ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2732/23 Справа № 204/1102/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження №0002386 за апеляційними скаргами першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, українця, працюючого охоронцем в АТ «АБ «РАДАБАНК», одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 100000 гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та 37500 гривень 00 копійок на витрати на правову допомогу у розмірі

Окрім того судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення.

Так, 12.12.2022 року близько 08:25 водій ОСОБА_7 , керуючи власним технічно справним автомобілем «Деу Ланос», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в Чечелівському районі міста Дніпра по вулиці Філософській з боку вулиці В.Антоновича в напрямку проспекту Лесі Українки.

Під час руху ОСОБА_7 , грубо порушуючи Правила дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінами, перед зміною напрямку свого руху вліво на проспект Лесі Українки, не впевнився в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_8 , який рухався по нерегульованому пішохідному переходу з права наліво за напрямком руху автомобіля, та в районі будинку №18 проспекту Лесі Українки скоїв на наїзд на ОСОБА_8 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої хребтово-спинномозкової травми, компресійно-осколкового перелому першого поперекового хребця зі стенозом хребтового каналу, компресією спинного мозку кістковим уламком з розвитком у посттравматичному періоді нижнього парапарезу та порушення функції тазових органів за центральним типом, п`яти синців по задньо-зовнішній поверхні лівого плеча у нижній третині, по задній поверхні правого ліктьового суглобу з переходом на задню поверхню лівого передпліччя у верхню третину, по зовнішній поверхні лівої гомілки у верхній та середній третинах, по внутрішній поверхні правої гомілки на межі верхньої та середньої третини, які згідно висновку судово-медичного експерта відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, згідно п.2.1.3 .и. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6.

Порушення Правил дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Деу Ланос», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не виконав вимоги п.16.2 Правил дорожнього руху, невиконання яких перебуває у причинному зв`язку з наслідками, що настали, а саме: п.16.2 «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку».

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника обласної прокуратури просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор вказує, що суд в порушення вимог ст. 75, 77 КК України, звільнив ОСОБА_7 від відбування з випробуванням не лише від основного покарання а й від додаткового, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, через його неправильне тлумачення, яке суперечить його точному змісту.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок суду змінити в частині призначення покарання та цивільного позову.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Стягнути ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 499210 грн 78 коп. Здійснити розподіл судових витрат.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги представник потерпілого, посилається на те, що суд призначив ОСОБА_7 занадто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченого. Вказує, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя, зазнав гострого болю, який триває до сих пір, отримав 2 групу інвалідності. В той же час, адвокат та потерпілий вважають, що в діях Кравця немає щирого каяття, оскільки той під час судового розгляду продовжував обвинувачувати потерпілого у неуважності та жодного жалю з боку обвинуваченого не було, а часткова оплата лікування потерпілого не мала на меті виправити ситуацію. Також, апелянт не погоджується із визнанням судом пом`якшуючої обставин як активне сприяння розкриттю злочину. На переконання апелянта, суд безпідставно застосував положення ст. 75 КК України та звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, належним чином не мотивувавши прийняте рішення та не врахувавши всіх обставин провадження. При цьому, адвокат наголошує на тому, що в судових дебатах ними була висловлена думка щодо призначення покарання, де вони категорично заперечували проти застосування положень ст. 75 КК України.

Також адвокат вважає, що розмір моральної шкоди стягнутий судом першої інстанції з обвинуваченого на користь потерпілого є неспіврозмірним з із заподіяною кримінальним правопорушенням шкодою здоров`ю потерпілого. Разом з цим, зазначає, що на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ДЕУ Ланос днз НОМЕР_1 була застрахована у ТВД СК Гардіян відповідно до полісу №209908973, сума страхової виплати потерпілому складає 15784, 58 грн, 5 відсотків від неї -789, 22 грн, що є явно не достатньою для повного відшкодування моральної шкоди, а Кравець відмовляється сплачувати шкоду самостійно.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу першого заступника керівника обласної прокуратури та з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок. При цьому, частково підтримав апеляційну скаргу представника потерпілого, а саме в частині вирішення цивільного позову.

Потерпілий та його представник підтримали свою апеляційну скаргу й просили її задовольнити. При цьому, підтримали скаргу першого заступника керівника обласної прокуратури.

Обвинувачений в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважав вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив залишити його без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження, висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги першого заступника керівника обласної прокуратури про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд вважає, що вони є обґрунтованими.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що цих вимог закону судом дотримано не було.

Так, статтею 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ст. 77 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

З нормативного розуміння наведених вимог закону вбачається що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року справа № 761/22398/17, провадження № 51-673 км 20.

З матеріалів кримінального провадження видно, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, врахував, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вчинив злочин з необережності, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, працює де характеризується позитивно, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність тих, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, часткове відшкодування заподіяної шкоди, та дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, яке буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, суд врахувавши, дані про особу обвинуваченого, а також те, що робота ОСОБА_7 не пов`язана із безпосереднім застосуванням транспортного засобу й його застосування у побуті не є необхідністю та пов`язане лише зі зручністю, а вчинений ним злочин, пов`язаний із порушенням ПДР України під час керування автомобілем, що призвело до наїзду на потерпілого та отримання ним тілесних ушкоджень, призначив йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд також прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання, та, на підставі ст. 75 КК України, звільнив обвинуваченого від його відбування з випробуванням з іспитовим строком.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду, що з урахуванням наведених обставин саме такий вид основного та додаткового покарання, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, буде достатнім та необхідним для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції про можливість звільнення на підставі ст. 75 КК України від призначеного додаткового покарання є безпідставним та не ґрунтується на вищевказаних вимогах закону, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги першого заступника керівника обласної прокуратури є обгрунтованими.

Що стосується вимог апеляційної скарги представника потерпілого про зміну вироку в частині призначення покарання та призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі яке слід відбувати реально, то апеляційний суд звертає увагу, що такі вимоги не узгоджуються з положеннями кримінального процесуального закону.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілого про невідповідність розміру моральної шкоди, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Виходячи зі змісту 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог закону в цій частині з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 частково відшкодував завдану шкоду у розмірі 41600 грн, визнав цивільний позов частково у розмірі 100000 грн, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 працевлаштований, має на утриманні неповнолітню дитину. Крім того суд першої інстанції правильно врахував характер вчиненого кримінального правопорушення, глибину душевних страждань потерпілого, які виразилася у сильних душевних переживаннях, стресі, фізичному болю, зміною звичного укладу життя, ступінь вини обвинуваченого, а також врахував вимоги розумності та справедливості.

За таких обставин та враховуючи, що представником потерпілого в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих підстав для збільшення розміру моральної шкоди, апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції і вважає, що розмір моральної шкоди вказаним судом було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням моральних страждань потерпілого і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано заниженим підстав немає.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 3 ч. 1 ст. 413, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає в неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту.

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора та приходить до висновку про необхідність її задоволення та скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку, у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.

Керуючись ст. 404, 407, 409, 414, 420 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4