Справа № 323/19/20
Провадження № 1-кп/336/356/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289, п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану Розпорядженням Голови Верховного Суду від 10.05.2022 року № 29/0/9-22 змінено територіальну підсудність справ Оріхівського районного суду Запорізької області з визначенням територіальної підсудності їх справ за Шевченківським районним судом м. Запоріжжя.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст.28, ч.3 ст.357, ч.3 ст.289, п.6, п.12 ч.2 ст.115 КК України, надійшов до Оріхівського районного суду Запорізької області 03.09.2022 року.

Кримінальне провадження розглядається у складі колегії суддів Шевченківського районного суду під головуванням судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Прокурор направив до суду клопотання про продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу, оскільки визначені ст.177 КПК України ризики, що були підставою для його обрання, не зникли.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив його задовольнити.

У судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_9 , заперечував проти задоволення клопотання прокурора, вказуючи на те, що тривалий час утримуються під вартою. Зазначив, що мають міцні соціальні зв`язки і не має наміру переховуватись від суду. Обвинувачений ОСОБА_9 просив обрати йому запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні заявив, що він відбуває покарання у вигляді позбавлення волі і тому він нема заперечень проти продовження строку утримання його під вартою.

У судовому засіданні захисники обвинувачених адвокати: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожна окремо, підтримали позицію обвинувачених.

Адвокат ОСОБА_7 просила змінити ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на інший більш м`який, оскільки ризики, на які посилається сторона обвинувачення, є недоведеними.

Заслухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є доцільним, виходячи з наступного.

При вирішенні питання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу колегія суддів керується положеннями ст. 331 КПК України, відповідно до ч. 1, 3 якої, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинувачених.

Згідно із ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні, особливо тяжкого злочину.

При вирішенні питання про продовження відносно обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує наявність підозри відносно них а також відомості про те, що обвинувачені мають місце проживання, зокрема у ОСОБА_8 воно співпадає з його реєстрацією.

Наведене мінімізує, але не виключає ризик переховування від суду в умовах воєнного стану.

На території Запорізької області ведуться активні бойові дії, зокрема у населених пунктах, де зареєстровані підозрювані.

На цей час Василівський район Запорізької області є тимчасово окупованим. Крім того, м. Запоріжжя межує з лінією фронту, визнано населеним пунктом, де ведуться бойові дії. Проживання обвинувачених за місцем їх реєстрації наразі неможливе, а відтак є неможливою організація контролю за їх процесуальною поведінкою на непідконтрольній Україна території. Колегія суддів не впевнена, що обвинувачені здатні створити таке соціальне середовище, яке утримає їх від втечі.

Так, іншого місця проживання, зокрема у м.Запоріжжя у обвинувачених немає, посилання обвинувачених про наявність усталених соціальних зв`язків та постійного місця проживання у м.Запоріжжі не доведено на підставі документів.

Стійкі соціальні зв`язки у обвинувачених у м.Запоріжжя відсутні, жодної мотивації дотримуватися процесуальної поведінки вони не виявили. Крім того, колегія суддів не встановила того, що обвинувачені здатні забезпечити себе матеріально, можуть стабільно організувати своє життя.

Також на висновок колегії суддів впливає трой факт, що по справі не допитані потерпілі та свідки. Наявність у м. Запоріжжя житла у ОСОБА_10 , яка є рідною тіткою ОСОБА_9 не впливає на висновок колегій суддів, оскільки можливість поживання ОСОБА_9 за її адресою не мінімізують ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Суд погоджується з доводами сторони обвинувачення про те, що можливість призначення покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий строк, може спонукати обвинувачених до вчинення дій з метою перешкодити встановленню істини у справі. Під час війни, у прифронтовому місті, без роботи, без соціальних зв`язків, без власного житла, превалюючими є ризики втечі підозрюваних від суду, зокрема на тимчасово окуповані території.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Таким чином, підозра особи у скоєнні особливо тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є одним з факторів, який має враховувати суд при обранні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

При розгляді даного клопотання колегія суддів дійшла висновку, що заявлений ризик втечі обвинувачених, навіть після завершення досудового розслідування не зменшився, продовжує існувати, посилився під час війни, що є підставою для тримання обвинувачених в умовах неволі.

Про можливість переховування ОСОБА_8 від суду свідчить також та обставина, що обвинувачений у 2018 році оголошувався у розшук, під час перебування матеріалів кримінального провадження відносно нього в суді. Тому колегія суддів не може вважати, що обвинуваченим усвідомлюються та поважаються його процесуальні обов`язки.

Колегія суддів враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Водночас, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював і те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Також у своїх рішеннях суд зазначав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Аналізуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що є достатньо підстав констатувати наявність ризиків того, що перебуваючи на волі, обвинувачені можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, з огляду на попередні біографію та репутацію, а також втекти та переховуватись від суду.

Обраний обвинуваченим запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю та обсягом обвинувачення, на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення.

Враховуючи мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, розцінюючи зазначені вище ризики як реальні та такі, що виправдовують обмеження свободи фізичної особи, колегія суддів з урахуванням викладеного продовжує відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строк тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись ст. ст. 314-316, 392 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 (шістдесят) днів, тобто по 11 листопада 2023 включно.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 60 (шістдесят) днів, тобто по 11 листопада 2023 включно.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Строк дії ухвали встановити до 11 листопада 2023 року.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала підлягає негайному виконанню, її оскарження не зупиняє виконання ухвали.

Головуючий суддя:

Судді: