Провадження № 1-кс/947/7999/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2023 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт та передачу майна, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні СУ ГУНП в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження внесеного 24.06.2020 року до ЄРДР за №0001094 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.3 ст.358, ч.3 ст.28 ч.4 ст.358, ч.3 ст.362, ч.2 ст.364, ч.3 ст.28 ч.2 ст.366, ч.3 ст.209, ч.2 ст.15 ч.2 ст.209 КК України, щодо заволодіння групою осіб майном АТ «Укрпошта» бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , а також безпідставного виділення у власність ряду громадян земельних ділянок на території Роздільнянського району, для ведення особистого селянського господарства та ведення фермерського господарства.

Як вбачається з клопотання, під час досудового розслідування, були встановлені кадастрові номери земельних ділянок, які безпідставно були виділені у власність громадянам, зокрема: :01:001:0724, :01:001:0725, :01:001:0727, :01:001:0728, :01:001:0729, :01:001:0730, :01:001:0731, :01:001:0732, :01:001:0733, :01:001:0734, :01:001:0735, :01:001:0737, :01:001:0738, :01:001:0739, :01:001:0740, :01:003:0741, :01:001:0742, :01:001:0743, :01:004:0480, :01:004:0481, :01:004:0482, :01:004:0483, :01:004:0484, :01:002:0685, :01:002:0613, :01:002:0614, :01:002:0617, :01:001:0831, :01:002:0733, :01:003:0645, :01:003:0644, :01:003:0643, :01:003:0642, :01:003:0641, :01:003:0640, :01:003:0639, :01:003:0638, :01:003:0637, :01:001:0633, :01:002:0726, :01:002:0834, :01:002:0735, :01:002:0736, :01:002:0737, :01:002:0738, :01:002:0739, :01:002:0740, :01:002:0741, :01:002:0743, :01:001:0637, :01:001:0638, :01:001:0639, :01:001:0640, :01:002:0681, :01:004:0423, :01:004:0408, :01:004:0605, :01:001:0552, :01:003:0584, :01:003:0587, :01:001:1002, :01:001:1003, :01:003:0662, :01:003:0663, :01:003:0664, :01:003:0665, :01:003:0667, :01:003:0668, :01:001:0780, :01:001:0781, :01:003:0673, :01:003:0675, :01:003:0676, :01:001:0999, :01:001:0998, :01:002:0753, :01:002:0752, :01:004:0479. Вказані земельні ділянки були визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні та слідчим суддею Київського районного суду м.Одеси на них було накладено арешт шляхом заборони розпорядження.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладання арешту на вказані в клопотанні земельні ділянки та врожай сільськогосподарської культури, вирощений у 2023 році на відповідних земельних ділянках, шляхом заборони розпорядження та користування, а також про передачу зазначеного майна Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів, обґрунтовуючи клопотання необхідністю забезпечення збереження речових доказів, конфіскації майна як виду майбутнього покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

В судовому засіданні прокурор наполягав на задоволенні клопотання, посилаючись на викладені в клопотанні доводи.

Відповідно до ст.172 ч.2 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Враховуючи, що вказане майно не було тимчасово вилучене, вважаю можливим, відповідно до ст. 172 ч.2 КПК України, з метою забезпечення можливого арешту майна, розглянути клопотання без повідомлення власників майна.

Вивчивши клопотання та матеріали які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку прокурора, приходжу до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.09.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою збереження речових доказів, конфіскації майна як виду покарання, а також забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно до ст.170 ч. 5 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, 3-1) можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України), 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Так, при накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Проте, у клопотанні та доданих до нього матеріалах, відсутні данні що обґрунтовують необхідність заборони саме користування зазначеним майном, зокрема земельними ділянками, на які вже накладений арешт шляхом заборони розпорядження, у кримінальному провадженні, в рамках якого слідчий звернувся з відповідним клопотанням. Тобто, прокурором та слідчим не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування клопотання про накладення арешту на земельні ділянки в частині заборони користування.

Як вбачається з матеріалів клопотання, зазначені в клопотанні дані щодо осіб, на яких оформлені земельні ділянки, є формальними, даних, що зазначені особи є фактичними власниками ділянок, які ними користуються, клопотання не містить, як не містить будь-яких контактних даних цих осіб.

Матеріали клопотання також не містять даних щодо осіб, які безпосередньо займалися обробкою земельних ділянок, відсутні дані щодо власників зазначеного урожаю, не визначено перелік цього майна, індивідуальні ознаки, його вартість, що не узгоджується з вимогами ст. 171 КПК України, та позбавляє можливості визначити порядок виконання ухвали, проведення конкретних дій, направлених на збереження цілісності і вартості даного майна.

Згідно до ч.2 п.1 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно до ст.170 ч.3 КПК України, у випадку передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Матеріали клопотання не містять доказів визнання майна, на яке слідчий просить накласти арешт, речовим доказом, тобто, що урожай пшениці і ячменю, який знаходиться на зазначених земельних ділянках, на який просить накласти арешт прокурор, відповідає критеріям ст. 98 КПК України, тому не може вважатись речовим доказом. Клопотання не містить відомостей, яке саме значення для кримінального провадження має вказаний врожай сільськогосподарських культур.

В клопотанні відсутні дані, щодо наявності цивільного позову, а також належності зазначеного майна підозрюваним.

Згідно до вимог абз.7 ч.6 ст.100 КПК України, речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом.

Відповідно до вимог ч.7 ст.100 КПК України, у випадках, передбачених пунктами 2, 4 та абзацом сьомим частини шостої цієї статті, слідчий за погодженням із прокурором або прокурор звертається з відповідним клопотанням до слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до слідчого судді Вищого антикорупційного суду, або до суду під час судового провадження, яке розглядається згідно із статтями 171-173 цього Кодексу. Прокурор у випадку, передбаченому абзацом сьомим частини шостої цієї статті, не пізніше наступного робочого дня з моменту постановлення ухвали слідчого судді, суду надсилає копію цієї ухвали Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, із зверненням щодо прийняття активів, а також вживає невідкладних заходів щодо передачі цих активів Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Проте, відповідно до наданих прокурором матеріалів, зокрема висновків експертів за результатами проведення оціночно-земельної експертизи, ринкова вартість зазначених прокурором земельних ділянок, не перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто, зазначені земельні ділянки не відповідають вимогам, передбаченим абз.7 ч.6 ст.100 КПК України. Даних, щодо вартості урожаю клопотання прокурора не містить.

За таких обставин, вважаю, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю правових підстав для арешту та відповідної передачі зазначеного майна Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Керуючись ст. ст. 172, 173, 233, 309, 395 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1