Номер провадження: 11-сс/813/528/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 28.12.2022 про арешт майна у к/п №0000891, внесеному до ЄРДР 18.08.2022 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст.190 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000891, внесеному до ЄРДР 18.08.2022 за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України було задоволено клопотання слідчого СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та було накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 100), яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна належить ОСОБА_6 із забороною користування, відчуження, розпорядження та проведення будь-яких реєстраційних дій.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя вказував на те, що є достатньо підстав вважати, що зазначене нерухоме майно може бути використане для забезпечення збереження в якості речового доказу у кримінальному провадженні та проведення в подальшому необхідних експертних досліджень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із ухвалою слідчого судді ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій вказує на те, що, оскаржувана ухвала є необґрунтовано з таких підстав:

- слідча ОСОБА_8 у своєму клопотанні просила лише накласти арешт на майно, однак слідчий суддя вийшов за межі своїх повноважень та заборонив користуватися майном, розпоряджатися, відчужувати та проводити будь-які реєстраційні дії.

- на теперішній час він, як власник майна не заперечує проти накладення арешту на майно із забороною її відчуження, однак заперечує проти заборони користуванням квартирою як добросовісному набувачеві та його родині. Зазначена квартира є його єдиним місцем проживання в м. Одесі та проживання в ній є необхідною умовою його участі у досудовому розслідуванні кримінального провадження;

- приписами ч. 12 ст. 170 КПК України визначено, що заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається;

- на теперішній час він є єдиним законним власником зазначеної квартири, придбав її через сайт ОЛХ, зустрівся із представником продавця, побачив оригінали усіх правовстановлюючих документів, перевірив їх справжність через відкриті джерела, уклав нотаріально засвідчену угоду. Водночас, у слідства немає і не може бути доказів зворотного;

- судом безпідставно було застосоване обмеження користування та розпорядження квартирою, оскільки матеріали провадження не містять будь-яких доказів того, що квартира може бути зіпсована, пошкоджена, може зникнути чи бути втраченою чи перетвореною;

- саме апелянт був ініціатором внесення до ЄРДР відомостей про вчинення відносно нього шахрайських дій з боку компанії «Епсілон Холдінгс (Кіпр) Лімітед» та компанії «Ведрана Інвестмент ЛТД» у змові з посадовцями ТОВ «Морський навчально-тренажерний центр «Епсілон»;

- він заперечує обставину припинення компанії «Епсілон», у зв`язку з чим ним проводяться необхідні та достатні заходи для надання слідчому доказів. Більш того, в матеріалах провадження міститься лише свідоцтво про припинення вказаної компанії, без належного посвідчення, окрім того не містять апостилю, що не було враховано слідчим;

- слідчому та слідчому судді необхідно було проаналізувати підстави виникнення права власності у компанії «Епсілон Холдінгс (Кіпр) Лімітед», ТОВ «Інтер ресурс девеловмент», ОСОБА_6 та компанії «Ведрана інвестмент лтд». Після цього можливо було дійти обґрунтованого висновку, що легальні правовстановлюючі документи існують тільки у перших трьох суб`єктів, водночас, у компанії «Ведрана інвестмент лтд» взагалі відсутні будь-які правовстановлюючі документи , які підтверджували б будь-які права на квартиру.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 28.12.2022, в частині заборони користування квартирою законним власником та його родині, розпоряджатися квартирою для надання її в користування власній родині, проводити будь-які реєстраційні дії, тобто залишивши на квартирі арешт із забороною відчуження.

Судове засідання, призначене на 12.04.2023 не відбулося у зв`язку із надходженням клопотання прокурора ОСОБА_9 про відкладення апеляційного розгляду.

Водночас, у судове засідання апеляційного суду прокурор ОСОБА_9 , або інший прокурор, який входить в групу процесуальних керівників у вказаному провадженні також не з`явився, був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином. Жодних клопотань чи заперечень до апеляційного суду не надходило.

Апеляційний суд враховує скорочені строку розгляду апеляційних скарг на ухвали слідчого судді визначені ст. 422 КПК України, та думку апелянта ОСОБА_6 , який наполягав на проведенні апеляційного розгляду, у зв`язку з чим вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, думку власника майна, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Водночас, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, ч. 1 ст. 9 КПК України передбачає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

На думку апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, зазначених вимог закону дотримався не в повному обсязі, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів судової справи, в провадженні СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. перебувають матеріали к/п №0000891 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 с. 190 КК України.

Відповідно до змісту клопотання, слідчий просив накласти арешт на квартиру, оскільки вона є речовим доказом, предметом злочину, зберігає сліди та інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Метою накладення арешту є запобігання можливості його відчуження ( а.п. 4).

Так, зокрема ч. 4 ст. 190 КК України, за якою також здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, передбачена кримінальна відповідальність за шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою.

Родовим і безпосереднім об`єктом злочину є врегульовані законом суспільні відносини власності. Предмет злочину - чуже майно.

Колегія суддів також враховує, що досудове розслідування вказаного кримінального провадження триває, проводяться відповідні слідчі дії.

Отже, на переконання апеляційного суду, є достатньо підстав вважати, що вказана квартира може бути предметом злочину та має суттєве значення для встановлення фактичних обставин справи.

В той же час, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Апеляційний суд враховує, що саме на підставі заяви ОСОБА_6 були внесені відомості до ЄРДР у вказаному провадженні та враховує пояснення власника майна, відповідно до яких він не заперечує проти накладення арешту на квартиру з метою проведення всебічного та ефективного розслідування кримінального провадження.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Так, як вбачається зі змісту клопотання, з доводами якого погодився і слідчий суддя метою накладення арешту є запобігання можливості його відчуження, у зв`язку з чим, на переконання апеляційного суду накладення арешту шляхом встановлення заборони користування, відчуження, розпорядження та проведення будь-яких реєстраційних дій очевидно не є співмірним інтересам власника майна та дотримання завдань кримінального провадження.

Водночас, апеляційний суд враховує, правову позицію суду касаційної інстанції КЦС у складі ВС по справі № 643/12369/19, відповідно до якої враховуючи мету застосування заходів забезпечення, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів особи та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення права користування ним.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Приписами п. 2) ч. 1 ст. 409 КПК України визначено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню а оскаржувана ухвала слідчого судді скасуванню з постановленню нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 28.12.2022 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000891, внесеному до ЄРДР 18.08.2022 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_7 та накласти арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 100), шляхом заборони його відчуження (розпорядження).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4