Справа № 503/851/23
Провадження № 1-кп/503/56/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кодима судове провадження за кримінальним провадженням внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000204 від 29.05.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Загнітків Кодимського району Одеської області, громадянина України, українця, розлученого, не працюючого, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України,

сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_4 , потерпіла ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3 , захисник адвокат ОСОБА_6 ,

встановив:

28.05.2023 близько 11:20 години, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_1 , особа з інвалідністю ІІ групи, прийшла до ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин між ними виникла суперечка.

В ході вказаної суперечки ОСОБА_5 злякавшись втекла від ОСОБА_3 та забігла на територію домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де біля воріт вказаного домоволодіння, її наздогнав ОСОБА_3 , дорогою взявши до рук палицю, та продовжив сперечатись. В ході вказаної суперечки у ОСОБА_3 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень невизначеного обсягу ОСОБА_5 .

В цей же день та час, ОСОБА_3 , діючи цілеспрямовано, з метою реалізації вказаного злочинного наміру усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з мотивів особистої неприязні, підійшов до воріт домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та перебуваючи в положенні стоячи навпроти потерпілої, діючи умисно, із значною силою наніс один удар палицею, яка знаходилась в його правій руці, по голові потерпілої ОСОБА_5 , яка стояла навпроти нього.

В результаті своїх протиправних дій ОСОБА_3 , спричинив потерпілій ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани правої тім`яної ділянки голови, що не є небезпечними для життя, спричинило розлад здоров`я тривалістю понад 6-ть днів, але на більше трьох тижнів (21 день) і за цим критерієм відповідно до п. 2.3.3 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винуватість у вчиненні вище вказаного кримінального правопорушення визнав повністю. В судовому засіданні попросив пробачення та зазначив, що у скоєному розкаюється. Також на запитання суду відзначив, що тиску на нього або примушування до визнання своєї вини до нього не застосовувалось. Просив суд суворо не карати.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що обвинуваченому слід призначити покарання суворіше за штраф.

Вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні вище вказаного кримінального правопорушення підтверджується встановленими судом обставинами на підставі належного і допустимого доказу, який був безпосередньо досліджений під час судового розгляду, а саме показів обвинуваченого ОСОБА_3 наданих ним в ході його допиту під час судового розгляду, які фактично зводились до підтвердження вище наведених фактичних обставин кримінального провадження, при цьому не містили обставин, які б суперечили їм або спростовували їх.

Судом обвинуваченому було додаткового роз`яснено положення ч.3 ст. 23 та пункту 1 ч.4 ст. 42 КПК України щодо можливості реалізації права на допит свідків обвинувачення і допиту свідків захисту, але сторона захисту даним процесуальним правом не скористалася.

Отримавши і дослідивши вище зазначенні показання обвинуваченого ОСОБА_3 , що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а також враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч.3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів у кримінальному провадженні, оскільки учасники судового провадження не заперечували проти цього.

Учасникам судового провадження судом попередньо також було роз`яснено, що згідно ч.2 ст. 394 КПК України вони позбавлені права оспорювати обставини, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним згідно положень ч.3 ст. 349 КПК України. З чим учасники погодились і проти чого також не заперечували.

Суд визнає зазначене вище формулювання обвинувачення доведеним, а дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфікує за ч.2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Діючи у відповідності до вимог ст. 337 КПК України суд, з урахування показань наданих обвинуваченим під час судового розгляду, вважає доведеною вину ОСОБА_3 відповідно до висунутого йому обвинувачення, а тому останній повинен нести відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яка зазначена у змісті обвинувального акту.

Згідно положень пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 та висновків викладених в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 556/588/18 (провадження № 51-569км19) суд при ухваленні вироку не обмежений оцінкою наявності або відсутності обставин, що обтяжують або пом`якшують покарання, яка наведена у змісті обвинувального акту, а тому «Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку».

Відповідно до висновків викладених в постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 лютого 2020 року та від 02 листопада 2021 року у справі № 643/13256/17 (провадження № 51-2221км19) виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Враховуючи зазначене, а також те, що під час судового розгляду ОСОБА_3 визнав свою вину у повному обсязі; дав правдиві показання щодо обставин свого діяння, які іншими учасниками справи, в тому числі самою потерпілою, не заперечувались; в судовому засіданні попросив вибачення та висловив позицію щодо своєї готовності нести покарання, то суд вважає, що в сукупності зазначені обставини є свідченням саме наявності щирого каяття у обвинуваченого, яке суд вважає необхідним визнати обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого.

При цьому, зі змісту обвинувального акту, в якому викладено суть пред`явленого обвинувачення, об`єктивно вбачається та обставина, що інкриміноване ОСОБА_3 діяння було вчинене останнім 28.05.2023 року, тобто обвинувачений на той час досяг віку 61 року, що дає суду підстави вважати, що кримінальне правопорушення вчинене особою у похилому (літньому) віці.

У зв`язку з чим суд, у відповідності до своїх повноважень передбачених пунктом 5 ч.1 і ч.2 ст. 66 КК України та оцінюючі в сукупному зв`язку згадані вище обставини, вважає необхідним визнати обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, також вчинення кримінального правопорушення у похилому (літньому) віці.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

Відповідно до наявних у суду відомостей, ОСОБА_3 за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, розлучений, у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра на обліку не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

При призначенні міри покарання ОСОБА_3 суд враховує, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу винного, наявність обставин, що як пом`якшують покарання так і обставини, що обтяжує покарання, а також майновий стан винного. При цьому, суд бере до уваги, що штраф і арешт є єдиними видами покарання, які передбачені у санкції ч.2 ст. 125 КК України, які можливо застосувати до особи ОСОБА_3 , який як вже зазначалось досяг віку 61 року, оскільки покарання у виді громадських робіт, виправних робіт та обмеження волі, згідно положень ч.3 ст. 56, ч.2 ст. 57 і ч.3 ст. 61 КК України, не призначаються (не застосовуються) до осіб, що досягли пенсійного віку, а виправні роботи також не застосовуються до осіб, які не мають місця роботи. В свою чергу ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII передбачає, що право на пенсію за віком мають чоловіки після досягнення 60 років. Суд вважає, що за врахуванням особи обвинуваченого та його ставлення до вчиненого ним кримінального правопорушення відсутні підстави у доцільності застосування до нього покарання у виді арешту. У зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 слід призначити міру покарання у виді штрафу в межах установлених у санкції ч.2 ст. 125 Особливої частини КК України, яке на думку суду є необхідним й достатнім як для кари обвинуваченого так і для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Запобіжний захід до обвинуваченого під час досудового розслідування і судового провадження не застосовувався, а до набрання вироком законної сили суд не вбачає ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, та як наслідок необхідності в обранні запобіжного заходу до обвинуваченого з огляду на обставини, передбачені ст. 178 КПК України, поведінку обвинуваченого пов`язану із виконанням ним процесуальних обов`язків під час судового провадження та призначення міри покарання у виді штрафу.

Арешт майна із забороною користування та розпорядження накладений ухвалою слідчого судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 07.08.2023 року на речовий доказ, а саме палицю довжиною близько 60 см, яка було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, згідно положень ч.4 ст. 174 КПК України, підлягає скасуванню.

Речові докази, а саме:

- палицю довжиною близько 60 см, яка була знаряддям вчинення кримінального правопорушення та зберігається у кімнаті зберігання речових доказів ВПД №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області, згідно положень пунктів 1 і 4 ч.9 ст. 100 КПК України, підлягає знищенню;

- три DVD-R диски із відеозаписами слідчих експериментів проведених з свідком ОСОБА_7 , потерпілою ОСОБА_5 і підозрюваним ОСОБА_3 , які у відповідності до положень пункту 1 ч.2 ст. 99 КПК України є документами, але відповідними постановами дізнавача від 21.06.2023 року і 13.07.2023 року були визнанні речовими доказами та зберігаються у матеріалах дізнання, згідно положень пункту 7 ч.9 ст. 100 КПК України, залишити в матеріалах кримінального провадження (дізнання) протягом усього часу їх зберігання.

Процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст. 369-374, 381-382 КПК України, суд

ухвалив:

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 75 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1275 (одну тисячу двісті сімдесят п`ять) грн.

Скасувати арешт майна із забороною користування та розпорядження, накладений ухвалою слідчого судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 07.08.2023 року, на палицю довжиною близько 60 см.

Речові докази, після набрання вироком законної сили, а саме:

- палицю довжиною близько 60 см знищити;

- три DVD-R диски із відеозаписами слідчих експериментів залишити в матеріалах кримінального провадження (дізнання) протягом усього часу їх зберігання.

Вирок може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд, який ухвалив його Кодимський районний суд Одеської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1