Справа № 1-431/05
провадження 1-в/216/106/23
УХВАЛА

іменем України

23 червня 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 клопотання ОСОБА_3 , сторона обвинувачення - Дніпропетровська обласна прокуратура, про скасування арешту,-

в с т а н о в и в:

Заявник звернувся до суду із клопотанням про скасування арешту, в якому просив скасувати арешт, накладений постановою слідчого прокуратури Центрально-Міського району м. Кривого Рогу ОСОБА_4 від 26 липня 2005 року на майно ОСОБА_3 , а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яке обґрунтовано тим, що вироком Центрально-Міського районного міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.10.2005 р. у кримінальній справі № 1-431/05 ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років. В ході досудового розслідування вказаної кримінальної справи 26.07.2004 слідчим прокуратури Центрально-Міського району м. Кривого Рогу ОСОБА_4 під час розгляду матеріалів кримінальної справи №55059045 було винесено постанову про накладення арешту на майно від 26.07.2004 р., якою накладено арешт на майно громадянина ОСОБА_3 , а саме приватну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Накладення вказаного арешту було здійснено слідчим з метою забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, оскільки санкція ч. 1 ст. 115 КК України, за якою ОСОБА_3 притягується до кримінальної відповідальності передбачає конфіскацію майна. Разом з тим, ОСОБА_3 не призначалося додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим відкрилась спадщина на належну їй частку в спірній квартирі спадкоємцем якої першої черги за законом виступає засуджений, тобто виникла також необхідність оформлення спадкових прав ОСОБА_3 , чому перешкоджає накладений арешт на майно. Вважає, що вказаним арештом порушується право власності заявника, а тому він підлягає скасуванню судом, що ухвалив вирок у справі

В судове засідання заявник, його представник не з`явилися, представник заявника адвокат ОСОБА_6 подав суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Представник Дніпровської обласної прокуратури в судове засідання не з`явився, про розгляд клопотання повідомлявся належним чином завчасно.

Так, суд, дослідивши клопотання та подані до нього додатки, вважає, що вимоги клопотання не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Постановою слідчого прокуратури Центрально-Міського району м. Кривого Рогу від 26.07.2004 року по справі № 1-431/05 було винесено постанову, якою накладено арешт на майно ОСОБА_3 , а саме приватну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, оскільки санкція ч. 1 ст. 115 КК України, за якою ОСОБА_3 притягується до кримінальної відповідальності передбачає конфіскацію майна.

Вироком Центрально-Міського районного міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.10.2005 р. у кримінальній справі № 1-431/05 ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.12.2005 р. вирок Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 18 жовтня 2005 року стосовно ОСОБА_3 щодо вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди змінено, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_7 на користь представника потерпілого ОСОБА_8 до 50000 гривень, в решті вищезазначений вирок залишено без змін.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК 1960 року, чинного на час накладення слідчим прокуратури арешту на майно ОСОБА_3 , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України 2012 року, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, правова природа арешту майна не змінилась і з прийняттям нині чинного КПК, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

27.12.2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 289/921/21, досліджував питання відносно судової юрисдикції щодо зняття арешту з майна накладеного під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 07 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Отже, якщо кримінальне провадження розпочате за правилами КПК України 1960 року та не закінчене - це виключає можливість розгляду справи про звільнення майна з-під арешту за правилами цивільного судочинства, оскільки такий спір необхідно розглядати за правилами КПК 2012 року.

Аналогічний висновок зроблений 07 жовтня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 755/16129/21, провадження № 61-6587св22.

В той же час, Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказувала на те, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Таким чином, враховуючи те, що заявник звертається із клопотанням про скасування арешту майна, яке було накладено постановою слідчого від 26.07.2004, а кримінальна справа була закінчена постановленням ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.12.2005 р., якою було закінчено провадження, то в даному випадку, виходячи від суб`єктного складу учасників цього спору, питання про скасування арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суд приходить до обґрунтованого висновку, що законних підстав для задоволення клопотання про скасування арешту, яке подано в порядку КПК України, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 9, 309, 369, 371, 372, 376 КПК України, -

п о с т а н о в и в:

У задоволені клопотання ОСОБА_3 , сторона обвинувачення - Дніпропетровська обласна прокуратура, про скасування арешту - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1