ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023року

м. Київ

справа № 573/1510/18

провадження № 51-390 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000345, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Безсокирне Білопільського району Сумської області, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 16 жовтня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено, виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на показання обвинуваченого ОСОБА_6 , які він давав під час досудового розслідування. У іншій частині вирок залишено без змін.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ОСОБА_7 перебували у будинку АДРЕСА_2 , де вживали спиртне. В період часу з 14 год по 22 год між ними на побутовому ґрунті виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_6 взяв в руки твердий продовгуватий предмет та умисно наніс ним 4 удари в ділянку голови ОСОБА_7 , в результаті чого останній впав на підлогу. Потім ОСОБА_6 взяв в руки металевий совок та завдав потерпілому ще близько 30 ударів в ділянку тулуба, 14 ударів в ділянку попереку, 23 удари в ділянку верхніх кінцівок та 17 ударів в ділянку нижніх кінцівок. Від отриманих тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 помер на місці події. Причиною його смерті є закрита тупа травма голови, що супроводжувалась забиттям головного мозку, крововиливами під м'яку мозкову оболонку головного мозку та мізочка, в шлуночки мозку.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що місцевим судом в обґрунтування обвинувального вироку щодо ньогопокладено недопустимі та неналежні докази, а тому його вина в суді першої інстанції не доведена поза розумним сумнівом. Так, на думку засудженого, недопустимими доказами є:

- протокол огляду місця події від 19.07.2018, у якому вказано про застосування фотоапарату «CANON», однак не зазначено серійного номеру і основних технічних характеристик здійснення фотозйомки, а також про додаток у вигляді фототаблиці, не надано оригінальний носій фотографій (т. 1 а. п. 84-91);

- протокол додаткового огляду місця події від 20.07.2018, оскільки у ньому відсутній підпис спеціаліста (т. 1 а. п. 141-156);

- протокол огляду трупу від 19.07.2018, так як у ньому відсутній підпис судово-медичного експерта ОСОБА_8 щодо попередження його про кримінальну відповідальність, не зазначені відомості про відеозйомку, а також технічні характеристики засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, не вказано про спосіб ознайомлення учасників зі змістом протоколу, немає відомостей про додатки до протоколу та підпису понятого

ОСОБА_9 про роз`яснення процесуальних прав та обов`язків. Фототаблиця виготовлена з порушенням норм КПК України - не засвідчена підписом судово-медичного експерта та понятими (т. 1 а. п. 157-166);

- висновок експерта № 70 від 17.08.2018, оскільки експерту не було надано на дослідження труп потерпілого, експерт виїздив лише на місце знаходження трупу і описав обставини виявлені під час проведення первинного огляду місця події від 19.07.2019, однак при цьому протокол йому надано не було. Також експерта не було попереджено про кримінальну відповідальність та у висновку він використав результати додаткових методів дослідження, які йому фактично не надавались у встановленому законом порядку, експерт їх отримав самостійно (т. 1 а. п. 102-104);

- висновок експерта № 70-а додаткової судово-медичної експертизи, так як експерту було надано оптичний диск з відеозаписом слідчої дії за участю ОСОБА_6 від 20.07.2018, а не сам протокол слідчої дії (т. 1 а. п. 111-112);

- протокол слідчого експерименту від 20.07.2018, оскільки зафіксовані у ньому пояснення ОСОБА_6 є аналогічними до показань підозрюваного під час досудового розслідування, які були виключені апеляційним судом із вироку в якості доказу (т. 2 а. п. 105-113).

Стверджує, що до нього застосовувалися недозволені методи ведення слідства, в матеріалах кримінального провадження є відомості про наявні у нього тілесні ушкодження, а тому працівники поліції перевищили свої повноваження та зловживали службовим становищем.

Крім того зазначає, що батьку потерпілого належав будинок за АДРЕСА_3 , про що повідомив свідок ОСОБА_10 під час допиту у суді першої інстанції.

Разом з тим, згідно з обвинувальним актом, протоколами огляду місця події, слідчого експерименту та іншими матеріалами досудового слідства, він та потерпілий знаходилися у сусідському будинку, яке належить ОСОБА_10 , де і знайшли труп, що свідчить про відсутність достатніх доказів для ухвалення обвинувального вироку.

Вважає, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням сторони захисту повторно не дослідив відеозапис проведення слідчого експерименту.

Щодо порушень, допущених судом апеляційної інстанції, засуджений наполягає на тому, що доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо наведених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не були розглянуті належним чином, а тому постановлене за наслідками апеляційного перегляду рішення, є не вмотивованим, чим порушено приписи статей 370, 419 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржених судових рішень, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що не погоджуючись із визнанням винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, ОСОБА_6 оспорює правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду, наводить власну оцінку доказам, відмінну від оцінки, що надав суд першої інстанції.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України, не підлягають. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування чи зміни судових рішень в апеляційному порядку, згідно зі ст. 409 КПК України.

Разом із тим, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, був предметом перевірки апеляційного суду і мотивовано визнаний таким, що відповідає доказам, зібраним у встановленому законом порядку, дослідженим у судовому засіданні та належно оцінених судом, і є обґрунтованим.

В основу вироку місцевий суд поклав показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення підтверджується відомостями, які містяться в досліджених судом доказах, а саме: протоколі огляду місця події від 19.07.2018 з фототаблицею, протоколі додаткового огляду місця події від 20.07.2018 з фототаблицею, письмовій згоді ОСОБА_11 на проведення огляду домоволодіння, лікарському свідоцтві про смерть № 70 від 20.07.2018 та довідці про причину смерті, протоколі огляду трупа від 19.07.2018 з фототаблицею, висновках експертів № 70 від 17.08.2018 та № 70-а від 28.08.2018, постановах слідчого про визнання речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 20.07.2018 та 24.05.2018.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту стверджувала про недопустимість доказів, якими суд першої інстанції обґрунтував вину ОСОБА_6 , з підстав отримання їх з порушенням встановленого КПК України порядку проведення процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Критерії визнання доказів недопустимими обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (ч. 4 ст. 87, ч. 2 ст. 89 КПК України) - у випадках, коли такі докази отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч. 1 ст. 89 КПК України) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

Вирішуючи на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати, яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведених в ч. 2 ст. 87 КПК України, послатись на конкретний пункт цієї норми.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини та використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 ст. 87 КПК України. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК України, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі ч. 1 ст. 87 цього Кодексу.

У разі встановлення іншого порушення прав і свобод людини, крім істотних, суд в кожному конкретному випадку має перевірити, у тому числі, чи вплинуло таке порушення на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ та національного законодавства.

Крім того, при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Саме виходячи з наведених вище класифікації недопустимих доказів та критеріїв перевірки доказів на допустимість суди попередніх інстанцій перевіряли доводи захисту щодо недопустимості фактичних даних, отриманих з істотним порушенням прав і свобод людини, а також отриманих з іншими порушеннями КПК України.

Місцевий суд, проаналізувавши всі досліджені у справі докази та надавши оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, дотримуючись вимог статей 86, 87, 94 КПК України, обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Апеляційний суд, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника, дійшов висновку про те, що сторона захисту порушуючи питання щодо недопустимості доказів з підстав порушення вимог КПК України, не навела даних щодо істотного порушення прав обвинуваченого та впливу порушень кримінального процесуального закону на достовірність отриманих доказів.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання було вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

В рішеннях судів першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту.

З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі захисника доводи, які є аналогічними за своїм змістом доводам касаційної скарги засудженого, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Доводи касаційної скарги засудженого щодо визнання недопустимими доказами протоколів огляду і додаткового огляду місця події від 19.07.2018 та 20.07.2018, протоколу огляду трупу від 19.07.2019, висновку експерта № 70 від 17.08.2018 та висновку експерта № 70-а додаткової судово-медичної експертизи від 20.08.2018, є аналогічними доводам апеляційної скарги захисника, які були перевірені апеляційним судом та обґрунтовано визнані неспроможними, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Так, щодо протоколу огляду місця події від 19 липня 2018 року апеляційний суд дійшов висновку про те, що фіксація даної процесуальної дії здійснювалась фотоапаратом «Canon», однак без зазначення серійного номеру і його технічних характеристик, проте наведене не є підставою для визнання вказаного протоколу недопустимим доказом, оскільки дана обставина не впливає на правильність самого змісту протоколу і не ставить під сумнів його достовірність як доказу в цілому. Щодо фототаблиці, про яку в протоколі не вказано, що вона йде додатком до нього, про що наголошувала сторона захисту, як про порушення, то ст. 104 КПК України не вимагає цього робити. В даному випадку до протоколу огляду місця події долучено фототаблицю, в якій зазначено, що вона є додатком до цього процесуального документу. Також колегія суддів зауважила, що до протоколу не надано носіїв інформації, оскільки відеозапису місця події не здійснювалось, а проведена фотофіксація долучена до протоколу як додаток.

Також апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що не може бути визнаний недопустимим доказом протокол додаткового огляду місця події від 20 липня 2018 року з підстав того, що у ньому відсутній підпис спеціаліста, так як у протоколі містяться підписи інших учасників справи - слідчого та понятих, тому відсутні підстави ставити під сумнів достовірність змісту проколу. При цьому, у разі наявності сумнівів, сторона захисту не була позбавлена можливості заявити клопотання про допит ОСОБА_18 , який зазначений в протоколі як спеціаліст.

Також, судом апеляційної інстанції перевірено і визнано безпідставними доводи про визнання недопустимим доказом протокол огляду трупа від 19 липня 2018 року.

В ухвалі апеляційного суду вірно зазначено, що закон не вимагає попереджувати судово-медичного експерта про кримінальну відповідальність при проведенні огляду трупу, який фіксується у протоколі, як процесуальному документі. Про кримінальну відповідальність експерт попереджається безпосередньо при проведенні експертизи. Щодо відсутності відомостей про відеозйомку, то з протоколу вбачається, що до нього в якості додатку йде фототаблиця, відео не долучалось. У відомостях про відеозйомку в графі «відеокамера» зазначено «Canon», а графа «цифровий фотоапарат» не заповнена. Вказане колегія суддів апеляційної інстанції слушно вважала не більш як технічною помилкою.

Щодо підпису понятого ОСОБА_9 , то з протоколу вбачається, що підпис вказаного понятого мається на більшості аркушів протоколу, хоча на деяких аркушів відсутній. Разом з тим, вони підписані іншим понятим ОСОБА_19 . Щодо підпису фототаблиць, як додатків, то ч. 3 ст. 105 КПК України вимагає підпису тих осіб, які приймали участь у безпосередньому виготовленні цих додатків, а не всіх учасників процесуальної дії. До протоколу огляду трупа долучена фототаблиця, яка є додатком до нього. Щодо способу ознайомлення учасників зі змістом протоколу огляду трупа, то вбачається, що він був прочитаний всіма учасниками слідчої дії і зауважень від них не надійшло.

Водночас, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд вмотивовано визнав неспроможними аргументи захисту про недопустимість доказів, отриманих в результаті проведення експертного дослідження № 70 від 17 серпня 2018 року, зазначивши, що з вказаної експертизи вбачається, що експертом проводилось як зовнішнє так і внутрішнє дослідження трупу, більше того з трупу відбирались зразки крові та інші зразки. Про кримінальну відповідальність експерт попереджався, що слідує зі змісту його висновку. Щодо самостійного збирання експертом результатів додаткових методів дослідження, то з експертизи вбачається, що дійсно експерт використовував додаткові методи дослідження і такі відомості йому надсилались електронною поштою. Вказане колегія суддів апеляційної інстанції не розцінила, як самостійне збирання експертом відомостей, оскільки дані, що містяться в матеріалах кримінального провадження, надсилались слідчим, який згідно кримінального процесуального закону уповноважений надавати експерту інформацію необхідну для проведення експертизи.

Як слідує з висновку № 70-а додаткової судово-медичної експертизи від 20 серпня 2018 року, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність, його описова частина містить необхідні дані, які покладені в обґрунтування висновку, в тому числі взяті з висновку експерта № 70 від 17 серпня 2018 року. Щодо надання експерту на дослідження відеозапису слідчого експерименту без протоколу вказаної слідчої (розшукової) дії, то слід зауважити, що вказаний відеозапис є невід`ємним додатком до протоколу, в якому і зафіксовано порядок проведення слідчого експерименту з підозрюваним, що безпосередньо є предметом дослідження експерта.

Крім того, суд касаційної інстанції вважає, що вказані експертизи були проведені з дотриманням процесуальних норм та методики їх проведення, містять відомості, які мають значення для кримінального провадження, а тому вони є належними та допустимими доказами.

Щодо доводів про визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 20 липня 2018 року проведеного за участю ОСОБА_6 з посиланням на те, що зафіксовані у ньому пояснення є аналогічними до показань підозрюваного під час досудового розслідування, які були виключені апеляційним судом із вироку в якості доказу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Метою слідчого експерименту, відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту

з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до положень ст. 240 КПК України є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, фіксуються у процесуальному документі - протоколі цієї слідчої дії та в подальшому досліджуються та оцінюються судом.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України протоколи слідчих експериментів належать до документів та в розумінні ст. 84 цього Кодексу є самостійним джерелом доказів, під час якого слідчий, прокурор не допитує особу, а лише перевіряє або уточнює певні відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

В свою чергу показання особи є також самостійним джерелом доказів, порядок отримання яких встановлено ч. 1 ст. 95 КПК України.

Отже, зафіксовані в документі (протоколі) результати слідчого експерименту не є тотожними наданим слідчому, прокурору показанням, про які йдеться

у частинах 1 та 4 статті 95 КПК України.

Якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа, як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема, протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103-105, 240 КПК України, колегія суддів зазначає, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України.

Така позиція Суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (провадження № 51-6070 кмо19, справа № 740/3597/17).

За кримінальним процесуальним законом процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на учасника кримінального провадження, за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої (розшукової) дії, як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, проведений з підозрюваним ОСОБА_6 слідчий експеримент з відеозаписом відповідає вимогам ст. 240 КПК України, останньому було роз`яснено права і обов`язки, передбачені статтями 66, 67 цього Кодексу, та з`ясовано, чи вони йому зрозумілі. Протокол за результатами проведення цієї слідчої дії підписано всіма особами, які були присутні під час її проведення без жодних зауважень. Під час слідчого експерименту ОСОБА_6 вказував, що надає пояснення добровільно, на нього ніякого тиску не здійснюється, мав спокійний вигляд та відтворив обставини події щодо вчинення інкримінованого кримінального правопорушення (т. 2 а. п. 105-115).

Разом з цим, з відеозапису слідчого експерименту вбачається, що ОСОБА_6 самостійно відтворював обставини події щодо вчинення злочину, а тому доводи останнього про те, що йому судовим експертом було продемонстровано механізм спричинення тілесних ушкоджень, є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції цілком правильно послався у вироку на дані, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 20 липня 2018 року проведеного за участю ОСОБА_6 , як на доказ, що підтверджує винуватість останнього.

Довід засудженого про те, що до нього застосовувались недозволені методи ведення слідства працівниками поліції Білопільського ВП ГУНП України в Сумській області, є неспроможним та спростовується матеріалами кримінального провадження.

Зокрема, 03 вересня 2019 року слідчим Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000149 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (т. 2 а. п. 197).

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним довід засудженого про те, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням сторони захисту повторно не дослідив відеозапис проведення слідчого експерименту.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що до вказаного протоколу слідчого експерименту додано оптичний диск та флеш-карту на яких міститься відеозапис проведення даної слідчої дії (т. 2 а. п. 114-115).

Під час судового засідання 24 жовтня 2022 року, суд апеляційної інстанції за клопотанням сторони захисту повторно дослідив оптичний диск на якому зафіксовано хід проведення слідчого експерименту. При цьому, апеляційний суд намагався дослідити ще інший технічний носій - флеш-карту, на якому також зафіксовано відеозапис проведення слідчого експерименту, однак через технічні причини зробити це не вдалося, що підтверджується переглядом аудіо-, відеозаписів судових засідань № 988460 та № 988654 від 24 жовтня 2022 року у підсистемі відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Таким чином, вказаний суд дотримався вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, апеляційним судом розглянуто у відповідності до вимог КПК України.

Також, колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги щодо визнання неналежними та недопустимими доказами протоколів слідчих дій у зв`язку з тим, що усі слідчі дії були проведені у будинку АДРЕСА_2 (у сусідньому будинку), а не в домогосподарстві за АДРЕСА_4 , що належало покійному ОСОБА_7 .

Так в матеріалах кримінального провадження відсутні жодні документи про право власності на вказаний житловий будинок, який використовувався як дача сім`єю ОСОБА_20 .

При цьому, з відеозаписів проведення слідчого експерименту та додаткового огляду місця події вбачається, що домоволодіння сім`ї ОСОБА_20 знаходиться під № 7, про що свідчить адресна табличка на заборі.

Крім того, в учасників слідчих (розшукових) дій не виникало сумнівів, що вони проводяться саме у домоволодінні сім`ї ОСОБА_20 , тобто за місцем вчинення злочину. Також вказані обставини під час розгляду кримінального провадження в судах попередніх інстанцій ніхто не оспорював.

Таким чином, у колегії суддів касаційної інстанції відсутні підстави вважати, що слідчі (розшукові) дії по кримінальному провадженню були проведені не за місцем вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та відповідно для визнання процесуальних документів складених за їх результатами неналежними та недопустимими доказами.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження також було з`ясовано, що висновки суду апеляційної інстанції є правильними, як стосовно встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 , так і стосовно відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнули б за собою безумовне скасування судових рішень.

При цьому, апеляційний суд ретельно перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи та правильно зазначив про законність, обґрунтованість та вмотивованість вироку щодо ОСОБА_6 , тобто встановив, що вирок судом першої інстанції ухвалено відповідно до приписів ст. 370 КПК України. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено, тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу останнього - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3