Провадження №1-кс/523/2221/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2023р. Слідчий суддя Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , заявника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду клопотання представника Таїровської селищної ради ОСОБА_4 про скасування арешту майна,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника Таїровської селищної ради ОСОБА_4 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження №0001061 від 21.10.2022р. за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.191 КК України.

В судовому засіданні представник Таїровської селищної ради ОСОБА_4 підтримав подане клопотання, просив його задовольнити, при цьому пояснив, що під час здійснення досудового розслідування, за клопотанням органів досудового розслідування про накладення арешту на майно, останнє було задоволено та відповідно ухвалою слідчого судді від 20.03.2023р. накладено арешт на земельну ділянку, загальною площею 5,247га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:3794, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 100 з забороною відчуження і користування; вищевказана земельна ділянка перебуває у комунальній власності Таїровської селищної ради і накладений арешт не дозволяє власнику вільно розпоряджатися власним майном. До того ж, в рамках кримінального провадження, будь-яка службова особа чи представник Таїровської селищної ради не мають ніякого статусу, арештоване майно не є знаряддям злочину, не містить слідів злочину та не підлягає конфіскації, окрім того, органами досудового розслідування не встановлено та не доведено існування достатніх підстав вважати, що арештоване майно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину чи таким, що набуте злочинним шляхом, все вищевикладене порушує законні права та інтереси власника майна, що і стало підставою для звернення до суду. Крім того, просить звернути увагу на те, що в подальшому постановою слідчого від 25.05.2023р., кримінальне провадження №0001061 від 21.10.2022р. за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.191 КК України закрито, у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення;

прокурор ОСОБА_5 не заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_4 , підтвердив, що вказане кримінальне провадження постановою слідчого закрито.

Слідчий суддя дослідивши матеріали наданого клопотання та кримінального провадження, заслухавши думку учасників судового розгляду, приходить до наступних висновків.

Так, положеннями ст.ст.2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною

національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

Так, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польши» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп.69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n.50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Далі, статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Далі, згідно зі ст.174 Кримінально-процесуального Законодавства України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування…за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Крім того, згідно Узагальнення ВССУ від 07.02.2014р., арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Щодо осіб, які не є підозрюваними, обвинуваченими, або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

За ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди, або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, в судовому засіданні прокурором не підтверджено факт відповідності арештованого майна, що перебуває у комунальній власності Таїровської селищної ради, критеріям зазначеним у ст.98 КПК України, та окрім того, останнім повідомлено, що жодній особі не повідомлено про підозру.

Враховуючи викладене, вважаю, що потреба у застосуванні заходу забезпечення у вигляді арешту вищезазначеного майна відпала та арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 20.03.2023 року на об`єкти нерухомості, підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.174 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника Таїровської селищної ради ОСОБА_4 про скасування арешту майна -задовольнити.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 20.03.2023р. на земельну ділянку загальною площею 5,247 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, смт. Таїрове, вул. 40 річчя Перемоги, 63, кадастровий номер :01:002:3794, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 100 - скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1