Номер провадження: 11-кп/813/114/23
Справа № 492/362/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_9 , а також потерпілого ОСОБА_10 на вирок Арцизького районного суду Одеської області від 11.03.2020 року в кримінальному провадженні №0000524 від 07.10.2018 року щодо:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, болгарина, громадянина України, офіційно не працюючого, маючого одну неповнолітню дитину, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_12 визнаний винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі 70 (сімдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1190 (одна тисяча сто дев`яносто) грн.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_12 не обирався.

Вироком суду цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_12 на користь потерпілого матеріальну шкоду в розмірі 7448,04 грн. (сім тисяч чотириста сорок вісім гривень чотири копійки). В задоволенні інших позовних вимог потерпілого про стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Вироком суду вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з оскарженим вироком ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

06.10.2018 року, приблизно о 22:30 год., ОСОБА_12 , знаходячись біля кафе-бару, розташованого по вул. Центральній, буд. № 111, с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, на майданчику, де відвідувачі бару танцювали, останній почав спілкуватися з потерпілим ОСОБА_10 .

Далі, в ході раптово виниклої сварки, що склалася між ОСОБА_12 та потерпілим ОСОБА_10 , умисно, завдав одного удару кулаком лівої руки в область голови зліва в ділянку верхнього краю центральної лівої надбрівної дуги, від чого останній впав на землю. Після того ОСОБА_10 встав з землі та направився в сторону ОСОБА_12 та далі ОСОБА_12 завдав одного удару кулаком лівої руки в область лиця зліва в ділянку нижнього повіка лівого ока ОСОБА_10 , від чого останній впав на землю, після чого лежачому на землі ОСОБА_10 завдав ще один удар кулаком лівої руки в область голови справа в ділянку правої щоки, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої внутрішньочерепної травми у формі струсу головного мозку, садно по верхньому краю центра лівої надбрівної дуги, синця на верхній і нижній повіці лівого ока, крововилив в білкову оболонку лівого ока, синця по внутрішній поверхні слизової оболонки правої щоки, які згідно висновку експерта від 14.11.2018 року, не були небезпечними для життя, потягли за собою розлад здоров`я тривалістю більше 6 днів і не більше 21 дня, і за цим критерієм, згідно п. 2.3.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Київ 1995 року) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Вироком суду ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_12 та його захисник ОСОБА_9 , а також потерпілий ОСОБА_10 подали апеляційні скарги, в яких:

- обвинувачений ОСОБА_12 просить скасувати вирок у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; неправильним застосуванням закону про України про кримінальну відповідальність; просить постановити виправдувальний вирок, у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, оскільки вважає, що він діяв в межах необхідної оборони, захищаючись від нападу потерпілого ОСОБА_10 ;

- захисник ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 , у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України;

- потерпілий ОСОБА_10 просить змінити вирок суду в частині відмови в задоволенні цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_12 на його користь 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції на завершальній стадії, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 та його представника адвоката ОСОБА_11 , оскільки останні, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, неодноразово в останні судові засідання апеляційного суду не з`являлися, клопотань про відкладення розгляду не подавали.

Захисник ОСОБА_8 , в останньому судовому засіданні повідомила суду, що обвинувачений ОСОБА_12 сповіщений про дату судового засідання, однак з`явитися до суду не має можливості, вважала можливим здійснювати розгляд без його участі.

Захисник ОСОБА_9 надіслав до апеляційного суду заяву про неможливість його явки до суду в зв`язку із його призовом до лав ЗСУ за мобілізацією.

Потерпілий ОСОБА_10 подав до апеляційного суду заяву про розгляд апеляційних скарг без його участі, при цьому вимоги своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Апеляційної суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого вироку, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; думку захисника ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_9 , просила їх задовольнити, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_10 ; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

До початку розгляду судом апеляційної інстанції стороною захисту заявлено клопотання про повторне дослідження доказів, а саме: відеозапису із місця події; висновку судово-медичної експертизи №121 від 14.11.2018 року відносно потерпілого ОСОБА_10 ; висновку судово-медичної експертизи №153 від 16.12.2019 року відносно обвинуваченого ОСОБА_12 ; протоколів проведення слідчих експериментів від 19.01.2019 року за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_10 ; показання у судовому засіданні свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_12 , а також виклику та допиту в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_21 .

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційним судом частково задоволено клопотання сторони захисту в частині повторного дослідження відеозапису обставин місця події, а також допиту в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_21 . В іншій частині клопотання про повторне дослідження доказів відмовлено, оскільки сторона захисту не навела обґрунтувань, які б вказували, що вказані докази були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, для повторного їх дослідження апеляційним судом не встановлено.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода обвинуваченого, захисника з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів в порядку ч.3 ст.404 КПК.

Оскільки обвинувачений та його захисники в суді апеляційної інстанції клопотання про повторне дослідження доказів, окрім дослідження відеозапису обставин місця події та допиту в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_21 , належним чином не обґрунтували, посилаючись лише на свою незгоду з висновками суду, зробленими на підставі досліджених у судовому засіданні інших доказів, з аналізу яких суд дійшов до висновку про наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, апеляційний розгляд проводиться в межах доводів апеляційних скарг.

Перевіривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого, захисника, потерпілого та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та наведений докладний аналіз доказів та висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому оскаржений вирок відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до вироку суду, обвинувачений ОСОБА_12 не визнав свою вину та зазначив, що 06.10.2018 року, перебуваючи на танцмайданчику, у нього з потерпілим ОСОБА_10 в ході розмови виник конфлікт. ОСОБА_10 почав його штовхати в грудну частину тіла. Потім він зі своєю дружиною відійшли від того місця. ОСОБА_10 виражався на його адресу нецензурними словами. Через деякий час, він підійшов до ОСОБА_10 та простягнув руку в знак поваги до нього, на що він відповів ударом по його руці і почав наносити йому удари в тіло, приблизно 2 удари він наніс йому в корпус. Він почав відходити, і ОСОБА_10 , напевно, спіткнувшись впав. Обвинувачений ОСОБА_12 в суді першої інстанції не заперечував того, що коли він відходив, десь махнув рукою і щось там можливо трапилось. Після падіння ОСОБА_10 , він розвернувся та направився до свого автомобіля, який знаходився навпроти танцмайданчика через дорогу. Коли він підійшов до свого автомобіля та відкрив водійські дверцята, у цей момент підбіг ОСОБА_10 та почав наносити йому удари по потилиці, по задній частині тіла, по голові, та він став відбиватись від них. Це трапилось миттєво, потім підбігли їх дружини та гості, які були запрошені на свято, які почали відтягувати ОСОБА_10 , а він стояв на своєму місці біля машини. Коли відтягнули ОСОБА_10 , приблизно на 20 метрів від нього, ОСОБА_10 почав висловлюватися нецензурними словами в його адресу. Потім ОСОБА_10 поїхав додому, а він зайшов усередину приміщення, вмився та знаходився у залі ще 20 хвилин. Від ударів ОСОБА_10 у нього був струс головного мозку, ушкодження носа, і він знаходився на домашньому лікуванні.

На підтвердження встановлених фактичних обставин справи в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_12 винуватим за ч.2 ст.125 КК України, суд першої інстанції послався на показання потерпілого ОСОБА_10 , який дав суду послідовні та логічні показання щодо дати, місця та обставин скоєного відносно нього кримінального правопорушення.

У суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що 06.10.2018 року, він перебував разом із дружиною на святкуванні дня народження, де під час розмови із ОСОБА_12 у них виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_12 почав висловлюватися на його адресу нецензурними словами. Він хотів відійти, однак ОСОБА_12 тримав його двома руками. Після чого підійшли їх дружини, та вони розійшлися в сторони. Однак, в подальшому, через 5-7 хвилин, ОСОБА_12 обійшов з іншої сторони, схопив його за руку та наніс йому удар, від якого він впав вперед. В цей час, на майданчику стояли ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , а також його дружина.

Потерпілий пояснив, що ОСОБА_12 наніс йому 2 - 3 удари. Після чого його підняли та почали витирати кров. Все відбувалось на очах у свідків, підбігла його дружина, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . ОСОБА_12 відійшов зі своєю дружиною та вслід висловлювався нецензурними словами.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілого ОСОБА_10 допустимим доказом винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, оскільки показання потерпілого об`єктивно підтверджуються показами допитаних судом свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , а також ОСОБА_19 .

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що вони з чоловіком, ОСОБА_10 , вийшли з приміщення кафе, де спочатку ОСОБА_12 та її чоловік ОСОБА_10 спокійно розмовляли, однак потім між ними виник конфлікт. Вона та дружина ОСОБА_12 підійшли до чоловіків та відвели їх у різні сторони. ОСОБА_10 повідомив їй, що спочатку ОСОБА_12 з ним спокійно розмовляв, однак потім почав ображати. Вони разом із чоловіком хотіли піти додому, однак ОСОБА_12 почав направлятися в сторону її чоловіка ОСОБА_10 . Вона стала між ними, однак ОСОБА_12 через її голову вдарив ОСОБА_10 та останній впав на землю. Потім підійшла ОСОБА_19 та допомогла підняти її чоловіка, у якого почалася кровотеча з носа. ОСОБА_10 підвівся, а ОСОБА_12 пішов через дорогу. ОСОБА_10 злякався за службовий автомобіль, який знаходився навпроти, та до якого прямував ОСОБА_12 і побіг за ним. Вона попрямувала слідом. Підійшовши до машин, вона побачила, що її чоловік ОСОБА_10 лежить на землі, а ОСОБА_12 наносить йому удари. Вона намагалася їх розборонити, однак ОСОБА_12 штовхнув її і вона вдарилася головою. В результаті нанесених ударів у її чоловіка ОСОБА_10 був синець на лівій стороні та розпухла брова, а також був струс мозку, його нудило та паморочилася голова.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що 06.10.2018 року, в темний час доби, вони танцювали біля бару. ОСОБА_10 стояв окремо. ОСОБА_12 підійшов до ОСОБА_10 , і вона побачила, що вони почали битися, вона підійшла та побачила, що ОСОБА_10 лежав на спині, а ОСОБА_12 наніс йому близько чотирьох ударів руками. Вони нахилились підіймати ОСОБА_10 та ОСОБА_12 її вдарив по обличчю. Дружина ОСОБА_10 ОСОБА_13 його підійняла, повитирала йому кров та вони поїхали додому. Вона побачила, що у ОСОБА_10 був побитий лоб та око. Також при бійці були присутні свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , дружини ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . У ОСОБА_12 вона тілесних ушкоджень та крові не бачила.

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що того вечора перебувала на танцювальному майданчику, та бачила як ОСОБА_10 та ОСОБА_12 спочатку розмовляли, а потім ОСОБА_12 наніс ОСОБА_10 удар рукою в обличчя, від якого останній впав на землю. Також пояснила, що у ОСОБА_10 був розбитий ніс і йшла кров. Вона направилася до кафе, щоб покликати власників та батька ОСОБА_12 . Взявши серветки в приміщенні, вийшла на поріг кафе, однак конфлікт перемістився за автомобілі, куди свідок вже не пішла.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_20 , оскільки вказані особи не були безпосередніми очевидцями нанесення ударів обвинуваченим ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_10 . Також місцевий суд обґрунтовано не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_12 , оскільки з показів свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 та ОСОБА_16 вбачається, що вказаний свідок не був присутнім на танцювальному майданчику та стоянці автомобілів, а тому також не був безпосереднім очевидцем сварки та бійки між обвинуваченим та потерпілим, а також нанесення ударів обвинуваченим ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_10 .

Крім того, суд першої інстанції вказав, що з дослідженого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що ОСОБА_12 направився в бік стоянки, де в подальшому продовжилась бійка, після спливу значного часу, з моменту, як потерпілий ОСОБА_10 побіг за обвинуваченим ОСОБА_12 , а тому поставив під сумнів показання вищевказаного свідка, враховавши той факт, що він є батьком обвинуваченого та вочевидь є зацікавленим в тому, щоб його сина не було притягнуто до кримінальної відповідальності.

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_17 прямими очевидцями подій також не були.

Крім того, показання потерпілого об`єктивно підтверджуються показами допитаного апеляційним судом за клопотанням сторони захисту експерта Арцизько-Тарутинського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_21 , який підтвердив висновки експерта №121 від 14.11.2018 року щодо тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_10 та №153 від 16.12.2019 року щодо тілесних ушкоджень обвинуваченого ОСОБА_12 та надав свої пояснення щодо порядку проведення експертних досліджень, виду тілесних ушкоджень у потерпілого та обвинуваченого та їх локалізації.

За клопотанням сторони захисту апеляційним судом повторно досліджено відеозапис обставин події, які були зафіксовані біля кафе-бару, що розташований по вул. Центральній с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, з якого вбачається як обвинувачений ОСОБА_12 наносить один удар потерпілому ОСОБА_10 , внаслідок чого останній падає на землю (а.п. 110 т.1).

Показання потерпілого ОСОБА_10 також об`єктивно підтверджуються сукупністю інших досліджених судом доказів, які є достатніми для висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме:

- заявою ОСОБА_10 від 07.10.2018 року, в якій він просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_12 , який 06.10.2018 року, знаходячись у барі «Петрович», розташованому по вул. Центральній с. Мирнопілля Арцизького району, в ході сварки наніс заявнику тілесні ушкодження (а.п.105 т.1);

- висновком експерта №121 від 14.11.2018 року, відповідно до якого при огляді і згідно з даним медичної документації, у ОСОБА_10 маються наступні тілесні ушкодження: закрита внутрішньочерепна травма у формі струсу головного мозку; садно по верхньому краю центра лівої надбрівної дуги; синець на верхній і нижній повіці лівого ока; крововилив в білкову оболонку лівого ока; синець по внутрішній поверхні слизової оболонки правої щоки. Наявні тілесні ушкодження могли виникнути в результаті дії тупого предмету, можливо при механізмі, вказаному постраждалим, тобто руки, стиснутої в кулак. Дані тілесні ушкодження, не були небезпечними для життя, потягли за собою розлад здоров`я тривалістю більше 6 днів і не більше 21 дня, і за цим критерієм, згідно п. 2.3.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Київ 1995 року) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. По кількості тілесних ушкоджень можна припустити, що мало місце не менш 3 точок прикладання травмуючої сили. Не виключається виникнення наявних тілесних ушкоджень в результаті дії тупого предмету, можливо при механізмі, вказаному постраждалим, тобто руки, стиснутої в кулак. З урахуванням характеру, локалізації, виявлених тілесних ушкоджень, а також обставин справи відсутність даних за падіння та удару обличчям об твердий предмет, можна заключити, що тілесні ушкодження не могли бути спричинені при падінні з висоти власного зросту. За морфологічними особливостями тілесних ушкоджень: синець темно-синього кольору, з більш світлими розпливчастими жовтуватими межами, садно-покрите червоно-коричневою кіркою вище рівня шкіри з щільно притиснутими краями, наявність набряку, крововиливу, можна припустити, що не виключається їх виникнення у вказаний в ухвалі строк, тобто 06.10.2018 року (а.п.106-107 т.1);

- ухвалою слідчого судді Арцизького районного суду Одеської області від 17.12.2018 року про тимчасовий доступ до оригіналів аудіо-відеозаписів з камер відеоспостереження, розташованих в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за адресою: АДРЕСА_1 , за 06.10.2018 року;

- протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 14.01.2019 року, відповідно до якого 14.01.2019 року ОСОБА_22 в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , надав тимчасовий доступ до CD-R диску сірого кольору з надписом ТДК;

- протоколом огляду від 14.01.2019 року, згідно з яким проведено огляд компакт-диску «CD-R» з відеофрагментом, вилученого в ході тимчасового доступу у «Кафе у ОСОБА_23 », що розташоване по АДРЕСА_1 , відповідно до якого файл №6 під назвою ch02_4315, наявний на диску, відображає події, що відбувалися 06.10.2018 року біля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого по вул. Центральній с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, та містить відеозапис як ОСОБА_12 наносить один удар ОСОБА_10 , від якого останній падає на землю, після чого піднімається та біжить в сторону ОСОБА_12 (а.п. 110 120 т.1);

- дослідженим в судовому засіданні компакт-диском «CD-R» з відеофрагментом, вилученим в ході тимчасового доступу у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташоване по АДРЕСА_1 , на якому міститься файл №6 під назвою ch02_4315, що відображає події, які відбувалися 06.10.2018 року біля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого по АДРЕСА_1 , та містить відеозапис як потерпілий ОСОБА_10 провокуючи конфлікт з обвинуваченим ОСОБА_12 , першим намагається нанести удар обвинуваченому, однак промахується, після чого обвинувачений ОСОБА_12 наносить один удар кулаком лівої руки в область обличчя ОСОБА_10 з правого боку, від якого останній падає на землю, та відходить від потерпілого, не продовжуючи конфлікт, а далі направляється в сторону стоянки автомобілів. Потерпілий, підвівшись з землі, біжить за обвинуваченим ОСОБА_12 ;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.01.2019 року та фото таблицею до нього, відповідно до яких свідок ОСОБА_13 розповіла та показала на манекені, як ОСОБА_12 завдав одного удару кулаком лівої руки в область правої щоки ОСОБА_10 , від чого останній впав на землю. Далі свідок ОСОБА_13 розповіла та показала, як вона побачила, що коли ОСОБА_10 піднявся з землі, то пішов в сторону машини, куди направився ОСОБА_12 , через те, що побоявся, що останній розіб`є його автомобіль. Далі ОСОБА_13 розповіла, що коли вона підійшла до ОСОБА_12 , то побачила, що її чоловік ОСОБА_10 лежить на землі, а над ним стоїть ОСОБА_12 , який завдає декілька ударів в область лівої частини обличчя ОСОБА_10 . Вказані дії ОСОБА_13 показала на манекені, зазначаючи при цьому, що удари ОСОБА_12 завдавав лівою та правої рукою в область голови ОСОБА_10 (а.п. 117-121 т. 1).;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.01.2019 року та фото таблицею до нього, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 розповів та показав на манекені, як ОСОБА_12 завдав йому одного удару кулаком лівої руки в область правої частини обличчя в область щоки, від чого він впав на землю. Далі потерпілий ОСОБА_10 розповів та показав, як піднявся із землі та через те, що побоявся, що ОСОБА_12 пошкодить його машину, направився в сторону ОСОБА_12 , після чого останній завдав один удар кулаком правої руки в область лівої частини обличчя в брову ОСОБА_10 , від чого останній впав на землю, а ОСОБА_12 завдав декілька ударів кулаком в область лівої частини обличчя, при цьому ОСОБА_12 завдавав удари лівою рукою та один удар кулаком правої руки (а.п. 122-126 т. 1);

- постановою слідчого від 14.01.2019 року про визнання предметів речовими доказами: компакт-диску «CD-R» з фрагментами з камер відеоспостереження кафе « ОСОБА_24 » (а.п.138 т.1).

Суд першої інстанції ретельно перевірив допустимість та належність вказаних доказів, якими обґрунтував доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, і переконався, що при їх збиранні органом досудового розслідування не було порушено вимоги кримінального процесуального закону, а тому зібрані докази обґрунтовано були покладені в основу обвинувачення.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання, передбаченого кримінальним процесуальним законом та порядку їх отримання.

Доводи сторони захисту стосовно того, що протоколи слідчих експериментів від 19.01.2019 року, проведені за участю потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 є неналежними доказами, колегія суддів визнає необґрунтованими з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Частиною 2 цієї статті передбачено, що під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.

До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник (ч.3 ст.240 КПК).

Тобто метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Відомості, повідомлені, зокрема потерпілим та свідками під час проведення слідчого експерименту, є складовою частиною змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції з достатньою повнотою проаналізував та надав оцінку доводам сторони захисту про недопустимість як доказів протоколів слідчих експериментів, з посиланням на те, що вказані слідчі дії проводились за відсутності підозрюваного ОСОБА_12 та не в місці, де відбувались події кримінального провадження.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав вказані доводи сторони захисту безпідставними, з чим погоджується колегія суддів, оскільки ст.290 КПК не передбачає обов`язкову участь підозрюваного у слідчому експерименті, який проводиться з іншими учасниками кримінального провадження. Також процесуальний закон не зобов`язує проведення слідчого експерименту саме на місці події кримінального правопорушення.

Доводи сторони захисту про недопустимість як доказу висновку експерта №121 від 14.11.2018 року щодо тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_10 , з посиланням на порушення проведення експертизи, а також здійснення лікування потерпілого не згідно Протоколу, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки обвинувачений та захисник обмежені своїм процесуальним статусом в даному кримінальному провадженні, тобто не є спеціалістами в медичній сфері та не можуть давати фахову оцінку правильності застосованої процедури лікування медичними працівниками потерпілого. Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що сторона захисту не скористалась своїм правом в суді першої інстанції на подання клопотання про проведення повторної експертизи. За таких обставин апеляційний суд вважає вірним висновок місцевого суду щодо належності та допустимості цього доказу.

Апеляційний суд звертає увагу, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Таким чином суд зобов`язаний повно та всебічно розглянути всі версії подій, у тому числі, висунуті стороною захисту, щодо обставин справи, які мають відношення до предмету судового розгляду, та усунути будь-які обґрунтовані сумніви у тій версії події, яку надало обвинувачення, шляхом їх спростування належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог, належним чином перевірив версію сторони захисту щодо вчинення ОСОБА_12 протиправних дій у стані необхідної оборони та визнав її такою, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, з чим погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Частина 1 статті 36 КК України необхідною обороною визнає дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

При цьому якщо дії особи мають на меті не зупинити протиправне посягання, а завдати шкоди іншій (потерпілій) особі, необхідна оборона виключається.

Детально проаналізувавши ситуацію, яка передувала спричиненню тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність в обстановці, яка склалася між потерпілим та обвинуваченим, реальної загрози життю та здоров`ю останнього, оскільки по факту не відбулося такого посягання, яке б викликало у обвинуваченого невідкладної необхідності заподіяти потерпілому шкоду здоров`ю з метою негайного відвернення протиправних дій останнього.

Як встановив суд першої інстанції, між обвинуваченим ОСОБА_12 та потерпілим ОСОБА_10 дійсно біля кафе-бару, розташованого по вул. Центральній, буд.111 в с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, виник обоюдний конфлікт, однак подальші дії обвинуваченого ОСОБА_12 не можна вважати виправданими, оскільки останній скориставшись фактично нікчемним приводом, почав завдавати ударів потерпілому ОСОБА_10 .

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в даному кримінальному провадженні фактично були два місця однієї події конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, під час якої останні застосували один до одного фізичну силу, а саме на танцювальному майданчику біля кафе-бару та біля автомобілів.

Наслідком цієї події є наявність тілесних ушкоджені у потерпілого, які він отримав внаслідок нанесення йому ударів обвинуваченим вони є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні, а також тілесні ушкодження у обвинуваченого, що не заперечується сторонами, які є предметом дослідження в іншому кримінальному провадженні, в якому обвинувачений має статус потерпілого, яке за повідомленням учасників кримінального провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції.

На дослідженому судом відеозапису обставин події зафіксовано перше місце події - танцювальний майданчик біля кафе-бару, де в ході розмови між потерпілим ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_12 , останній не відпускає руку потерпілого, який намагаючись звільнитися, відштовхує обвинуваченого та відходить в іншу сторону танцювального майданчику, що беззаперечно вказує на те, що потерпілий намагався уникнути конфлікту. Також з запису вбачається, що через певний час до потерпілого знову підходить обвинувачений ОСОБА_12 та між ними відбувається якась розмова, в ході якої обвинувачений завдав удару потерпілому, від чого останній впав на землю.

Таким чином, даний відеозапис беззаперечно підтверджує той факт, що обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони.

Інше місце події в даному кримінальному провадженні територія біля автомобілів де продовжився конфлікт між обвинуваченим та потерпілим, не зафіксовано на відеозаписі. Однак перебіг подій, які мали місце в зазначеному місці, зокрема нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому, підтверджується показами потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 .

Так, свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що підійшовши до машин, вона побачила, що потерпілий ОСОБА_10 лежав на землі, а обвинувачений ОСОБА_12 наносив йому удари. В результаті нанесених ударів у потерпілого ОСОБА_10 був синець на лівій стороні та розпухла брова, а також був струс мозку, його нудило, він мав запаморочення.

Свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що бачила ОСОБА_10 , який лежав на спині, а ОСОБА_12 наносив йому удари, від чого у потерпілого був побитий лоб та око.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про неспроможність доводів обвинуваченого ОСОБА_12 стосовно завдання ним тілесних ушкоджень потерпілому в стані необхідної самооборони, оскільки вони спростовуються сукупністю доказів у кримінальному провадженні.

Так, місцевий суд вірно зазначив, що доводи обвинуваченого та його захисника про заподіяння ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_10 легкого тілесного ушкодження у стані необхідної оборони спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який стверджував, що після падіння від удару, обвинувачений ОСОБА_12 завдав йому ще декілька ударів руками по голові. Вказані показання фактично підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 .

Суд першої інстанції звернув увагу, що обвинувачений ОСОБА_12 визнав лише удар в область тулуба потерпілому, однак тілесні ушкодження, які були заподіяні потерпілому ОСОБА_10 , неможливо отримати від одного удару в область тулуба.

Вищевказані доводи обвинуваченого спростовуються висновком експерта №121 від 14.11.2018 року, відповідно до якого встановлено весь перелік тілесних ушкоджень, які були встановлені у потерпілого ОСОБА_10 , зокрема: закрита внутрішньочерепна травма у формі струсу головного мозку; садно по верхньому краю центра лівої надбрівної дуги; синець на верхній і нижній повіці лівого ока; крововилив в білкову оболонку лівого ока; синець по внутрішній поверхні слизової оболонки правої щоки. Наявні тілесні ушкодження могли виникнути в результаті дії тупого предмету, можливо при механізмі, вказаному постраждалим, тобто руки, стиснутої в кулак. Дані тілесні ушкодження, не були небезпечними для життя, потягли за собою розлад здоров`я тривалістю більше 6 днів і не більше 21 дня, і за цим критерієм, згідно п. 2.3.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Київ 1995 року) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. По кількості тілесних ушкоджень можна припустити, що мало місце не менш 3 точок прикладання травмуючої сили. Не виключається виникнення наявних тілесних ушкоджень в результаті дії тупого предмету, можливо при механізмі, вказаному постраждалим, тобто руки, стиснутої в кулак.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що право на необхідну оборону виникає не при будь-якому суспільно небезпечному посяганні, а лише при такому, яке відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

З огляду на наявні в матеріалах справи письмові докази та покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , а також потерпілого ОСОБА_10 , які послідовно стверджували, що обвинувачений ОСОБА_12 на стоянці автомобілів наносив удари потерпілому ОСОБА_10 , який лежав на спині, суд прийшов вірного висновку, що хоча конфлікт і розпочав потерпілий ОСОБА_10 , однак в послідуючому, дії, які б загрожували життю та здоров`ю ОСОБА_12 , він припинив, а обвинувачений навпаки продовжив неправомірні дії, які виразилися в неодноразовому завданні ударів потерпілому ОСОБА_10 , який лежав на землі та не становив для обвинуваченого будь-якої загрози, а тому підстав для самозахисту в нього не виникало.

При цьому характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область голови переконливо свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_12 усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й тих, що фактично настали, тобто його умисел був спрямований на заподіяння шкоди здоров?ю потерпілого.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_12 знаходився у стані необхідної оборони, і зв`язку з цим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, а невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_12 є способом захисту з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Вказані висновки узгоджуються із судовою практикою, викладеною в Постановах Верховного Суду від 01.12.2021 року (у справі №562/744/17), а також від 16.11.2020 року (у справі №473/4070/17).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності в обстановці, що склалася між потерпілим ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_12 , реальної загрози життю та здоров`ю останнього, оскільки на нього не відбулося посягання, яке б викликало невідкладну необхідність заподіяти потерпілому шкоду здоров`ю з метою негайного відвернення протиправних дій.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту щодо наявності в діях ОСОБА_12 необхідної оборони.

Колегія суддів враховує доводи сторони захисту про наявність у обвинуваченого ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, відповідно до висновку експерта №153 від 16.12.2019 року, однак наявність цих ушкоджень не спростовує доведеність скоєння обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_12 про те, що він підійшов до потерпілого ОСОБА_10 , простягнув руку в знак поваги до нього, на що він відповів ударом по його руці і почав наносити йому удари, після чого він почав відходити, а ОСОБА_10 , напевно, спіткнувшись впав, колегія суддів визнає неспроможними та такими, що спростовуються відеозаписом, на якому зафіксовані обставини події біля кафе-бару, з якого вбачається, що саме від нанесеного рукою удару обвинуваченого ОСОБА_12 потерпілий впав на землю, а не спіткнувся, на чому наполягає обвинувачений.

Доводи обвинуваченого про те, що потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження саме під час падіння, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки згідно висновку експерта №121 від 14.11.2018 року, не виключається виникнення наявних у потерпілого ОСОБА_10 тілесних ушкоджень в результаті дії тупого предмету, можливо при механізмі, вказаному постраждалим, тобто руки, стиснутої в кулак. По кількості тілесних ушкоджень можна припустити, що мало місце не менш 3 точок прикладання травмуючої сили.

Стосовно доводів сторони захисту про те, що у вказаному висновку експерта зазначено, що з урахуванням характеру, локалізації, виявлених тілесних ушкоджень, а також обставин справи відсутність даних за падіння та удару обличчям потерпілого ОСОБА_10 об твердий предмет, можна заключити, що тілесні ушкодження не могли бути спричинені при падінні з висоти власного зросту, колегія суддів зазначає наступне.

Допитаний апеляційним судом судовий експерт ОСОБА_21 зазначив, що підставою проведення судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_10 була ухвала слідчого судді Арцизького районного суду Одеської області від 09.10.2018 року, а також надані медичні документи потерпілого. Також експерт вказав, що на момент проведення експертного дослідження у вихідних даних не було відомостей про падіння потерпілого, про що ним відповідно було зазначено у висновку. Разом з тим, експерт зазначив, що виявлені у потерпілого ОСОБА_10 тілесні ушкодження не характерні для тілесних ушкоджень при падінні із висоти власного зросту, оскільки з врахуванням тілесних ушкоджень потерпілого на обличчі, садна, це необхідно було впасти на щось кругле та поранити око, а такі данні відсутні.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок протиправних дій обвинуваченого підтверджуються не лише висновком експерта від 14.11.2018 року, а й показами потерпілого ОСОБА_10 та свідків у кримінальному провадженні, зокрема ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , а також ОСОБА_19 .

Доводи обвинуваченого ОСОБА_12 про виникнення сумніву в отриманні потерпілим ОСОБА_10 струсу головного мозку 06.10.2018 року, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що спростовуються висновком експерта від 14.11.2018 року.

Колегія суддів критично відноситься до тверджень обвинуваченого стосовно не врахування судом першої інстанції його звернення до поліції із заявою про скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_10 , за цими ж подіями.

З матеріалів судового провадження вбачається надання обвинуваченим суду першої інстанції першого аркушу постанови слідчого СВ Арцизького ВП ГУНП в Одеській області від 12.08.2019 року про закриття кримінального провадження №0000526 від 09.10.2018 року за ч.1 ст.296 КК України (а.п.69 т.2). Інших документів щодо вказаного кримінального провадження не надано.

Апеляційний суд звертає увагу, що внесення відомостей до ЄРДР у кримінальному провадженні №0000526 від 09.10.2018 року та подальше закриття кримінального провадження (з урахуванням відсутності інших відомостей), не спростовує скоєння обвинуваченим ОСОБА_12 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

З урахуванням наведеного, доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки сукупність наведених у вироку доказів спростовує твердження сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що доводи сторони захисту щодо невідповідності вироку фактичним обставинам справи, фактично зводяться до формальної незгоди з висновками суду щодо оцінки доказів, які досліджені судом з достатньою повнотою та наведені у вироку.

Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття законного та мотивованого рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані суду докази, сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, характер та спосіб вчинення, особу обвинуваченого, наявність родини, міцність соціальних зв`язків, позитивну характеристику за місцем проживання, вперше притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані досудової доповіді Арцизького районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в межах санкції статті кримінального закону.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку про те, що на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України та ч.5 ст.74 КК України, обвинувачений ОСОБА_12 станом на день ухвалення рішення апеляційним судом, підлягає звільненню від призначеного покарання за ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. З матеріалів кримінального провадження та оскарженого вироку вбачається, що кримінальне правопорушення ОСОБА_12 скоєно 06.10.2018 року, а тому в даному випадку на час апеляційного розгляду 3-річний строк притягнення обвинуваченого ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України сплив.

Відповідно до ч.5 ст.74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України.

Щодо доводів сторони захисту та потерпілого про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілого, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ч.5 ст.128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 ст.129 КПК, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Також у ч.1 ст.368, ч.ч.3, 4 ст.374 КПК передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Наведені вимоги закону судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову виконанні.

Положеннями ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною третьою цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 подав до суду цивільний позов про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_12 на його користь матеріальної шкоди у сумі 8170,51 грн та моральної шкоди у сумі 20000 грн. До вказаного цивільного позову потерпілий долучив копії документів на підтвердження своїх вимог (а.п.25-33 т.1).

При вирішенні цивільного позову суд першої інстанції вірно врахував, що сума матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням, діагностичним обстеженням комп`ютерною томографією, транспортними витратами, в судовому засіданні підтверджена відповідними доказами в розмірі 7448,04 грн, у зв`язку з чим цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню. В іншій частині вимоги апеляційної скарги щодо стягнення матеріальної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано визнав не доведеними, та не взяв до уваги квитанцію № 3711336 від 26.10.2018 року на суму 722,47 грн., з якої не вбачається, що потерпілий сплачував кошти за придбання медикаментів та з якою саме метою були витрачені вказані кошти, у зв`язку з чим не доведено, що вказані витрати настали внаслідок завдання обвинуваченим ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_10 шкоди неправомірними діями.

При вирішенні питання щодо відшкодування потерпілому ОСОБА_10 моральної шкоди, суд першої інстанції врахував роз`яснення п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.02.1995 року № 4, відповідно до якого суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що конфлікт 06.10.2018 року був спровокований самим потерпілим ОСОБА_10 .

З урахуванням викладеного, ухвалюючи вирок в частині вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_10 суму матеріальної шкоди в розмірі 7 448,04 грн. (сім тисяч чотириста сорок вісім гривень чотири копійки) та обґрунтовано відмовлено в задоволенні інших позовних вимог потерпілого ОСОБА_10 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_12 матеріальної та моральної шкоди у зазначеному ОСОБА_10 розмірі.

Таким чином, доводи сторони захисту та потерпілого ОСОБА_10 про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілого колегія суддів визнає безпідставними.

Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК, оскільки апеляційні скарги обвинуваченого, захисника та потерпілого не містить у собі доказів про існування підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Разом з тим, з наведених вище мотивів, обвинувачений ОСОБА_12 підлягає звільненню від призначеного йому вироком суду першої інстанції покарання за ч.2 ст.125 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , його захисника ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Арцизького районного суду Одеської області від 11.03.2020 року, яким ОСОБА_12 засуджений за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, - залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_12 від покарання призначеного вироком Арцизького районного суду Одеської області від 11.03.2020 року, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4