КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №372/2930/22 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3135/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Суддя - доповідач - ОСОБА_2 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

27 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 31.03.2023,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в режимі ВКЗ обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Обухівського районного суду Київського області від 31.03.2023 - клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на 60 діб, тобто до 29 травня 2023 року включно.

Визначено строк дії ухвали - до 29.05.2023 включно.

Суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що обраний щодо обвинуваченого та продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу. Встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який, а тому для ОСОБА_9 наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Разом з тим, суд першої інстанції вказує, що з огляду на характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення є наявним справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права на свободу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 31.03.2023 та застосувати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту або застави, яка визначена ст.ст.181, 182 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що обраний запобіжний захід до підозрюваного ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, є таким, що суперечить нормам національного кримінального процесуального закону України та міжнародного права, які ратифіковані та діють на території України.

Крім того, апелянт вказує, що на даний час відсутні ризики, передбачені п.1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Також у ОСОБА_6 тісні соціальні зв`язки, оскільки він проживає разом зі своєю цивільною дружиною та сином, утримує непрацездатних батьків пенсійного віку та діда, який є інвалідом ІІІ-групи. А також має позитивну службову характеристику від 14.07.2022, що підтверджує факт належної поведінки підозрюваного.

Також, апелянт посилається на те, що обставини інкримінованого кримінального правопорушення ОСОБА_6 , ґрунтуються на показаннях ОСОБА_10 , який є раніше судимою особою, неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, в тому числі щодо вчинення правопорушень у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, і тому вказані обставини, ставлять під сумнім об`єктивність, законність та обґрунтованість як звернення ОСОБА_10 до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 , так і його показань.

Крім того, в апеляційній скарзі міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Обухівського районного суду Київської області від 31.03.2023, у якому захисник посилаючись на те, що 31.03.2023 в судовому засіданні було оголошено резолютивну частину ухвали Обухівського районного суду м. Києва, а з повним текстом зазначеної ухвали захисник ознайомився лише 11.04.2023, що підтверджується розпискою. Вважає наведені причини поважними та такими, що об`єктивно завадили йому вчасно оскаржити судові рішення, а тому просить поновити йому строк на апеляційне оскарження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили поновити захиснику строк апеляційного оскарження ухвали суду та апеляційну скаргу задовольнити, думку прокурора, який не заперечував щодо поновлення строку, проте, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання захисника щодо поновлення строку підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як слідує з клопотання захисника, то 31.03.2023 в судовому засіданні суду першої інстанції було оголошено лише резолютивну частину ухвали Обухівського районного суду м. Києва, а повний текст оскаржуваної ухвали захисником було отримано лише 11.04.2023 в приміщені Обухівського районного суду м. Києва, що свідчить про поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження. Зазначені обставини підтверджується доданою до клопотання копією розписки, змістом повного тексту ухвали, з якого вбачається, що лише 10.04.2023 оголошено повний тест ухвали, а тому з врахуванням усталеної позиції Верховного Суду про те, що не ознайомлення з мотивами прийнятого рішення свідчить про поважність причин пропуску строку оскарження, колегія суддів приходить до висновку про задоволення клопотання захисника щодо поновлення строку апеляційного оскарження ухвали суду від 31.03.2023р.

По суді апеляційної скарги слід зазначити, що згідно із ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Обухівського районного суду Київського області перебуває кримінальне провадження №00000087 від 04.02.2022, по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 307, ч.2 ст. 311 КК України.

22.032023 у судовому засіданні прокурором заявлено клопотання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави. В обґрунтування клопотання прокурор послався на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України та встановлені судом при обранні та продовженні запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати, окрім того, обвинувачений ОСОБА_6 перебуваючи на волі матиме можливість переховуватись від суду, матиме можливість знищити, сховати або спотворити будь-які із речей та документів що мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень виділених в окремі провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти нові злочини, незаконно впливати на свідків.

Ухвалою Обухівського районного суду Київського області від 31.03.2023 клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру до 29 травня 2023 року включно.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував, конкретні обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у інкримінованих злочинах, дані про особу обвинуваченого та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився, що на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З урахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, а також враховуючи наявні у наданих судом першої інстанції матеріалах дані про особу обвинуваченого, який будучи на час вчинення злочинів працівником правоохоронного органу та обізнаним щодо методів боротьби зі злочинністю, порядком організації та проведення розшукових заходів по встановленню місця перебування осіб, усвідомлюючи, що один із інкримінованих йому злочинів є особливо тяжким, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду та з метою відвернення кримінального покарання, може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також інших кримінальних проваджень, виділених в окремі провадження. Такі ризики існують і виправдовують тримання ОСОБА_6 під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується ризиків, передбачених п. 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, які пов`язані із збутом психотропної речовини в особливо великих розмірах, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення не досліджені та станом на час розгляду клопотання прокурора не був допитаний свідок у провадженні, то існували достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на свідка у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показів, перешкоджаючи кримінальному провадженню, а також з метою запобігання вказаним ризикам, вчинити інші злочини.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, оскільки він проживає з цивільною дружиною та сином, та також утримує непрацездатних батьків пенсійного віку та діда, який є інвалідом ІІІ-групи, що підтверджує належну поведінку обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх непереконливими, оскільки наявність у обвинуваченого цивільної дружини та сина, хоч і свідчить про наявність соціальних зв`язків, проте, на даному етапі провадженнявони не будуть достатніми стримуючими факторами для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження. Також, не може слугувати і підтвердженням належної процесуальної поведінки обвинуваченого та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України і те, що у обвинуваченого є батьки, похилого віку та дід. Окрім того, як слідує з клопотання прокурора, обвинувачений був звільнений зі служби в Національній поліції України та відповідно, не має доходу, а тому посилання захисника на утримання обвинуваченим непрацездатних батьків пенсійного віку та діда, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Щодо позитивної службової характеристики обвинуваченого, то наявність такої характеристики жодним чином не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 не зможе здійснити дії, передбачені ст. 177 КПК України.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на показання свідків у кримінальному провадженні та докази, колегія суддів до уваги не бере, оскількинаразі обґрунтованість висунутого ОСОБА_6 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, яким за результатами судового розгляду суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, на даному етапі провадження, вказують на наявність підстав для продовження строку дії обраного йому запобіжного заходу Таким чином, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Відтак, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Щодо доводів захисника про необхідність визначення розміру застави в разі залишення обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то апеляційний суд звертає увагу, що один із злочинів, у яких обвинувачується ОСОБА_6 є особливо тяжким злочином у сфері обігу наркотичних засобів, а тому, суд, відповідно до вимог п. 5 ч.4 ст. 183 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить захисник, має забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити та поновити строк апеляційного оскарження ухвали Обухівського районного суду Київського області від 31.03.2023.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 31.03.2023.03.2023, якою клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на 60 діб до 29 травня 2023 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4