Номер провадження: 11-кп/813/1374/23
Справа № 489/7907/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000675 від 07 червня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаїв, громадянина України, не працевлаштованого, з професійно-технічною освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого відповідно до ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлених

обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк відбуття покарання зарахований строк попереднього ув`язнення з 07 червня 2021 року по 26 січня 2022 року включно з розрахунку один день попереднього увезення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід не обирався.

Строк відбування покарання відраховується з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено питання стосовно речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 22:00 год. ОСОБА_8 біля багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 спільно зі ОСОБА_9 вживали алкогольні напої. Під час розпивання алкогольних напоїв між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, обумовлених станом алкогольного сп`яніння, виникла сварка, в ході якої ОСОБА_8 , з метою позбавлення життя ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки у виді заподіяння смерті останньому і бажаючи їх настання, умисно, з метою реалізації вказаного злочинного наміру, завдав множинні удари руками та ногами, взутими в кросівки, в область голови, тулуба та кінцівок потерпілого ОСОБА_9 , спричинивши йому своїми діями тілесні ушкодження у вигляді: ран в ділянці голови; саден в ділянці обличчя; синців в ділянці обличчя, шиї, грудної клітини, верхніх та нижніх кінцівок; крововиливів у м`які покрови голови; крововиливів темно-червоного кольору під павутинну оболонку в лобно-скроневих долях лівої та правої півкулі; переломів під`язикової кістки та щитоподібного хрящу; крововиливів у м`які тканини шиї; перелому тіла грудини в проекції прикріплення 3-го ребра з крововиливом в оточуючі тканини; переломів ребер: 6-10 по середньо-ключичній лінії з незначними крововиливами в оточуючі м`які тканини; розриву капсули печінки в проекції серпоподібної зв`язки та селезінки з внутрішньою кровотечою, яка супроводжувалась травматичним та геморагічним шоком, які у своїй сукупності носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень та мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_9 настала в результаті тупої поєднаної травми тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, переломів під`язикової кістки та щитоподібного хряща, розриву капсули печінки та селезінки з внутрішньочеревною кровотечою (600 мл темної рідкої крові), яка супроводжувалась травматичним та геморагічним шоком.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити вирок, визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.119 КК України та призначити йому покарання із застосуваннями ч.1 ст.69 КК України.

Крім того, захисник подала клопотання про призначення додаткової стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи на предмет осудності обвинуваченого та перебування його в стані афекту під час вчинення злочину.

Дане клопотання було вирішено судом апеляційної інстанції окремою ухвалою.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що її підзахисний не мав умислу на вчинення вбивства потерпілого та діяв в стані необхідної оборони.

Вказане підтверджується тим, що він намагався надати потерпілому першу медичну допомогу, добровільно з`явився з зізнанням, оскільки самостійно викликав працівників поліції на місце вчинення злочину.

Крім того, захисник вважає, що недоведена належними та допустимими доказами осудність обвинуваченого.

Позиції учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі не погодилася із кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_8 , посилаючись на те, що він не мав умислу на позбавлення життя потерпілого та вчинив неправомірні дії з необережності, оскільки діяв в стані необхідної оборони.

Разом з тим, зі змісту вимог апеляційної скарги убачається, що захисник також ставить питання про вчинення ОСОБА_8 злочину в стані неосудності та у стані афекту, тобто сильного душевного хвилювання, в зв`язку з чим захисник просила призначити додаткову стаціонарну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу обвинуваченого та подала відповідне клопотання.

В свою чергу апеляційний суд звертає увагу на суперечність таких доводів апеляційної скарги захисника, яка ставить питання про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 на ст.119 КК України, як вчинене ним вбивство з необережності, однак зазначає про те, що він діяв в стані необхідної оборони, що підпадає під кваліфікацію злочину за ст.116 КК України та є взаємовиключними поняттями, оскільки складають два різні склади злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України.

При цьому твердження захисника про вчинення ОСОБА_8 злочину у стані неосудності та у стані афекту, також вказує про взаємовиключність вимог апеляційної скарги та свідчить про відсутність однозначної позиції сторони захисту щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає, що вказані вимоги апеляційної скарги свідчать про те, що сторона захисту не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження.

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження захисник не зверталися до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження усіх фактичних обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

За таких умов, враховуючи відсутність будь-яких клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд констатує, що, у відповідності до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги - стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції повноваження апеляційного суду стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження, зокрема, про це зазначено ЄСПЛ у п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 року «Капо проти Бельгії», від 24 листопада 2000 року «Дактарас проти Литви», від 9 листопада 2006 року «Білуха проти України» про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

В свою чергу, дослідивши оскаржений вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Незважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до якої він не визнає себе винуватим в умисному вбивстві, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що вина обвинуваченого в повній мірі доведена доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема:

- наданими під час судового розгляду показаннями свідка ОСОБА_10 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що працює на посаді інспектора роти реагування Управління поліції охорони в Миколаївській області. В червні 2021 року він разом із напарником ОСОБА_11 перебували на чергуванні та близько 20.00 години отримали сигнал про сварку по просп. Миру м. Миколаєва, і коли приїхали туди, то там знаходилися обвинувачений, потерпілий, особа з інвалідністю на візку та четвертий чоловік. Між ким із вказаних осіб відбувалася сварка, він не пам`ятає. Однак у всіх зазначених присутніх осіб не було наявних видимих тілесних ушкоджень. На момент їхнього прибуття конфлікт був вичерпаний й тому вони залишили вказане місце. Вказаного дня близько 22.00 години, коли вони з напарником знаходилися по просп. Миру м. Миколаєва, до них підійшов обвинувачений та повідомив про те, що вбив людину біля покинутого гуртожитку по просп. Миру, 14. Коли вони підійшли до того місця, яке показав обвинувачений, то там дійсно був виявлений труп потерпілого. Крім того, там перебував ще один чоловік з інвалідністю, який знаходився також і вдень на інвалідному візку. Після того його напарник викликав слідчо-оперативну групу. На місці ОСОБА_8 повідомив, що загиблий почав лізти до нього битися, й тому він, захищаючись, схопив потерпілого руками за шию і став душити, щоб стримати від бійки, та коли потерпілий припинив його тримати та намагатися чинити бійку, а також послабив хватку, то обвинувачений перестав його душити за шию. Жодних тілесних ушкоджень на обвинуваченому свідок не бачив. Також від обвинуваченого було чутно запах алкоголю.

Також суд першої інстанції дослідив письмові докази у кримінальному провадженні:

- рапорт інспектора Управління поліції охорони в Миколаївській області ОСОБА_13 від 06.06.2021, відповідно до якого, ІНФОРМАЦІЯ_4 о 22.35 під час патрулювання до нього звернувся ОСОБА_8 та повідомив про смерть невідомого чоловіка, труп якого був виявлений за адресою: АДРЕСА_3 ;

- протокол огляду місця події від 07.06.2021 та відеозапису до нього, з яких убачається, що при огляді ділянки місцевості біля буд. АДРЕСА_3 виявлено труп чоловіка з тілесними ушкодженнями в області голови, тулуба та кінцівок. Крім того, в ході огляду місця події було виявлено та вилучено фрагмент деревини, циліндричної форми, довжиною 94 см, діаметром близько 4 см; кросівок синього кольору зі шнурками з написом «Baas»; в`язану шапку; пачку від соку;

- протокол огляду трупа від 07.06.2021 та фототаблиці до нього, відповідно до якого, слідчим був оглянутий виявлений ІНФОРМАЦІЯ_4 по АДРЕСА_3 труп ОСОБА_9 , на голові, кінцівках та тулубі якого були наявні ушкодження у вигляді синців, саден та ран. В ході огляду було вилучено одяг трупа, зразки крові, зрізи нігтів;

- виписку з журналу реєстрації трупів обласного бюро СМЕ, відповідно до якої, причиною смерті виявленого ІНФОРМАЦІЯ_4 по АДРЕСА_3, трупа є механічна асфіксія, здавлення органів шиї тупим предметом;

- повідомлення директора Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14.06.2021 б/н та №1769/31-2021 від 07.06.2021, відповідно до якого, перевіркою за обласним обліком експертної служби МВС дактилоскопічної карти трупа невідомого чоловіка, виявленого 06.06.2021 по АДРЕСА_3, встановлено збіг з відбитками пальців рук ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 07.06.2021, відповідно до якого, 07.06.2021 о 01.30 годин ОСОБА_8 був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, безпосередньо після вчинення злочину. В ході особистого обшуку останнього був виявлений та вилучений наступний одяг: футболка чорного кольору із принтом червоного кольору із плямами речовини бурого кольору, шорти сірого кольору із плямами речовини бурого кольору, які були поміщені до сейф-пакету ЕХР0410537; кросівки чорного кольору із підошвою білого кольору з плямами речовини білого кольору, які були поміщені до сейф-пакету ЕХР0410536;

- виписка №714 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, відповідно до якої, під час огляду ОСОБА_8 07.06.2021 о 05.50 годин останній перебував у стані гострої інтоксикації внаслідок вживання алкоголю, неускладненої;

- протокол отримання зразків для експертизи від 07.06.2021, в ОСОБА_8 07.06.2021, відповідно до якого, в період з 04.40 годин до 04.50 годин в приміщенні ВП №2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області були відібрані зрізи кінців нігтьових пластин з піднігтьовим вмістом з правої та лівої руки, які поміщені до паперових пакетів, а також змиви з лівої та правої рук;

- висновок експерта судово-медичної експертизи трупа № 2048 від 04.10.2021, яка була розпочата 07.06.2021 о 10.10 годин, відповідно до якого, смерть ОСОБА_9 настала в результаті тупої поєднаної травми тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, переломів під`язикової кістки та щитоподібного хряща, розриву капсули печінки та селезінки з внутрішньо-черевною кровотечою (600 мл темної рідкої крові), яка супроводжувалась травматичним та геморагічним шоком. При судово-медичному дослідженні виявлені тілесні ушкодження у вигляді: ран в ділянці голови; саден в ділянці обличчя; синців в ділянці обличчя, шиї, грудної клітки, верхніх та нижніх кінцівок; крововиливів у м`які покрови голови; крововиливів темно-червоного кольору під павутинну оболонку в лобно-скроневих долях лівої та правої півкулі; переломів під`язикової кістки та переломів щитоподібного хряща; крововиливів у м`які тканини шиї; перелому тіла грудини в проекції прикріплення 3-го ребра з крововиливом в оточуючі тканини та переломів ребер справа 6-10 ребер по середньо-ключичній лінії з незначними крововиливами в оточуючі м`які тканини; розриву капсули печінки в проекції серпоподібної зв`язки та селезінки. Тілесні ушкодження в ділянці голови у вигляді ран, крововиливів під павутинну оболонку в лобно-скроневих долях лівої та правої півкулі, переломів під`язикової кістки та щитоподібного хряща, розриву капсули печінки та селезінки з внутрішньо-черевною кровотечою могли утворитися від неоднократних ударних дій тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею. Пошкодження в ділянці голови утворилися від ударних дій тупим предметом, контактуюча поверхня якого має ребро. У своїй сукупності вказані тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті. Ступінь наявності трупних явищ свідчить, що з моменту смерті і до моменту дослідження трупа пройшло не менше 10-12 годин. При судово-імунологічному дослідженні зразку крові встановлено, що кров ОСОБА_9 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В ізосерологічної системи АВО. При дослідженні трупу характерних ушкоджень для самооборони не виявлено;

- висновок експерта за результатами проведеної судово-медичної експертизи № 586 від 18.06.2021, відповідно до якого, в ОСОБА_8 мали місце тілесні ушкодження у вигляді садна на правій гомілці, синців на лівій гомілці, саден в ділянці пальців правої кисті, які утворилися від не менш ніж чотирьох ударних дій тупими твердими предметами, якими могли бути руки, ноги та інші тупі тверді предмети. За ступенем тяжкості виявлені тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень;

- висновок експерта №172/Ц від 05.07.2021, відповідно до якого, кров потерпілого ОСОБА_9 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В ізосерологічної системи АВО. Під час дослідження піднігтьового вмісту обох рук потерпілого ОСОБА_9 знайдено кров людини, при серологічному дослідженні якої виявлений антиген Н ізосерологічної системи АВО. Виявлені в піднігтьовому вмісті сліди крові можуть походити які від ОСОБА_9 , так і від іншої особи (осіб), в крові якої (яких) міститься виявлений антиген Н;

- висновок експерта №171/Ц від 05.07.2021, відповідно до якого, кров потерпілого ОСОБА_9 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В ізосерологічної системи АВО. Під час проведення цитологічного дослідження фрагменту деревини, який надано на експертизу, знайдено кров людини, при серологічному дослідженні якої виявлений антиген Н ізосерологічної системи АВО. Таким чином, сліди крові, виявлені на фрагменті деревини, могли походити від особи (осіб), в крові якої (яких) міститься виявлений антиген Н, в тому числі від потерпілого ОСОБА_9 ;

- висновок експерта №496-і від 02.08.2021 проведеної судово-медичної експертизи, відповідно до якого, кров потерпілого ОСОБА_9 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В ізосерологічної системи АВО. На куртці, спортивній куртці, футболці поло (тенісці), штанах, парі шкарпеток знайдена кров людини, при серологічному дослідженні якої виявлений антиген Н ізосерологічної системи АВО, що вказує на можливість походження крові від особи (осіб) з групою О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В, в тому числі від ОСОБА_9 ;

- висновок експерта №495-і від 14.07.2021, відповідно до якого, кров потерпілого ОСОБА_9 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В ізосерологічної системи АВО;

- висновок експерта №СЕ-19/115-21/8229-БД від 21.09.2021 проведеної молекулярно-генетичної експертизи одягу ОСОБА_8 , відповідно до якого, на наданих на експертизу шортах та футболці виявлена кров людини та встановлено генетичні ознаки, які збігаються між собою та збігаються із генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_9 ;

- висновок експерта №СЕ-19/115-21/8232-БД від 22.09.2021, проведеної молекулярно-генетичної експертизи, відповідно до якого, у піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин з правої та лівої руки ОСОБА_8 виявлені клітини з ядрами без домішку крові та встановлені їх генетичні ознаки. Генетичні ознаки клітин з ядрами без домішку крові, виявлені у піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин з правої руки ОСОБА_8 є змішаними, містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_9 та невстановленої особи чоловічої генетичної статі;

- висновок експерта №СЕ-19/115-21/8233-БД від 21.09.2021 проведеної молекулярно-генетичної експертизи, відповідно до якого, при проведенні вказаної експертизи встановлені генетичні ознаки зразка крові потерпілого ОСОБА_9 , які наведені в таблиці результатів дослідження;

- висновок експерта №СЕ-19/115-21/8230-БД від 19.09.2021 проведеної молекулярно-генетичної експертизи, відповідно до якого, у змиві з правої та лівої руки ОСОБА_8 виявлені поодинокі клітини з ядрами без домішка крові, генетичні ознаки яких не встановлені у зв`язку з недостатньою кількістю біологічного матеріалу;

- висновок судово-психіатричного експерта № 81 від 05.11.2021, відповідно до якого, обвинувачений ОСОБА_8 на момент скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення страждав психічним розладом - змішаним розладом особистості у стані компенсації, психічним та поведінковим розладом внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності від алкоголю. За своїм психічним станом він міг повністю усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час ОСОБА_8 страждає психічним розладом - змішаним розладом особистості у стані компенсації, психічним та поведінковим розладом внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності від алкоголю. За своїм психічним станом він повністю може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

При цьому, суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаному висновку експерта з точки зору його допустимості та належності зазначив про таке.

Так, відповідно до ст. 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Положеннями статті 102 КПК України визначено вимоги до змісту висновка експерта, а саме: у висновку експерта повинно бути зазначено: 1) коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта) та на якій підставі була проведена експертиза; 2) місце і час проведення експертизи; 3) хто був присутній при проведенні експертизи; 4) перелік питань, що були поставлені експертові; 5) опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом; 6) докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка; 7) обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання. У висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що зміст висновку судово-психіатричної експертизи № 81 від 05.11.2021, повністю відповідає вимогам щодо змісту висновку експерта, вказаним у ст. 102 КПК України, зокрема зазначено про те, що експерти попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих висновків та за відмову від виконання покладених на них обов`язків за статтями 384 та 385 КК України. При цьому ні нормами КПК України, ні положеннями спеціальних законодавчих актів, які безпосередньо визначають порядок призначення та проведення судових експертиз, не передбачено обов`язку викладення у тексті відповідного процесуального документу, яким призначається експертиза, того, що саме особа, яка призначає експертизу, попереджає експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Згідно з п. 1.8 розділу І Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.1998 № 53/5, підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

Разом з тим, суд першої інстанції констатував, що із вищевказаного висновку експерта вбачається, що експертиза проводилася на підставі постанови слідчого та в рамках конкретного кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , що вказує на правомірність та достатність підстав для проведення вказаної експертизи.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що із вказаного висновку встановлено, що при проведенні експертизи, яка до того ж проводилася не одним, а двома експертами, останніми досліджувалися відповідні письмові матеріали, необхідні для проведення експертизи, а також здійснювалося безпосереднє дослідження обвинуваченого ОСОБА_8 шляхом спілкування з останнім та поставлення йому відповідних питань, які експерти вважали необхідними для дачі висновку. За результатами проведеної експертизи судовими експертами-психіатрами були надані обґрунтовані відповіді на кожне поставлене на експертизу питання, які не містять неповних або неоднозначних висновків з приводу психічного стану ОСОБА_8 як на момент вчинення інкримінованого діяння, так і на час проведення експертизи.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість твердження захисника про те, що вищевказаний висновок судово-психіатричної експертизи є недопустимим доказом та не може підтверджувати психічний стан ОСОБА_8 .

Разом з тим, суд першої інстанції надав оцінку позиції сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 як вбивство через необережність.

Так, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в умисному вбивстві потерпілого не визнав, зазначивши про те, що не мав умислу вбивати останнього, та надав показання про те, що 06.06.2021 близько 18.00 години він підійшов до недобудови по просп. Миру, м. Миколаєва, де в той час знаходився потерпілий ОСОБА_9 , особа з інвалідністю ОСОБА_16, який користувався інвалідним візком, а також ще два невідомих чоловіки та жінка, з якою у ОСОБА_9 виникла сварка, під час якої та ударила його по обличчю, й тому він заступився за ОСОБА_9. Після того за викликом приїхала поліція, внаслідок чого конфлікт між ОСОБА_9 та невідомими чоловіками припинився, після чого ті пішли геть, залишивши ОСОБА_9 та ОСОБА_16 самих. Побувши там деякий час, він пішов у справах. Близько 22.00 години вказаного дня він, знаходячись в стані середнього ступеня алкогольного сп`яніння, оскільки протягом дня пив горілку та після 18.00 години вжив 4 л пива, знову прийшов до вказаної недобудованої будівлі по пр-ту Миру м. Миколаєва, щоб з`ясувати стосунки з потерпілим ОСОБА_9 з приводу сварки, що виникла між ними раніше. Там між ним та потерпілим ОСОБА_9 знову виникла сварка, в ході якої потерпілий схопив його за однією рукою схопив за футболку, а іншою намагався схопити за кадик. Після того вони обидва впали на землю, де потерпілий продовжував тримати його за футболку, а він лівою рукою схопив його за шию, а правою наніс йому близько 3-4 ударів руками в область голови. Після того, лежачи на землі, потерпілий схопив його рукою за шию, на що він у відповідь продовжив душити лівою рукою потерпілого за шию. Після спливу близько 1 хв він відчув, що потерпілий послабив свою хватку, лігши на спину, та «закотив» очі догори, після чого він перестав душити його за шию, і в цей момент потерпілий став закривати-відкривати очі, а також хрипіти й намагався вхопити ротом повітря. Тому він став надавати йому домедичну допомогу, роблячи зовнішній масаж серця протягом 1 хв, але коли він зупинявся, то потерпілий знов переставав дихати. Коли потерпілий перестав ворушитися та продовжував хрипіти, лежачи на землі, то він, зрозумів, що той помирає, і пішов викликати швидку допомогу та поліцію на місце події. Зустрівши на просп. Миру поліцейських, він повідомив їм, що убив людину й привів до того місця, де перебував потерпілий, який на той час був уже мертвим. Повернувся з поліцейськими він через 20 хвилин. До вказаного конфлікту та бійки з ним, у потерпілого був лише синець на обличчі. Інших тілесних ушкоджень та будь-яких ран зі слідами крові на тілі та голові потерпілого не було. Під час його бійки з потерпілим на місці були лише він, потерпілий ОСОБА_9 та інший чоловік з інвалідністю ОСОБА_16, який участі у вказаному конфлікті не брав, оскільки на той час спав. Зазначив, що на його шиї, а також на спині були сліди ушкоджень від дій потерпілого, про що він зазначав лікарю, коли його возили на освідування до медичного закладу, а також під час проведення судово-медичної експертизи. Заперечував факт нанесення ударів потерпілому ногами по голові та тулубу, а також жодними іншими сторонніми предметами. Також наголосив на тому, що не бажав заподіяти смерть ОСОБА_9 , а лише захищався від нього.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 221/6129/17, «стаття 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

На відміну від умисного вбивства, вбивство з необережності має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння».

Разом з тим, під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_8 з метою заподіяння смерті іншій людині завдав множинні удари руками та ногами, взутими у кросівки, в область голови, тулуба та кінцівок потерпілого ОСОБА_9 , спричинивши йому своїми спільними діями тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці події.

Вказані висновки суд першої інстанції обґрунтував дослідженими доказами, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що обвинувачений повідомив поліції про те, що заподіяв смерть потерпілому, тіло якого було виявлене невдовзі після заподіяння смерті;

- даними протоколу огляду місця події від 07.06.2021 з відеозаписом до нього та протоколу огляду трупа від 07.06.2021 з фототаблицею до нього про те, що на трупі ОСОБА_9 на голові, кінцівках та тулубі були виявлені ушкодження у вигляді синців, саден та ран;

- відомостями з протоколу затримання ОСОБА_8 від 07.06.2021 про те, що в ході особистого обшуку останнього був виявлений та вилучений одяг з плямами речовини бурого кольору;

- випискою №714 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_8 про перебування останнього в момент вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння;

- висновком експерта судово-медичної експертизи трупа № 2048 від 04.10.2021 про те, що смерть ОСОБА_9 настала в результаті тупої поєднаної травми тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, переломів під`язикової кістки та щитоподібного хряща, розриву капсули печінки та селезінки з внутрішньо-черевною кровотечею (600 мл темної рідкої крові), яка супроводжувалась травматичним та геморагічним шоком. У своїй сукупності вказані тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті. При дослідженні трупу характерних ушкоджень для самооборони не виявлено;

- висновком експерта проведеної судово-медичної експертизи № 586 від 18.06.2021 про те, що в ОСОБА_8 мали місце тілесні ушкодження у вигляді садна на правій гомілці, синців на лівій гомілці, саден в ділянці пальців правої кисті, які утворилися від не менш ніж чотирьох ударних дій тупими твердими предметами, якими могли бути руки, ноги та інші тупі тверді предмети. За ступенем тяжкості виявлені тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень;

- висновком експерта №171/Ц від 05.07.2021 про те, що сліди крові, виявлені на фрагменті деревини, вилученого під час огляду місця події, могли походити в тому числі від потерпілого ОСОБА_9 ;

- висновком експерта №СЕ-19/115-21/8229-БД від 21.09.2021 проведеної молекулярно-генетичної експертизи одягу ОСОБА_8 про те, що на наданих на експертизу шортах та футболці виявлена кров людини та встановлено генетичні ознаки, які збігаються між собою та збігаються із генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_9 ;

- висновком експерта №СЕ-19/115-21/8232-БД від 22.09.2021 проведеної молекулярно-генетичної експертизи про те, що у піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин з правої та лівої руки ОСОБА_8 виявлені клітини з ядрами без домішку крові та встановлені їх генетичні ознаки. Генетичні ознаки клітин з ядрами без домішку крові, виявлені у піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин з правої руки ОСОБА_8 є змішаними, містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_9 ;

- а також особистими показаннями ОСОБА_8 про те, що він душив потерпілого за шию та наніс чотири удари кулаками по голові, та що до бійки, в ході якої він заподіяв смерть ОСОБА_9 , в останнього не було жодних ран на голові та його смерть настала саме від дій обвинуваченого, який душив його за шию до того моменту, поки ОСОБА_9 не почав хрипіти та закочувати очі догори, після чого перестав ворушитися та дихати.

Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що зазначені докази в своїй сукупності є послідовними, не містять протиріч та узгоджуються між собою, а також повністю спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що в ході бійки з потерпілим ОСОБА_9 він не наносив йому удари руками та ногами, зокрема по тулубу.

Також суд першої інстанції критично оцінив твердження сторони захисту про те, що тілесні ушкодження потерпілому заподіяв інший невідомий чоловік, а не обвинувачений ОСОБА_8 , оскільки судом встановлено, що до початку виникнення сварки та бійки з обвинуваченим потерпілий ОСОБА_9 вільно пересувався та не мав видимих ушкоджень на тулубі та голові, зокрема ран, від яких настала його смерть відповідно до висновку експертизи. Вказані обставини також підтверджуються і показаннями самого обвинуваченого про те, що до бійки зі ОСОБА_9 він не виявляв у потерпілого тілесних ушкоджень та ран, зокрема на голові, крім синця на обличчі, а також, що потерпілий почав втрачати ознаки життя та помер безпосередньо після того, як він наніс йому удари руками по голові та душив за шию.

Крім того, суд першої інстанції констатував, що ОСОБА_8 припинив наносити тілесні ушкодження потерпілому та душити його за шию лише тоді, коли побачив та усвідомив, що той став задихатися та хрипіти, тобто втрачати ознаки життя, що підтверджує умисел обвинуваченого саме на заподіяння смерті ОСОБА_9 .

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що не може бути доказом відсутності умислу обвинуваченого на умисне заподіяння смерті потерпілому твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_8 намагався надавати домедичну допомогу потерпілому, а також викликати швидку медичну допомогу, оскільки, по-перше, судом встановлено, що ОСОБА_8 наніс численні удари по голові та тулубу потерпілого, а також душив його за шию до того часу, поки не відчув, що останній помирає, і лише тоді він протягом однієї хвилини здійснював зовнішній масаж серця потерпілого, що очевидно є недостатнім для надання необхідної допомоги та підтримання життєдіяльності останнього. Крім того, за показаннями обвинуваченого в момент здійснення штучного масажу серця потерпілий хрипів і він розумів, що своїми діями спричинив смерть останнього.

Апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що підтвердженням факту того, що саме обвинувачений наносив потерпілому численні удари руками і ногами по голові та тулубу, є виявлені на кінцівках обвинуваченого, якими він наносив удари потерпілому, тілесні ушкодження у вигляді садна на правій гомілці, синців на лівій гомілці, саден в ділянці пальців правої кисті, а також дані експертизи про те, що генетичні ознаки клітин з ядрами без домішку крові, виявлені у піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин з правої руки ОСОБА_8 , містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_9 .

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що не можуть бути доказами відсутності винуватості ОСОБА_8 в умисному вбивстві твердження захисника про те, що виявлений у зразках з піднігтьових зрізів потерпілого антиген Н не належить ні потерпілому, ні обвинуваченому, що вказує на те, що останній не наносив ударів ОСОБА_9 , оскільки вказане твердження є помилковим та повністю спростовується висновками проведених експертиз, в яких зазначено, що в зразках крові потерпілого ОСОБА_9 також був виявлений антиген Н (таблиця до висновку експерта 172/Ц від 05.07.2021, таблиця до висновку №171/Ц від 05.07.2021). Більш того, вказані заперечення захисника підтверджують той факт, що потерпілий не наносив жодних ударів обвинуваченому, що спростовує його твердження про те, що він захищався від потерпілого.

Крім того суд першої інстанції констатував, що не свідчать про невинуватість ОСОБА_8 в пред`явленому обвинуваченні доводи захисника про те, що на кросівках ОСОБА_8 не виявлено слідів крові, що належить потерпілому, що може підтверджувати те, що він не наносив удари ногами потерпілому, оскільки, як вказувалося вище, виявлені на ногах обвинуваченого тілесні ушкодження підтверджують факт нанесення ним ударів ногами по різним частинам тіла потерпілого, а відсутність зразків крові на кросівках пояснюється лише тим, що удари кросівками наносилися по голові та ділянках тіла, які не мали відкритих ран зі слідами крові.

Разом з тим, суд першої інстанції, надаючи оцінку дослідженим доказам також врахував обставини, що передували заподіянню обвинуваченим смерті потерпілому, а саме: що саме обвинувачений прийшов до місця, де перебував ОСОБА_9 , та з метою з`ясування стосунків з останнім з приводу сварки, що виникла за чотири години до заподіяння смерті. Також потерпілий є особою, яка набагато старша за віком за обвинуваченого, що вказує на те, що у випадку, коли обвинувачений опинився у стані виникнення конфлікту та можливості настання бійки з потерпілим, він міг уникнути вказаної бійки шляхом залишення місця події або відвернути вказану бійку шляхом застосування менш шкідливих дій, аніж завдання численних ударів по голові та тулубу потерпілого, а також душіння його за шию.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що характер ударів та локалізація заподіяних ОСОБА_9 тілесних ушкоджень на життєво важливих органах, вказують на те, що нанесення ударів не були випадковими та хаотичними, а навпаки зосереджені на життєво важливих органах. Крім того, ОСОБА_8 продовжував завдавати ударів аж доки не досяг бажаного результату та припинив свої дії після того, як потерпілий став втрачати ознаки життя, що виключає можливість характеризувати дії обвинуваченого як необережні.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що встановлені судом обставини щодо того, чим, яким чином та до якого моменту ОСОБА_8 завдавав удари потерпілому, внаслідок чого заподіяв смерть останньому, однозначно доводять поза розумним сумнівом, що умисел обвинуваченого ОСОБА_8 був направлений саме на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 .

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_8 не мав умислу на вбивство ОСОБА_9 ,

Разом з тим, судом першої інстанції була надана оцінку твердженням обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що заподіяння смерті потерпілому могло відбуватися при перевищенні меж необхідної оборони.

Так, згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 154/215/19, вбачається, що «відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Згідно ч. 3 ст. 36 КК, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах».

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 290/33/19, «до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. Під тяжкою шкодою при перевищенні меж необхідної оборони слід розуміти смерть особи або заподіяння їй тяжкого тілесного ушкодження. Невідповідність тяжкої шкоди, заподіяної тому, хто посягає, небезпечності посягання або обстановці захисту слід визнавати явною тоді, коли це з урахуванням обставин справи є очевидним для кожної людини, а отже і для того, хто обороняється. На відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання».

Оцінюючи досліджені під час судового розгляду докази, суд першої інстанції констатував, що, відповідно до (висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 № 2048 від 04.10.2021, висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_8 № 586 від 18.06.2021; висновку експерта №СЕ-19/115-21/8229-БД від 21.09.2021, висновку експерта №СЕ-19/115-21/8232-БД від 22.09.2021) встановлено, що потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження в ділянці голови у вигляді ран, крововиливів під павутинну оболонку в лобно-скроневих долях лівої та правої півкулі, переломів під`язикової кістки та щитоподібного хряща, розриву капсули печінки та селезінки з внутрішньо-черевною кровотечею, які могли утворитися від неоднократних ударних дій тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею. Смерть ОСОБА_9 настала в результаті тупої поєднаної травми тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, переломів під`язикової кістки та щитоподібного хряща, розриву капсули печінки та селезінки з внутрішньо-черевною кровотечею (600 мл темної рідкої крові), яка супроводжувалась травматичним та геморагічним шоком. При дослідженні трупу характерних ушкоджень для самооборони не виявлено.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що в обвинуваченого ОСОБА_8 не було виявлено жодних тілесних ушкоджень в області шиї та спини, на наявності яких він наголошував у своїх показаннях, що спростовує його твердження про те, що потерпілий ОСОБА_9 душив його за шию та заподіяв тілесні ушкодження, внаслідок чого він був змушений захищатися та наніс йому удари у відповідь, а також продовжив душити потерпілого до того моменту, поки останній не перестав його тримати за горло. Натомість виявлені в ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді садна на правій гомілці, синців на лівій гомілці, саден в ділянці пальців правої кисті підтверджують той факт, що останній дійсно наносив численні удари руками та ногами по різним частинам тіла та голові потерпілого ОСОБА_9 , чим заподіяв йому тілесні ушкодження, від яких настала смерть останнього.

Крім того, на шортах та футболці ОСОБА_8 виявлена кров людини, генетичні ознаки якої збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_9 , а у піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин з правої та лівої руки ОСОБА_8 виявлені клітини з ядрами без домішку крові, генетичні ознаки яких містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_9 , що також підтверджує той факт, що обвинувачений саме кулаками та ногами наносив удари по голові та тулубу потерпілого до моменту заподіяння смерті останньому.

Апеляційний суд вважає, що з досліджених судом першої інстанції доказів не вбачається, що ОСОБА_9 за обставин даної справи застосовував будь-яку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, які могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю ОСОБА_8 , що, у свою чергу, могло б вказувати на факт його перебування в стані необхідної оборони, за умов якої останній був змушений захищатися від таких дій. Навпаки кількість виявлених на тілі потерпілого та на кінцівках обвинуваченого, якими він наносив удари потерпілому, тілесних ушкоджень вказує на те, що ОСОБА_8 наніс численні удари руками та ногами по голові та тулубу ОСОБА_15 , чим заподіяв йому ряд окремих тілесних ушкоджень, кожне з яких є тяжким, від яких настала смерть останнього в короткий проміжок часу після їх нанесення. Крім того, згідно з показаннями обвинуваченого він припинив свої дії, пов`язані із нанесенням тілесних ушкоджень потерпілому, лише тоді, коли відчув, що в останнього виникли проблеми із життєдіяльністю, оскільки той став хрипіти та «закотив» очі, після чого перестав ворушитися та невдовзі помер. Вказане, у свою чергу, свідчить про те, що умисел ОСОБА_8 , який не перебував в даному випадку в стані необхідної оборони, був направлений саме на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 .

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини свідчать про відсутність такого акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого ОСОБА_9 , який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди ОСОБА_8 , що могло б викликати в останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду було беззаперечно встановлено те, що ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, обумовлених станом алкогольного сп`яніння, з метою позбавлення життя ОСОБА_9 , наніс останньому множинні удари руками та ногами, взутими в кросівки, в область голови, тулуба та кінцівок, спричинивши йому тілесні ушкодження, які у своїй сукупності носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень та мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті ОСОБА_9 , а тому апеляційний суд приходить до висновку про правильність правової кваліфікації цих його дій за ч.1 ст.115 КК України.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та доведеності його вини у вчиненні цього злочину.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_8 .

На думку апеляційного суду, твердження сторони захисту про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просила призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_8 із застосуванням ст.69 КК України.

Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к зробила висновок, що виходячи зі змісту ст.69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким злочином, дані, які характеризують особу обвинуваченого, який за місцем проживання та колишньої роботи характеризувався позитивно, одружений, має на утриманні малолітню дитину, а також з ним проживає дитина його дружини. Перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом: «РПП внаслідок вживання алкоголю. Гостра інтоксикація неускладнена». На психіатричному обліку не перебуває.

Обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав з`явлення із зізнанням, оскільки наявність вказаної обставини підтверджується як показаннями самого обвинуваченого, так і свідка ОСОБА_10 , про те, що ОСОБА_8 сам підійшов до поліцейських, повідомив їм про вбивство потерпілого та привів до місця, де був виявлений труп ОСОБА_9 .

Разом з тим, судом першої інстанції була встановлена обставина, яка відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, який не визнав, в якості пом`якшуючої обставини щире каяття обвинуваченого, про що наполягала сторона захисту, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому діянні. Також вказана обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли щире каяття було дієвим і включає в себе активні дії. Натомість, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 жодного жалю з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, не висловив, належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та її осуду не зробив, лише зазначав про те, що заподіяв смерть потерпілому, захищаючись від нього.

За таких обставин, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що обвинувачений щиро розкаявся в тому, що від його дій сталася загибель людини та активно сприяв розкриттю злочину.

В свою чергу, апеляційний суд зазначає, що активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту вбачається, що орган досудового розслідування не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що ОСОБА_8 не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи, у зв`язку з чим, судом також вказана обставина, як така, що пом`якшує покарання обвинуваченому, визнана не була.

З огляду на те, що суд першої інстанції визнав у якості обставини, що помякшує покарання обвинуваченого - з`явлення із зізнанням, оскільки ОСОБА_8 сам підійшов до поліцейських, повідомив їм про вбивство потерпілого та привів до місця, де був виявлений труп ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає, що у кримінальному провадженні не було встановлено жодних інших конкретних дій обвинуваченого, які б можна було розцінити як активне сприяння розкриттю злочину.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному проваджені не встановлені обставини, що за своєю суттю та соціальної вагомістю є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, що свідчить про відсутність підстав для застосування положень ст.69 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення (кількості та механізму нанесення обвинуваченим ударів потерпілому), особи обвинуваченого ОСОБА_8 , який вважається раніше не судимим, не працює, характеризується позитивно, зловживає алкогольними напоями, у зв`язку з чим перебуває на обліку у лікаря нарколога, відсутність у нього щирого каяття, його дій після вчинення злочину (викликав поліцію та залишався на місці злочину), суд першої інстанції призначив йому покарання у виді позбавлення волі посилаючись на те, що саме цей вид покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційний суд звертає увагу, що злочин, вчинений ОСОБА_8 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини. Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя і здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на 8 років буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржений вирок суду - без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення

Вирок Ленінського районного суду м.Миколаєва від 07 березня 2023 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4