КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0003461 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 08.02.2006 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України на 3 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки;

- 25.04.2006 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 4 роки 3 місяці позбавлення волі, відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 03.07.2006 року вирок змінено та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- 12.09.2006 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України на 3 роки 8 місяців позбавлення волі;

- 31.07.2009 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки

позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 1 рік;

- 28.10.2010 року Орджонікідзевським районним судом

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2693/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7

Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_1

м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ст.ст. 70, 71 КК України на 5 років позбавлення волі;

- 12.01.2015 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 місяці арешту;

- 29.12.2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі;

- 19.06.2017 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- 23.08.2019 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ст.ст. 70, 71 КК України на 7 років 1 місяць позбавлення волі;

- 21.04.2021 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 357, ст. 70 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за апеляційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 , 09.12.2022 приблизно о 9:30 год., знаходячись за адресою: м. Київ, пр. Ак. Палладіна, 7-А, помітив на узбіччі дороги припаркований автомобіль «Toyota Corolla», з номерним знаком НОМЕР_1 , в якому помітно був відчинений багажник. Підійшовши до вказаного автомобіля, зазирнувши до його салону, він помітив ключі в замку запалювання. В цей момент ОСОБА_6 вирішив незаконно заволодіти транспортним засобом - автомобілем сірого кольору марки «Toyota» моделі «Corolla», з номерним знаком НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 . Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, проник до салону автомобіля, використовуючи наявний ключ в замку запалювання від автомобіля, привів у дію двигун внутрішнього згорання та незаконно заволодів транспортним засобом. Своїми протиправними діями ОСОБА_6 заподіяв власнику транспортного засобу - автомобіля марки «Toyota» моделі «Corolla», з номерним знаком НОМЕР_1 , ОСОБА_9 майнової шкоди на суму 171 000 грн.

В подальшому, маючи змогу розпоряджатись викраденим транспортним засобом на власний розсуд, ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Toyota Corolla», з номерним знаком НОМЕР_1 , доїхав ним до вул. Жовтнева, 79 в с. Петропавлівська Борщагівка Київської області, де припаркував його на узбіччі. Після чого витягнув із замка запалювання ключ, який поклав до своєї сумки, та попрямував до місця свого проживання.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування ст. 59 КК України, яка підлягала обов`язковому застосуванню, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, за якою засуджено ОСОБА_6 , передбачене застосування такого виду додаткового покарання, як конфіскація майна, яка, відповідно до вимог ст. 59 КК України, встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини тощо.

При цьому користю (корисливими спонуканнями, корисливим мотивом) у чинному законодавстві про кримінальну відповідальність розуміється бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе чи інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат, досягти іншої матеріальної вигоди.

Тому конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення вказують на корисливий мотив злочинної діяльності обвинуваченого, який після незаконного заволодіння чужим транспортним засобом, зупинив його в обраному на власний розсуд місці, залишивши при собі ключі, з метою подальшого використання. Тобто викладене вказує саме на корисливий мотив незаконного заволодіння транспортним засобом.

Однак суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 59 КК України, залишив поза увагою корисливий мотив вчинення обвинуваченим злочину та безпідставно не призначив ОСОБА_6 додаткове покарання у виді конфіскації майна і жодним чином не обґрунтував підстав для незастосування необхідного додаткового покарання.

Крім цього, суд першої інстанції недостатньо врахував конкретні

обставини вчинення обвинуваченим нового тяжкого злочину з корисливих мотивів та проігнорував відомості про підвищений рівень суспільної небезпеки вчиненого злочину та особи обвинуваченого, який 10 раз притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності і щоразу засуджувався до реального покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, ОСОБА_6 призначено покарання хоча і в межах

санкції, але таке, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та

особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Обвинувачений ОСОБА_6 у запереченнях на апеляційну скаргу прокурора просить залишити її без задоволення.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 проти апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, колегія суддів не перевіряє, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони прокурором і в апеляційній скарзі.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, що також прокурором не оспорюється.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_6 покарання, то вони є непереконливими.

Так, відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Водночас положення ст. 50 КК Українивизначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Як вважає колегія суддів, цих вимог закону, при здійсненні судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався.

Так, при призначенні ОСОБА_6 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке належить до категорії тяжких, відношення обвинуваченого до скоєного, яке полягає у визнанні вини, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, які його обтяжують, а також дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, не одружений, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання і реєстрації, на підставі чого призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років, без конфіскації майна.

Проаналізувавши усі обставини, які повинні враховуватися судом при призначенні покарання в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо виду, так і розміру призначеного ОСОБА_6 покарання.

З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з урахуванням як ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке є тяжким, так і конкретних обставин кримінального провадження, зокрема того, що ключі від автомобіля були в замку запалювання, а також, що ОСОБА_6 , маючи змогу розпорядитися викраденим автомобілем, припаркував його на узбіччі дороги, а сам пішов до місця свого проживання, тобто не вчиняв ніяких дій щодо приховування викраденого автомобіля чи його пошкодження. Враховує колегія суддів і дані про особу ОСОБА_6 , які свідчать про те, що обвинувачений свою вину визнав повістю, щиро розкаявся, що судом було визнано, як обставини, які пом`якшують покарання. Також враховує колегія суддів і відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, та відсутність претензій до обвинуваченого з боку потерпілого, якому повернуто викрадене у нього майно та він цивільного позову не заявляв.

Зазначені обставини справи та дані про особу ОСОБА_6 колегія суддів вважає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а висновки суду першої інстанції про те, що достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_6 буде покарання у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна, у зв`язку з цим, правильними.

Саме таке покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним, достатнім та справедливим для досягнення його мети.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_6 , будучи неодноразово засудженим, а саме 10 разів, в тому числі і за умисні корисливі злочини, знову вчинив кримінальне правопорушення проти власності, а тому призначене йому покарання у виді 5 років позбавлення волі та не призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості ним вчиненого, на переконання колегії суддів, є безпідставними, оскільки злочин, за вчинення якого ОСОБА_6 засуджений цим вироком, останній вчинив 09 грудня 2022 року, тобто майже через півтора роки після ухвалення стосовно нього попереднього обвинувального вироку Святошинським районним судом м. Києва від 21 квітня 2021 року, а тому, з огляду на конкретні обставини, за яких ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, дані про його особу, зокрема, його вік, ставлення до вчиненого, його щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину та повне визнання своєї вини, а також відсутність претензій з боку потерпілого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання.

Покарання у виді восьми років позбавлення волі, яке просить призначити ОСОБА_6 прокурор, котре є максимальним покаранням визначеним санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, на переконання колегії суддів, за вище встановлених обставин, є надміру суворим.

Не погоджується колегія суддів і з доводами прокурора з приводу того, що судом першої інстанції безпідставно не призначено ОСОБА_6 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Санкція ч. 2 ст. 289 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Таким чином, додаткове покарання у виді конфіскації майна за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, не є обов`язковим, а призначається у кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи та даних про особу обвинуваченого.

Враховуючи, що вчиненню інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення сприяли обставини справи, зокрема наявність ключа від автомобіля в замку запалювання, а також враховуючи дії обвинуваченого після викрадення автомобіля, який, хоча й мав ключі від автомобіля при собі та відповідно і змогу розпорядитися викраденим автомобілем, але фактично залишив викрадений ним транспортний засіб неподалік місця свого проживання, його не приховував та ніяких дій щодо розпорядження ним не здійснював, відсутність завданої шкоди, оскільки автомобіль було повернуто власнику, а також дані про особу обвинуваченого та його поведінку як під час досудового розслідування, так і в ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, зокрема повне визнання вини, надання правдивих показань, що сприяло досудовому та судовому слідству, колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, сукупність вище наведеного, на думку колегії суддів, вказує, що призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна є таким, що відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і є достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_6 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в оскарженій його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року стосовно ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання її копії.

Судді:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3