1Справа № 335/3538/22 1-кп/335/298/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді : ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши в залі суду у м.Запоріжжі клопотання представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні № №0000355 від 03.04.2022 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17.05.2023 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України і призначено ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років. Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відшкодування моральної шкоди 70000,00 грн. В решті частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Скасовано арешт на майно та вирішено долю речових доказів.

24.05.2023 року до суду надійшло клопотання представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу, в якій адвокат зазначав, що 17.05.2023 року оголошено вирок у справі №335/3538/22 за обвинуваченням ОСОБА_5 ОСОБА_7 є потерпілим у даному провадженні. Адвокатом надану йому правову послугу складено цивільний позов 2500 грн, адвокат взяв участь у 10 судових засіданнях 20000 грн., всього ОСОБА_7 має сплатити 22500 грн. АО «Право Студія» відповідно до умов договору. Просив суд стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 22500 грн. витрат на правову допомогу.

У судовому засіданні 05.06.2023 року представник потерпілого адвокат ОСОБА_4 просить задовольнити клопотання на підставах, що у ньому викладені і вказав, що вказане питання не було вирішено вироком, проте КПК України не врегульовано питання розподілу судових витрат за наслідками розгляду цивільного позову, а тому у цій частині мають застосуватися положення ЦПК України, положення якого і було дотримано, оскільки протягом п`яти днів подано до суду розрахунок судових витрат, а тому просить клопотання задовольнити.

У судовому засіданні 05.06.2023 року прокурор зазначив, що вказане питання повинно було бути вирішено вироком за наслідками судового розгляду.

У судовому засіданні 05.06.2023 року адвокат обвинуваченого покладається на розсуд суду при вирішенні цього питання.

У судовому засіданні 05.06.2023 обвинувачений ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечує.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання необхідно відмовити з наступних підстав.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17.05.2023 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України і призначено ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років. Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відшкодування моральної шкоди 70000,00 грн. В решті частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Скасовано арешт на майно та вирішено долю речових доказів.

Під час судового розгляду клопотання про стягнення витрат на правову допомогу потерпілим не заявлялося і не було предметом дослідження суду.

Згідно позовної заяви (т.1 а.к.п 51-53) потерпілий цивільний позивач вимог про стягнення витрат на правову допомогу з обвинуваченого не заявляв, просив суд про стягнення з обвинуваченого лише моральної шкоди.

З клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу представник потерпілого звернувся до суду після ухвалення та проголошення вироку у цій справі 17.05.2023 року - 24.05.2023 року, до набрання ним законної сили.

Так, статтею 118 КПК України визначено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.

За приписами ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Разом з цим, статтею 124 КПК України регламентовано питання розподілу процесуальних витрат, якою перебачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Зі змісту наведеної правової норми слідує, що умовами стягнення із обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат є: 1) постановлення обвинувального вироку; 2) документальне підтвердження потерпілим понесених процесуальних витрат.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Таким чином, при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, як одного із видів процесуальних витрат у кримінальному провадженні, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування норм ЦПК України, та керується при вирішенні цього питання приписами ст. 124 КПК України .

Наведена позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 05.05.2022 року у справі № 463/3993/20 провадження № 51-924 ск22. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд встановив, що судом першої інстанції після ухвалення вироку та до набрання ним законної сили, постановлено окрему ухвалу про розподіл процесуальних витрат, яка не є судовим рішенням яким завершувався розгляд кримінального провадження по суті, та дійшов правильного висновку про її скасування, як такої, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, суд при вирішенні клопотання потерпілого ОСОБА_7 враховує таке.

Відповідно до правового висновку, наведеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі № 598/1781/17, ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

У цій же постанові (№ 598/1781/17) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що залишення без розгляду питання про розподіл процесуальних витрат не є істотним порушенням вимог КПК, не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості, призначення покарання та не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судових рішень.

ВП ВС вважала, що потерпілий може повторно звернутися із відповідним клопотанням до суду першої інстанції з метою вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, які мали бути вирішені судом під час прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні (у цьому випадку - вироку). Відповідно до ч. 5 ст. 534 КПК процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Оскільки інші питання, пов`язані з виконанням вироку, вирішує суд, який ухвалив такий вирок (п.4ч.2ст.539 КПК), то й питання, які підлягали вирішенню ухвалою суду, повинні бути вирішені судом, який виніс таку ухвалу.

У справі № 462/6473/16-ц ВП ВС зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Зазначене вище узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року (справа №462/6473/16-ц, провадження №14-400 цс 18).

Отже, з огляду на наведене суд встановив наступне.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Разом із тим, розподіл процесуальних витрат врегульований нормами КПК України, а саме ст. 124 КПК України.

Отже, з огляду на відсутність правових підстав для застосування норм ЦПК України, при вирішенні цього питання суд керується приписами ст.ст. 124, 126 КПК України, які регулюють порядок і підстави розподілу процесуальних витрат.

Частиною 1 ст. 126 КПК України передбачено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У даному кримінальному провадженні вирок суду від 17.05.2023 на час подання клопотання представника потерпілого про стягнення витрат на правову допомогу і станом на час розгляду цього клопотання не набрав законної сили, а тому розподіл процесуальних витрат окремою ухвалою, яка не є судовим рішенням яким завершувався розгляд кримінального провадження по суті до набрання вироком законної сили не передбачено кримінальним процесуальним законом.

До того ж, на час постановлення вироку потерпілим не було порушено перед судом питання щодо відшкодування йому понесених процесуальних витрат, а судом не вирішувалось, оскільки відповідно обвинувального акту процесуальні витрати були відсутні. Відсутність документів, що підтверджують розмір процесуальних витрат потерпілого, зокрема витрат на правничу допомогу, фактично не дозволяло суду здійснити перевірку відповідності їх граничним розмірам компенсації, враховуючи, що за приписами ч.2 ст.92 КПК України обов`язок доказування розміру процесуальних витрат покладається на сторону, що їх подає.

Одночасно слід зауважити, що представник потерпілого подаючи до суду вказане клопотання не посилався на положеннях ст. 534, 537,539 КПК України, які регулюють питання, пов`язані із виконанням вирок, що у даному випадку за обставин, передбачених ч.6 ст.9 КПК України та не розв`язання питання стосовно процесуальних витрат, можуть бути застосовані в контексті положень п. 14 ч.1 ст. 537 КПК України.

Саме клопотання взагалі не містить посилання на будь-які процесуальні норми, а у судовому засіданні представник потерпілого посилався на положення ч.5 ст. 128 КПК України, які, як зазначено раніше не регулюють питання розподілу процесуальних витрат.

Так, відповідно до ч.5 ст.534 КПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Оскільки інші питання, пов`язані з виконанням вироку, вирішує суд, який ухвалив такий вирок (п.4 ч.2 ст.539 КПК України), то й питання, які підлягали вирішенню вироком суду, повинні бути вирішені судом, який виніс такий вирок.

Частиною 6 ст.9 КПК України, встановлено, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України, якими в даному випадку є передбачені п.п.2, 15, 19 ч.1 ст.7 КПК України і окремо ст.ст.9, 22, 26 КПК України - законність, змагальність сторін та диспозитивність.

За таких підстав клопотання про стягнення процесуальних витрат, понесених на правову допомогу потерпілого шляхом постановлення окремої ухвали, яка не є судовим рішенням яким завершувався розгляд кримінального провадження по суті не передбачено кримінальним процесуальним законом, а тому в задоволенні клопотання представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу суд відмовляє.

Разом із тим, вказані обставини не перешкоджають повторному зверненню потерпілого до суду із вказаним клопотанням в порядку ч. 5 ст. 534 КПК України після набрання вироком суду від 17.05.2023 року законної сили.

Керуючись ст.ст.118, 120, 124, 126, 372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1