Справа № 159/3771/20 Провадження №11-кп/802/379/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду матеріали кримінального провадження №0000486, за апеляційними скаргамиобвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, судимого,

22.07.2011 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських годин;

25.07.2013 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 10 днів позбавлення волі;

25.09.2013 Горохівським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 21.11.2015 на підставі ст. 6 Закону «Про амністію» від 08.04.2014;

16.08.2016 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 185 КК України до арешту строком 5 місяців, звільнений 10.03.2017 після відбуття строку,

- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 11 березня 2020 року дня взяття його під варту, зарахувавши йому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 11 березня 2020 року по 22 лютого 2023 року включно, з розрахунку день за день.

Запобіжний захід, у вигляді тримання під вартою, щодо ОСОБА_7 залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Кровинка Теребовлянського району Тернопільської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживачого за адресою: АДРЕСА_3 , з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, розлученого, судимого,

04.03.2003 Тернопільським районним судом за ч. 1 ст. 186 КК України до 1 року виправних робіт з відрахуванням 10 процентів заробітку;

10.03.2005 Голопристанським районним судом Херсонської області за ч. 1 ст. 185, ст. 75 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

21.04.2006 Тернопільським районним судом за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 19.02.2010 після відбуття строку покарання;

16.12.2010 Томашпольським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до арешту строком 4 місяці,

06.06.2013 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 190 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців;

31.07.2013 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст. 395, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 6 років 1 місяця позбавлення волі;

20.05.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 6 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 21.02.2018 після відбуття строку;

17.10.2019 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;

05.10.2022 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі,

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного цим вироком, та покарання, призначеного попереднім вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.10.2022, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 11 березня 2020 року дня взяття його під варту, зарахувавши йому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 11 березня 2020 року по 22 лютого 2023 року включно, з розрахунку день за день.

Визначено зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання за цим вироком зараховане попереднім вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.10.2022 відбуте ним покарання за вироком від 17.10.2019: період з 20 січня 2020 року по 25 лютого 2020 року, та покарання, відбуте ним за вироком від 05.10.2022: період з 08 серпня 2019 року по 19 січня 2020 року.

Запобіжний захід, у вигляді тримання під вартою, щодо ОСОБА_8 залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Цим вироком вирішено питання про долю речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , 10 березня 2020 року, біля 21 год. 20 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в залі очікувань на 2-му поверсі залізничного вокзалу станції «Ковель» на вул. Ветеранів, 1-А в м. Ковелі, групою осіб, під час конфлікту з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно нанесли останньому удари руками у голову та у тулуб, всього не менше десяти ударів. Внаслідок дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , потерпілому ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку та з субдуральними справа і зліва, субарахноїдальною справа та внутрішньомозковою гематомами, гематом під м`якими покривами голови в лівій скронево-тім`яній ділянці, садна потиличної ділянки голови справа, двобічних параорбітальних гематом з саднами, з розвитком набряку і набухання головного мозку, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; рани внутрішньої поверхні правої стопи, гематоми з садном в проекції гребеня правої повздовжньої кістки легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; множинних саден правої кисті та садна в проекції 3-го копчикового хребця легких тілесних ушкоджень. Надалі, 11 березня 2020 року, о 22.30 год., у відділенні анестезіології з палатами для інтенсивної терапії Ковельської ЦРЛ, від отриманих тілесних ушкоджень у виді закритої черепно-мозкової травми з субдуральними, субарахноїдальною та внутрішньомозковою гематомами з забоєм головного мозку та з розвитком набряку та набухання головного мозку настала смерть потерпілого ОСОБА_11 .

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник вказують, що вирок ними оскаржується лише в частині призначеного покарання, яке на переконання апелянтів, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. В оскарженому вироку суд вказав на наявність пом`якшуючих обставин, але фактично їх при призначенні покарання не врахував. Зокрема, залишив поза увагою, що обвинувачений є особою молодого віку, під час судового розгляду свою вину визнав в повному обсязі, детально та послідовно повідомив усі обставини кримінального правопорушення. Крім того активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся у вчиненому, однак суд у вироку помилково вказав про часткове визнання вини ОСОБА_7 та внаслідок такої помилки призначив надто суворе покарання.

Захисник звертає увагу на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , оскільки в період з 03.08.2018 по 21.08.2018 останній стаціонарно лікувався у КП «Волинська обласна психіатрична лікарня» з діагнозом «розлад адаптації у вигляді афективно-поведінкової реакції …», відмічені психічні порушення та він потребує лікування. Просить оскаржений вирок в частині призначеного покарання змінити, а саме призначити мінімальну міру покарання, визначену санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримує апеляційні вимоги захисника та просить вирок суду першої інстанції скасувати та пом`якшити покарання до мінімального або застосувати до нього ст. 69 КК України.

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник оскаржують вирок у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Захисник вважає, що ОСОБА_12 помилково визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки в його діях відсутній склад вказаного кримінального правопорушення. Безпідставно, на переконання захисника, суд відхилив неодноразові посилання сторони захисту про необхідність призначення медико - криміналістичної, повторної судово-медичної експертизи з метою усунення протиріч, оскільки висновок судово-медичної експертизи №47 від 30.04.2020 являється неповним, суперечливим та поверхневим. Поза увагою суду також залишилося питання формулювання обвинувачення, яке, на думку захисника, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Так, обвинувачення повинно довести кожний факт, пов`язаний із злочином, щоб не існувало жодної розумної підстави для сумнівів, однак сукупність обставин, які підлягають доведенню свідчать про наявність в діях ОСОБА_12 саме складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Захисник просить оскаржений вирок скасувати та здійснити перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_12 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України та провадження закрити за спливом строків давності. Також сторона захисту просить дослідити відеозапис з камери відео спостереження приміщення залу очікування на другому поверсі залізничного вокзалу станції «Ковель».

Обвинувачений ОСОБА_12 просить скасувати вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області та призначити новий розгляд кримінального провадження, підтримує апеляційні вимоги свого захисника.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, потерпілий ОСОБА_13 в судове засідання не з`явився. Учасники судового провадження вважали за можливе проведення судового засідання за відсутності потерпілого та не заперечували проти продовження судового розгляду, тому колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд без участі вказаного учасника судового провадження, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, міркування прокурора, який заперечив подані апеляційні скарги, думку обвинувачених та їх захисників, які підтримали свої апеляційні скарги в повному обсязі, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить наступного висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

З урахуванням меж перегляду судом апеляційної інстанції судового рішення, установлених КПК України та доводів, викладених в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого не оскаржують, тому судом апеляційної інстанції провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 перевіряється лише в частині призначення йому покарання.

Разом з тим, колегія апеляційного суду, вважає судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини кримінального правопорушення і зроблений обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 в умисному нанесенні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, групою осіб, що спричинили смерть ОСОБА_11 .

Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і перевірених судом допустимих доказах.

Так, незважаючи на не визнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, його винуватість доведена зібраними у провадженні доказами, які обґрунтовано враховані судом.

Суд першої інстанції підставно взяв до уваги показання обвинуваченого, який заперечуючи свою винуватість, в судовому засіданні ствердив про нанесення потерпілому на ґрунті раптових неприязних відносин внаслідок того, що він почав ображати ОСОБА_14 нецензурними словами наніс три не сильних удари долонею руки, ляпаси у обличчя, а потім намагався вдарити його ще, замахувався, однак удар пролетів над головою, не попав. Наведені події відбулися після того, як ОСОБА_7 , який сварився з ОСОБА_11 за гроші наніс йому удари кулаком у голову.

Обвинувачений ОСОБА_7 дав у суді першої інстанції показання про те, що він бив ОСОБА_11 як показано на відео, деталі він не пам`ятає, вказує, що після цього ОСОБА_11 ходив по вокзалу, а на ранок ОСОБА_14 сказала йому, що ОСОБА_11 не просинається, спитала, чи викликати швидку і він відповів "викликати".

З показань даних в судовому засіданні свідка ОСОБА_14 встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вдарив ОСОБА_11 два рази долонею по обличчю, по щоці. Вона також вдарила ОСОБА_11 за те, що він порвав її гроші. За що ОСОБА_11 били інші, вона не знає. Далі вона забрала ОСОБА_8 , щоб він не бив ОСОБА_11 . Після цього вона була на вокзалі з ОСОБА_8 і бачила ОСОБА_11 в місці для куріння, де був ОСОБА_7 .

Такі показання є послідовними і у своїй сукупності дають змогу відтворити всі обставини злочину, які були до і на момент його вчинення, а також узгоджуються із іншими наявними в матеріалах провадження доказами, зокрема даними, що містяться у висновку судово-медичної експертизи № 47 від 30.04.2020, які є науково-обгрунтованими та піддавати їх сумніву підстав у суду немає.

Висновок експерта № 47 від 30.04.2020 підтверджує факт заподіяння обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_11 тяжких умисних тілесних ушкоджень та настання смерті ОСОБА_11 від закритої черепно-мозкової травми з субдуральними, субарахноїдальною та внутрішньомозковою гематамами з забоєм головного мозку та з розвитком набряку та набухання головного мозку, що підтверджується виявленим патоморфологічними і судово-гістологічними даними, а також доводить наявність прямого причинного зв`язку між отриманими тілесними ушкодженнями потерпілим 10 березня 2020 року та його смертю, яка мала місце 11 березня 2020 року. Вказані тяжкі тілесні ушкодження, як вбачається з висновку експерта могли утворитися від дії тупих твердих предметів, можливо внаслідок ударів руками кулаками людини.

Крім того, при судово-медичній експертизі виявлені тілесні ушкодження у вигляді рани внутрішньої поверхні правої стопи, гематоми з садном в проекції гребеня правої поздовжньої кістки легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; множинні садна правої кисті та садно в проекції 3-го копчикового хребця легкі тілесні ушкодження, які могли утворитись як від ударів тупим твердим предметом так і від падіння з висоти власного росту на тверду поверхню, як з наданням тілу прискорення так і без нього.

При проведенні судово-медичної експертизи розтину трупа ОСОБА_11 будь-яких захворювань, які могли б вплинути на настання смерті останнього, не виявлено та встановлено, що у тіло ОСОБА_11 було нанесено не менше десяти ударів.

Окрім того, своїми показаннями обвинувачений ОСОБА_8 викриває себе, оскільки чітко вказує на локалізацію нанесення удару потерпілому саме в голову та не заперечує, що між ним і потерпілим за вказаних у вироку місці і часі відбувся конфлікт.

За таких обставин, показання обвинувачених, свідка ОСОБА_14 , які суд першої інстанції правильно оцінив за своїм внутрішнім переконанням, а також дані, які містяться у протоколах огляду місця події з додатками від 11.03.2020, протоколі огляду трупа з додатками від 12.03.2020, протоколі огляду речей з додатками від 12.03.2020, протоколі огляду речей від 24.03.2020, постанові про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 12.03.2020, постанові про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 24.03.2020, протоколі огляду речей від 20.03.2020, інших письмових доказах, відеозаписі наданому прокурором, переконливо свідчать про те, що дії ОСОБА_8 були вольовими та цілеспрямованими, тоді як нанесені потерпілому удари в голову були значної сили та направлені не тільки у голову як про це вказує ОСОБА_8 , а й у тіло потерпілого, а тому беззаперечно вказують на умисне нанесення потерпілому ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть та не викликають сумнівів у правильності кваліфікації його дій за ч.2 ст.121 КК України.

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які є послідовними та узгоджуються між собою в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності відтворюють картину подій, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

На долученому до матеріалів кримінального провадження відеозаписі та в протоколі огляду речей від 12.03.2020 зафіксовано нанесення ОСОБА_8 численних ударів обома руками у корпус та голову потерпілого, за кілька секунд знову нанесення ударів кулаками обох рук у голову ОСОБА_11 , та один удар кулаком у тулуб з лівого боку. Крім того зафіксовано момент як ОСОБА_8 тримає потерпілого за обличчя та не відпускає руку в районі горла, а в подальшому коли ОСОБА_14 відтягла ОСОБА_8 від потерпілого він знову хапає ОСОБА_11 за одяг біля голови та вирвавшись від ОСОБА_14 наносить підряд два сильних, розмашистих та концентрованих бокових ударів долонею лівої руки в праве вухо потерпілого.

Крім того, голослівними є посилання ОСОБА_8 , що його удари не були сильними і деякі з них пролетіли над головою, оскільки слід враховувати динаміку поведінки останнього під час конфлікту, агресію, яку намагалася припинити свідок ОСОБА_14 неодноразово відтягуючи ОСОБА_8 від ОСОБА_11 .

Також колегія суддів вважає, що для будь-якої безсторонньої особи є очевидним той факт, що обвинувачений, який є дорослою людиною міг усвідомлювати, що у результаті таких його дій потерпілий неодмінно отримає тілесні ушкодження, однак ОСОБА_8 продовжував наносити удари ОСОБА_11 , який навіть не чинив опір, а лише намагався закритися від ударів руками.

Доводи захисника про поверхневість та непрофесійність висновку судово-медичної експертизи №47 від 30.04.2020 є безпідставними.

Так, експертним дослідженням виключена можливість отримання ОСОБА_11 травм голови під час падіння, як в ході виниклого між обвинуваченими та потерпілим конфлікту, так і після нього, а між заподіяними тяжкими тілесними ушкодженнями та смертю потерпілого встановлений причинно-наслідковий зв`язок. Поміж тим, встановлено, що найбільш вірогідніше за все ОСОБА_11 в момент нанесення виявлених тілесних ушкоджень був повернутий лівою та правою скронево-тім`яно-потиличними ділянками до травмуючого предмету (предметів), що узгоджується з встановленими на відеозаписі обставинами щодо розташування учасників конфлікту.

Не спростовують правильних висновків суду і доводи сторони захисту, що висновок судово-медичної експертизи №47 від 30.04.2020 не містить посилання на дослідження відеозапису з метою розмежування тілесних ушкоджень та їх механізму заподіяння ОСОБА_8 , оскільки експерт у висновку зазначає, що не виключається можливість нанесення вказаних вище тілесних ушкоджень ОСОБА_11 при обставинах, викладених в описовій частині постанови слідчого на проведення судово-медичної експертизи.

На переконання колегії суддів, експерт під час допиту в суді першої інстанції переконливо пояснив, як і з використанням яких даних і документів ним була проведена експертиза, звідки він ці дані і документи отримав. Стосовно медичної карти вказав, що оскільки потерпілий помер у лікарні, то його тіло, яке надійшло для дослідження до експерта, звісно супроводжує медична карта стаціонарного хворого. І, відповідно, експерт досліджує і тіло, і карту. Ніяких порушень у цьому, підстав для визнання висновку експерта недопустимим немає. Експерт розмежував які тілесні ушкодження від чого утворилися, зокрема якими саме тілесними ушкодженнями спричинена смерть потерпілого. Підстави для сумнівів у висновку експерта відсутні.

Так, тяжкими тілесними ушкодженнями є небезпечні для життя ушкодження, які в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і які без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Версія захисників про заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень до конфлікту з ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 була предметом перевірки судом першої інстанції і свого підтвердження не знайшла, а також слід враховувати, що з відеозапису прослідковується така динаміка подій, яка вказує, що ОСОБА_7 привів потерпілого на місце де стався конфлікт і примусово посадив на сидіння, наніс перший концентрований удар ОСОБА_11 , а в подальшому тілесні ушкодження почав наносити ОСОБА_8 , тобто обвинувачені були ініціаторами конфлікту. Крім того, як можливо встановити з відеозапису у ОСОБА_7 чітко проглядаються синці під обома очима, з чого можливо зробити висновок, що при наявності тілесних ушкоджень в районі голови у ОСОБА_11 будь-які пошкодження теж було б помітно. Однак будь-яких тілесних ушкоджень на обличчі ОСОБА_11 не має, тому вказані обставини додатково спростовують можливість отримання тілесних ушкоджень до конфлікту з обвинуваченими.

Твердження захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 про нечіткість сформульованого обвинувачення в частині невідповідності кваліфікації фактичним обставинам кримінального провадження є необгрунтованими, та апеляційний суд вважає їх власними судженнями, які не підтверджено з посиланням на будь-які докази чи обставини.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до законного та цілком обґрунтованого висновку, що обвинувачений ОСОБА_8 , групою осіб, умисно завдав потерпілому ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть, а тому його дії вірно кваліфіковані саме за ч. 2 ст. 121 КК України.

Доводи сторони захисту про неналежну кваліфікацію дій обвинуваченого та незаконність в цій частині судового рішення, які б давали підстави для його скасування та, які б спростовували висновки суду першої інстанції у апеляційних скаргах не наведено. Не було таких наведено і в ході апеляційного розгляду провадження.

Захисником ОСОБА_9 разом з апеляційною скаргою подано клопотання про дослідження доказів, а саме відеозапису з камери відео спостереження приміщення залу очікування на другому поверсі залізничного вокзалу станції «Ковель», які він вважає за потрібне дослідити повторно під час апеляційного перегляду.

За клопотанням учасників судового провадження відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, обґрунтування такого повторного дослідження доказів стороною захисту фактично зводиться до необхідності надання доказам апеляційним судом іншої юридичної оцінки.

Оскільки передбачених законом підстав для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні стороною захисту не наведено і колегією суддів не встановлено, захиснику відмовлено в задоволенні відповідного клопотання, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що наведені вище та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданих обвинуваченим ОСОБА_8 та його захисником адвокатом ОСОБА_9 апеляційних скаргах та наведені в ході апеляційного розгляду кримінального провадження, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають жодних підстав для скасування оскарженого вироку чи закриття кримінального провадження, як про це просять апелянти, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження суду першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Враховуючи наведене, при перевірці кримінального провадження апеляційним судом не виявлено даних, які могли б свідчити про проявлену судом необ`єктивність чи невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що у апеляційних скаргах посилаються обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник, тому їх апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Слід також зазначити, що висновок суду першої інстанції щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання належним чином у вироку вмотивований і підстав сумніватися у його правильності у колегії суддів не виникає.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_10 , що призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченому є безпідставними.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК) (2341-14), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення Пленуму ВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційних скаргах, поданих обвинуваченим та його захисником.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

До обставин, які пом`якшують покарання, суд правильно відніс щире каяття, яке виразилося у тому, що він усвідомив протиправність своїх дій та надання допомоги потерпілому, а до обставин, які обтяжують покарання, - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, згідно із ст. 12 цього ж Кодексу за ступенем тяжкості відноситься до тяжких злочинів.

З достатньою повнотою також місцевим судом було взято до уваги і дані про особу обвинуваченого, який не вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується негативно, хворіє, вину визнав частково, що фактично вказує про його небажання стати на шлях виправлення.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст. 50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання наближеного до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Врахувавши наведене вище, на переконання колегії суддів суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого виключно в умовах ізоляції від суспільства, а призначене йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 України, не є максимальним за своїм розміром, а тому немає підстав вважати, що воно є надто суворим з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке спричинило смерть потерпілого, особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання, з мотивів наведених в апеляційних скаргах, апеляційний суд не знаходить.

Усі доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та неврахування пом`якшуючих покарання обставин, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни чи скасування оскарженого вироку, як про це просять апелянти.

Таким чином, апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників слід залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без змін.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Головуючий:

Судді: