Справа № 366/1997/23
Провадження № 1-кс/366/353/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2023 року смт. Іванків

Слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчої ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисника підозрюваного, адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчої відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0001264, внесеному в ЄРДР 28.06.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Гриниця Радомишльського району Житомирської області, освіта вища, не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Слідча за погодженням з прокурором звернулась до слідчого судді із зазначеним клопотанням, у якому просила застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб в межах строку досудового розслідування.

Клопотання мотивоване наступним.

ОСОБА_5 , в березні 2022 року, більш точного часу не встановлено, не маючи передбачених законом дозвільних документів на придбання, зберігання та носіння бойових припасів та вибухових речовин, знайшов в одному з пошкоджених танків зс рф підривачі до осколкових гранат типу УЗРГМ-2 з маркуванням на запобіжному важелі із зовнішньої сторони «НОМЕР_1» та корпус ручної осколочної оборонної гранати типу Ф-1 з маркуванням «НОМЕР_2» без запалу, тим самим вчинив дії на незаконне придбання боєприпасів.

В подальшому, ОСОБА_5 знайдені ним боєприпаси переніс на територію недіючого колгоспу в смт. Іванків Вишгородського району, де незаконно їх зберігав до 21 год. 35 хв. 28.06.2023 року, після чого, взяв знайдені боєприпаси, поклав їх в кишеню штанів та рухався в напрямку вул. Київська в смт. Іванків.

28.06.2023 року, в період часу з 02 год. 00 хв. по 03 год. 10 хв., на відкритій ділянці місцевості по вул. Розважівська в смт. Іванків Вишгородського району Київської області виявлено та вилучено предмет, який є підривачем до ручних осколкових гранат типу УЗРГМ-2 з маркуванням на запобіжному важелі із зовнішньої сторони «НОМЕР_1» в зборі з корпусом ручної осколочної оборонної гранати типу Ф-1 з маркуванням «НОМЕР_2».

28.06.2023 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України.

Обґрунтовуючи необхідність застосування запобіжного заходу ОСОБА_5 , слідча посилається на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме:

-відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - ОСОБА_5 не маючи на території Іванківської ТГ Вишгородського району Київської області стійких соціальних зв`язків, може переховуватися від слідства та в подальшому від суду, тим більше, що він обґрунтовано підозрюється у вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення на строк від 3 до 7 років позбавлення волі, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності;

-відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_5 може негативно впливати на свідків, оскільки йому відомо про місце їх проживання, а тому, з метою уникнення притягнення до відповідальності, може змушувати їх змінити свої покази;

-відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_5 перебуваючи на волі, може вчинити інші кримінальні правопорушення, у тому числі у сфері незаконного обігу поводження з вогнепальною зброєю та проти життя і здоров`я людини, зокрема, під час негативного впливу на учасників кримінального провадження.

Слідча у судовому засіданні підтримала своє клопотання та просила задовольнити його з наведених у ньому підстав. Крім цього, слідча пояснила, що в провадженні СВ Вишгородського РУП знаходиться кримінальне провадження, у якому дружина ОСОБА_5 є потерпілою за спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , а тому, останній може також негативно впливати на неї, у тому числі із застосуванням погроз життю та здоров`ю.

У судовому засіданні прокурор також підтримав клопотання про обрання запобіжного заходу та наполягав на його задоволенні з викладених у ньому підстав.

Підозрюваний ОСОБА_5 просив застосувати відносно нього цілодобовий домашній арешт, зобов`язавши його не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Цю квартиру він винаймає, хто є її власником він не знає. Зобов`язався більше ніяких кримінальних правопорушень не вчиняти.

Захисник ОСОБА_6 також просив застосувати до ОСОБА_5 цілодобовий домашній арешт.

Вислухавши учасників судового процесу, вивчивши клопотання та матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 цієї статті, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

ОСОБА_5 є раніше не судимими, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено у разі доведеності його вини покарання у виді позбавлення волі від 3 до 7 років позбавлення волі.

Отже, відносно ОСОБА_5 може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті (особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт), не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Крім того, згідно з положеннями ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд зобов`язані оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Припис першого речення ч. 2 ст. 177 КПК визнає достатньою підставою для слідчого судді/суду його переконаність, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Водночас комплексний аналіз приписів ч. 1 та 2-го речення ч. 2 ст. 177 КПК свідчить, що слідчий суддя, суд повинен надавати оцінку законності та обґрунтованості клопотання сторони обвинувачення, в якому має бути доведено «існування спроб», перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК. Одного лише припущення слідчого/прокурора про те, що такі спроби можуть потенційно виникнути, недостатньо для ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу (особливо, якщо йдеться про тримання під вартою чи домашній арешт).

Окрім власне припущень, слідчому судді, суду мають бути подані конкретні докази реального існування спроби/спроб (ч. 2 ст. 177 КПК). Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК. Тому якщо слідчий/прокурор не доведе суду, що існують підстави для застосування запобіжного заходу, не доведе наявність обґрунтованої підозри чи наявність спроб, перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК, то таке клопотання вважається незаконним і не підлягає задоволенню.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2013 р. №511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу у процесі розгляду відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний:

-здійснювати повноваження з судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК);

-пам`ятати про критерії для обрання того чи іншого запобіжного заходу, передбачені у ч. 1 ст. 194 КПК, а тому слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, та на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016)

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до положень ч. 1, 5 та 6 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, слід зазначити, що кваліфікація дій підозрюваної особи не тягне за собою автоматичне визнання її вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому вона підозрюється, вона до винесення вироку вважається такою, яка не винувата у вчиненні злочину, який їй інкримінується, а тому, слідчий суддя вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлена підозра, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.

Окрім того, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без зазначення підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою. Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини в справах «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».

В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) зазначено, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

В п.85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.), обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) сказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ "Строган проти України", № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно Постанови №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Судом встановлено наступне.

СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0001264 від 28.06.2023 року за ч. 1 ст. 263 КК України та за обставин, наведених вище в цій ухвалі.

28.06.2023 року ОСОБА_5 затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України.

28.06.2023 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України.

В обґрунтування підозри ОСОБА_5 слідчою надано наступні докази: витяг з ЄРДР, рапорт оперативного чергового ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 28.06.2023 року про подію незаконного поводження зі зброєю; протокол огляду місця події від 28.06.2023 року з ілюстративною фото таблицею; довідки про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів від 28.06.2023 року; акт знешкодження вибухових матеріалів або таких, що їх нагадують від 28.06.2023 року; протоколи допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 від 28.06.2023 року; протокол затримання ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України від 28.06.2023 року та його повідомлення про підозру від 28.06.2023 року.

Слідчий суддя враховує об`єктивну неможливість не долучення документів, які характеризують особу ОСОБА_5 , оскільки збір цих документів займає значний час, а строки розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу є обмеженими.

Вивчивши зазначені докази, слідчий суддя приходить до переконання, що вони є вагомими та у своїй сукупності свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Щодо існування ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У клопотанні прокурор посилався на існування ризиків, передбачених п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, яке за ступенем тяжкості є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років.

За таких обставин, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, розуміючи тяжкість покарання, яке може бути до нього застосоване у разі доведеності винуватості, ОСОБА_5 може переховуватись від органів досудового розслідування та в подальшому від суду, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відомостей, які б свідчили про необґрунтованість існування такого ризику слідчим суддею не встановлено, підозрюваним таких відомостей слідчому судді не наведено.

Разом з цим, існування самого по собі одного лише такого ризику не може розцінюватись як беззаперечна підстава застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про що зазначалось вище в цій ухвалі з урахуванням практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Тримання під вартою особи можливе лише за наявності кількох ризиків, які дійсно існують та існування яких підтверджується доданими до клопотання документами.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_5 відоме місце проживання свідків у кримінальному провадженні, оскільки копії клопотання про застосування запобіжного заходу з додатками, які йому надані, містять такі відомості.

Враховуючи спосіб вчинення інкримінованого ОСОБА_5 злочину, слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтоване існування ризику незаконного впливу свідків з боку підозрюваного шляхом спричинення їхньому життю та здоровою шкоди, для неможливості ними в подальшому надати свої показання у судовому засіданні.

Слідчий суддя враховує, що показання свідків у кримінальному провадженні відповідно до ст. 23 КПК України сприймаються судом лише усно в судовому засіданні, а суд не вправі обґрунтовувати своє рішення показаннями, які отримані слідчим та прокурором, а також посилатись на них у відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Таким чином, надання можливості підозрюваному вчинити дії, спрямовані на загрозу життю та здоров`ю свідків у кримінальному провадженні є недопустимим, тим більше це може призвести до тяжких наслідків.

Як і в попередньому випадку, відомостей, які б свідчили про необґрунтованість існування такого ризику слідчим суддею не встановлено, підозрюваним та його захисником таких відомостей слідчому судді не наведено.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_5 інкримінується вчинення злочину у сфері незаконного обігу зброї.

Саме по собі вчинення діянь, які інкримінуються підозрюваному, з урахуванням способу його вчинення (носіння гранати в кишені в населеному пункті, де знаходяться інші люди) свідчить про суспільну небезпечність як самого діяння, так і особи, яка у ньому підозрюється.

Такі дії свідчать про деформований стан правосвідомості підозрюваного, а також не виключають можливість вчинення останнім подібних кримінальних правопорушень, у тому числі, як зазначено вище, відносно свідків у кримінальному провадженні або інших учасників кримінального провадження, з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності.

Знову ж таки, надання можливості підозрюваному вчинити інші кримінальні правопорушення, тим більше проти життя та здоров`я людини є недопустимим та призведе до надмірно тяжких наслідків та резонансу в суспільстві.

Як і в попередньому випадку, відомостей, які б свідчили про необґрунтованість існування такого ризику слідчим суддею не встановлено, підозрюваним та його захисником таких відомостей слідчому судді не наведено.

Щодо можливості застосування більш м`якого виду запобіжного заходу.

При вирішення питання про обрання виду запобіжного заходу, у тому числі більш м`якого виду ніж тримання під вартою, слідчий суддя, крім вищенаведеного враховує особу обвинуваченого, який не є особою похилого віку, не має проблем зі здоров`ям, не має міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, є безробітним, раніше не судимими, відносно якого існує ризик подальшого вчинення протиправної поведінки.

Відомостей, які б повністю чи частково спростовували наведене, стороною захисту не наведено.

Слідчий суддя відхиляє клопотання ОСОБА_5 про застосування відносно нього цілодобового домашнього арешту, оскільки останній запропонував зобов`язати його не виходити за межі квартири, яку він винаймає, при цьому слідчому судді не надано відомостей про власника цієї квартири та його згоду на перебування ОСОБА_5 під домашнім арештом у цій квартирі. У цьому випадку застосування домашнього арешту порушить права власника квартири на користування та розпорядження своїм майном.

Окремо слід звернути увагу на час та обставини, за яких ОСОБА_5 інкримінується вчинення злочину, тобто в умовах воєнного стану.

Такий час та обставини свідчать про суспільну небезпечність інкримінованого діяння, а також певного роду зухвалість обвинуваченого та використання напруженої ситуації в країні.

З огляду на встановлені обставини, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність встановлення відносно ОСОБА_5 повного контролю з боку органу досудового розслідування, що можливо досягти шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За встановлених обставин більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти наявним ризикам, а тому, клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу підлягає задоволенню.

Крім цього, слідчий суддя враховує відсутність у підозрюваного ОСОБА_5 будь-яких інших обставин, які б становили для нього надмірно обтяжливі наслідки застосування саме такого виду запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, застава визначається у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд, з урахуванням особи підозрюваного, тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення та існуванням ризиків, визначених ст. 177 КПК України, вважає необхідним призначити заставу у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 51 780 грн.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Оскільки ОСОБА_5 був затриманий, строк тримання під вартою підозрюваному слід рахувати з моменту його затримання.

Керуючись ст.ст. 183, 193, 194, 196, 197, 206, 303, 304, 376, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИЛА :

Клопотання задовольнити.

Застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, з утримуванням у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, з моменту його затримання, тобто з 28.06.2023 року.

Одночасно, для забезпечення виконання ОСОБА_5 обов`язків, визначених КПК України, визначити запобіжний захід у виді застави в розмірі 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 51 780 грн. (п`ятдесят одна тисяча сімсот вісімдесят гривень), яка може бути внесена як самим підозрюваним так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області:

, банк отримувача: 8661 в ГУ ДКСУ в Київській області, МФО 821018.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в цій ухвалі протягом строку її дії.

У разі внесення застави покласти на підозрюваного ОСОБА_5 наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду;

- утримуватись від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні;

- повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю та суд про зміну свого місця проживання.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити до 26.08.2023 року.

Роз`яснити підозрюваному, що в разі внесення застави у визначеному в ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів має бути наданий уповноваженій службовій особі Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Після отримання та перевірки протягом не більше одного робочого дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, має негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_5 з-під варти та повідомити про це усно і письмово прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та слідчого суддю (суддя ОСОБА_1 ).

У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної в цій ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний ОСОБА_5 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Строк дії ухвали - до 26.08.2023 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1