Справа № 462/2529/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/604/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження №0000277 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 та який фактично проживає на АДРЕСА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 02 травня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Залізничного районного суду м.Львова від 02 травня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, і призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік шість місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_6 30.04.2022 року, будучи знятим на станції «Львів» з поїзда №136/135 сполучення «Чернівці-Одеса» у зв?язку із поведінкою та діями, якими заважав проїзду та відпочинку пасажирів, та перебуваючи на пероні Головного залізничного вокзалу за адресою: м.Львів, пл.Двірцева, 1, близько 00.45 год. під час профілактичного спілкування із сержантом поліції РПП СПД ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що перед ним знаходиться працівник поліції, який відповідно до Закону України «Про державний захист працівників судів та правоохоронних органів» №3781-ХІІ від 23.12.1993 року є працівником правоохоронного органу, що здійснював покладені на нього службові обов?язки по охороні публічного порядку та був одягнений у формений одяг з шевронами, реалізуючи свій раптово виниклий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень останньому, умисно завдав один удар рукою в обличчя потерпілому, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді забою м?яких тканин спинки носа, синця в ділянці внутрішнього кута лівого ока і спинки носа зліва, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити даний вирок та постановити ухвалу, якою вважати ОСОБА_6 засудженим за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців та відповідно до ст. 75, КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання, поклавши на останнього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог, зазначає, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій, вважає, що покарання є надто суворим.

Звертає увагу, що в матеріалах справи наявні документи, що підтверджують наявність в обвинуваченого неповнолітньої дитини та матері, яка є інвалідом І групи, а тому потребує постійного догляду.

Підкреслює, що судом першої інстанції, всупереч змісту складеної досудової доповіді органом пробації (не потребує ізоляції від суспільства для виправлення), фактично було призначено покарання, яке унеможливлює здійснення догляду за хворою матір`ю та неповнолітньою дитиною, що ставить під загрозу їх фактичне існування.

Вважає, що суд першої інстанції при призначення покарання не врахував особи обвинуваченого, а саме наявність у нього постійного місця проживання, наявність на утриманні неповнолітньої дитини та матері, яка, через свій фізичний стан потребує постійного стороннього догляду, а також те, що він не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття обвинуваченого, надання правдивих пояснень про обставини вчиненого ним злочину, що на його думку має бути розцінено як активне сприяння судовому слідству.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 на підтримання поданої апеляційної скарги, прокурора, який не заперечив доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід задоволити частково, а вирок змінити з наступних підстав.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 345 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно з ч2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Разом з тим, апеляційний суд, дослідивши дані щодо особи обвинуваченого та враховуючи обставини події кримінального правопорушення, вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, з наступних обставин.

Так, на думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК України, а також про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства належним чином не мотивований, в тому числі з посиланням на будь-які конкретні докази або обставини, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 в частині призначення покарання яке не відповідає тяжкості злочину, колегія суддів вважає слушними з огляду на наступне.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Так, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було надано належної та достатньої оцінки тим фактам, що обвинувачений під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження визнав вину та щиро каявся у вчиненому, що свідчить про те, що обвинувачений критично ставиться до своїх дій та виявив готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне, що підтвердив під час розгляду в суді апеляційної інстанції.

Критичне ставлення обвинуваченого до вчинених дій також підтверджується тим, що обвинувачений під час судового розгляду кримінального провадження не оскаржував фактичні обставини вчиненого злочину.

Щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Так, у матеріалах провадження наявні дані на підтвердження вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 зазначених дій.

Така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, стимулює особу, яка вчинила злочин, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

Аналогічна позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року ( провадження № 51-665км18).

Таким чином, враховуючи позитивну посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та інші характеризуючі дані про особу обвинуваченого, апеляційний суд дійшов переконання, що ОСОБА_6 на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою впродовж трьохрічного іспитового строку, що передбачено законом.

Колегія суддів оцінює, як тяжкість вчиненого злочину, так і конкретні обставини кримінального провадження, відсутність тяжких наслідків, ставлення ОСОБА_6 до вчиненого, те, що вказаним кримінальним правопорушення не завдано шкоди третім особам, а також те, що ОСОБА_6 раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, розлучений, має на утриманні малолітню доньку, на час ухвалення вироку фактично проживає з матір`ю, котра хворіє на онкологічне захворювання, працює директором ПП «Гроно» та займається волонтерською діяльністю, на обліку щодо узалежнень та в лікаря-психіатра не перебуває, згідно наданої характеристики за місцем проживання характеризується посередньо, згідно досудової доповіді органу пробації, виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого є визнання вини, щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання колегією суддів не встановлено.

Під час апеляційного розгляду справи обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому та повністю визнав свою вину. Крім цього, ОСОБА_6 пояснив, що має постійне місце проживання, на утриманні в нього неповнолітня дитина та матір, яка, через свій фізичний стан потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується матеріалами справи.

Так, згідно висновку медико-соціальних експертних комісій про умови і характер праці інвалідів є обов`язковими для адміністрації підприємств, установ і організацій матір обвинуваченого ОСОБА_10 має групу інвалідності I Б, а тому потребує постійного догляду.

Крім цього, згідно довідки № 380 від 18 травня 2023 року, яка видана Павлівським старостинським округом Калинівської міської ради, ОСОБА_6 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , дійсно здійснює догляд за своєю матір`ю ОСОБА_10 , яка повністю перебуває на його утриманні.

Зазначені обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про наявність міцних соціальних зв`язків, та обставин, які значно зменшують суспільну небезпеку вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

З урахуванням викладених вище обставин кримінального провадження, даних про особу винного, обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів дійшла висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування призначеного покарання й звільнення його на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком та з покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених ч.1 ст. 76 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців із звільненням від відбування такого з випробуванням із встановленим іспитовим строком у 3 (три) роки буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням полягає у звільненні засудженого від основного покарання за умови, що він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. А відповідно до ст. 78 КК України, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.

В силу п.2 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно з ч.1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції необхідно змінити.

Керуючись ст.ст. 404. 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - задоволити частково.

Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 02 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 345 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного Кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4