ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року

м. Київ

справа № 357/169/21

провадження № 51-2128км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 20 березня 2023 року щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Риги Республіки Литви, жительки АДРЕСА_1 , без постійного місця реєстрації,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2021 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді обмеження волі за ч. 1 ст. 185 КК на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 185 цього Кодексу - на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначено ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Згідно із ч. 1 ст. 71 зазначеного Кодексу до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2020 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 17 000 грн, який у порядку ч. 3 ст. 72 вказаного Кодексу слід виконувати самостійно.

На підставі ст. 75 КК, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного судом покарання у виді обмеження волі з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки із покладенням обов`язків, визначених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

За вироком суду 23 грудня 2020 року близько 22:30 ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні загальної кухні, розташованої на п`ятому поверсі будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно, шляхом вільного доступу вчинила крадіжку мобільного телефону марки «Techo mobile Spark 6 go», вартістю 2752,26 грн, належного потерпілій ОСОБА_8 , спричинивши останній майнову шкоду на вказану суму.

Крім цього, 24 грудня 2020 близько 04:00, ОСОБА_7 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту на АДРЕСА_3 , діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, упевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, вчинила крадіжку мобільного телефону марки «Xiaomi Redmi 4X» вартістю 1800 грн, належного ОСОБА_9 , спричинивши останньому майнову шкоду на вказану суму.

Київський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив свій, за яким призначив ОСОБА_7 покарання у виді арешту за ч. 1 ст. 185КК на строк 2 місяці; за ч. 2 цієї статті - на строк 4 місяці. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді арешту на строк 4 місяці.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник засудженої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій підзахисної, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, просить змінити вирок суду апеляційної інстанції в частині призначеного покарання, звільнивши ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Захисник ОСОБА_6 вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином не врахував інформації, викладеної в досудовій доповіді органу пробації, та не мотивував неможливості призначення засудженій покарання із застосуванням ст. 75 КК. Узагальнюючи свої доводи, захисник зазначає, що вирок апеляційного суду суперечить вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а викладені в ньому висновки є необґрунтованими, адже суд апеляційної інстанції у повній мірі не врахував даних, які характеризують особу засудженої, її ставлення до вчиненого, тяжкості та наслідків учинених нею кримінальних правопорушень та обставин, які пом`якшують покарання.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, просив змінити вирок апеляційного суду, прокурор ОСОБА_5 просила залишити скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами статей 404, 407, 420 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням ст. 409 КПК.

Вирішуючи питання про зміну або скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд має враховувати положення статей 408, 420 КПК.

Статтею 420 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення. При цьому вирок апеляційного суду повинен відповідати загальним вимогам до вироків і містити короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення та рішення по суті вимог апеляційної скарги. Крім того, рішення має містити відповідну власну оцінку і переоцінку доказів, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що місцевий суд помилково врахував той чи інший доказ як такий, що підтверджує або спростовує винуватість особи. У такому разі дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом є обов`язковим.

Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд дотримався вищевказаних положень кримінального процесуального закону.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, що стосуються невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженої через суворість і можливості застосування до неї норм ст. 75 КК, колегія суддів уважає безпідставними з огляду на таке.

Як передбачено вимогами статей 50, 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Процес призначення покарання, а саме врахування всіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких повинен значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Цих вимог суд апеляційний суд дотримався.

Під час призначення покарання апеляційний суд зважив на фактичні обставини справи, особу обвинуваченої, яка на час розгляду справи в апеляційному суді працевлаштувалася, за місцем роботи характеризується позитивно, викрадене потерпілим повернула, наявність пом`якшуючих обставин (щире каяття, активне сприяння в розкритті злочинів) та обтяжуючих обставин (рецидив злочину, вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння), у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність призначення покарання в межах санкцій частин 1, 2 ст. 185 КК у виді арешту, яке слід відбувати реально.

Отже, обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник в інтересах засудженої, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі останньої внаслідок суворості були враховані апеляційним судом під час призначення покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування вироку суду апеляційної інстанції.

Таким чином, Суд уважає, що покарання, призначене апеляційним судом, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженої, попередження вчинення нею нових злочинів. Підстав сприймати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питання призначення засудженій покарання та справедливості обраного їй заходу примусу, адвокат у касаційній скарзі не навів.

Твердження про те, що неврахування даних досудової доповіді істотно вплинуло на вид та розмір покарання, є перебільшеними, оскільки досудова доповідь має рекомендаційну спрямованість з огляду на встановлені дані, які характеризують особу, що притягається до кримінальної відповідальності.

З урахуванням наведеного вище колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК, є законним та обґрунтованим.

Беручи до уваги, що під час касаційного розгляду не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженої, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Київського апеляційного суду від 20 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу її захисника - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3