Справа № 953/1829/23
Провадження № 1-кп/953/761/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю прокурора ОСОБА_2

обвинуваченої ОСОБА_3

секретар судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057 від 03.01.2023 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Хотімля Харківського району Харківської області, громадянки України, із середньою спеціальною освітою, розлученої, працевлаштованої волонтером, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

у с т а н о в и в:

1. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.

1.1. 15.11.2022, точного часу встановити досудовому слідству не вдалось можливим, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала за адресою: АДРЕСА_3 , разом зі своїми малознайомими ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

В цей час, між ОСОБА_5 та прохожою невстановленою особою, виник словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_3 раптово виник умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна у ОСОБА_7 .

Керуючись корисливим мотивом, з метою особистого незаконного збагачення, розуміючи, що вчиняє злочин в умовах воєнного стану (введеного в дію Указом Президента України ОСОБА_8 № 64/2022 від 24.02.2022 та продовжено Указом Президента України ОСОБА_8 №259/2022 від 18.04.2022 на всій території України), діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що за її діями сторонні особи не спостерігають, таємно, з правої кишені верхнього одягу ОСОБА_7 викрала мобільний телефон TM «Xiaomi Redmi» Note 4Х - 4/64 GB , який належить останньому та який відповідно до висновку судової-товарознавчої експертизи № 39 М від 13.01.2023 складає - 1900 гривень.

Заволодівши у такий спосіб майном, ОСОБА_3 з місця вчинення кримінального правопорушення втекла, разом з викраденим майном, яке обернула на свою користь та яким у подальшому розпорядилася на власний розсуд, тим самим спричинила потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 1900 грн.

1.2. Указаними діями ОСОБА_3 вчинила злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену в умовах воєнного стану.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Позиції сторони обвинувачення та захисту.

2.1.1. Прокурор у судовому засіданні зазначив, що під час судового розгляду достеменно встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинене обвинуваченою, тому просить суд визнати ОСОБА_3 винуватою та призначити їй покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 (три) роки.

2.1.2. На підставі ст. 325 КПК України за погодженням із учасниками судового провадження судовий розгляд проведений за відсутності потерпілого ОСОБА_7 , який надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

2.1.3. У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визнала повністю, у вчиненому щиро покаялася, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення інкримінованого їй органом досудового розслідування злочину, викладені в обвинувальному акті, які відповідають дійсності, обвинувачена їх у повному обсязі підтверджує та пояснила про обставини, викладені в обвинувальному акті.

2.2. Підстави, за яких суд не досліджує докази сторони обвинувачення та захисту, а також вважає доведеною винуватість поза розумним сумнівом.

2.2.1. У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 у повному обсязі визнала свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті. Тож, беручи до уваги, що прокурор не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачена ОСОБА_3 правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності її позиції. При цьому, суд роз`яснив обвинуваченій положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вона буде позбавлена права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченої та не знайшов підстави вважати, що остання себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані нею у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

2.2.2. Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачену, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особистість обвинуваченої, висновок судового експерта, дійшов висновку щодо доведеності винуватості ОСОБА_3 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме: таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій в умовах воєнного стану.

3. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

3.1. У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину визнала повністю, у вчиненому кається, засудила свою протиправну поведінку. Разом із цим зазначила, що потерпілий ані на стадії досудового розслідування, ані під час розгляду кримінального провадження у суді цивільний позов не заявив. Крім того зазначила, що протягом усього строку досудового розслідування вона також визнавала свою винуватість та активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення.

На думку суду, такі дії обвинуваченої не пов`язані із бажанням отримати мінімальне покарання, а також наявності беззаперечних доказів вчинення нею злочину. Аналогічну позицію висловлено прокурором у судовому засіданні.

Згідно послідовної практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19 (№ 51- 3198км21) розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

3.2. З огляду на наведене, суд визнає обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, згідно зі ст. 66 КК України, щире каяття.

3.3. При цьому, судом не встановлено обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України.

4. Мотиви призначення покарання.

4.1. Суд, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_3 покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

4.2. Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується, як тяжкий злочин, його вид, суспільну небезпечність та наслідки. Також, суд бере до уваги вже наведені відомості про особу обвинуваченої, яка має середню спеціальну освіту, розлучена, займається волонтерською діяльністю, має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має зареєстроване та фактичне місце проживання.

4.3. У судовому засіданні при дослідженні особистості обвинуваченої відповідно до положень ст. 50 КК України, підстав для призначення покарання в порядку передбаченому статями 69, 69-1 КК України, не встановлено.

4.4. З урахуванням викладених вище обставин у кримінальному провадженні, характеру та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченої, наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_3 можливо без ізоляції від суспільства шляхом призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, однак зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 (три) роки.

4.5. Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням статей 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченої, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченої та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України, мети покарання.

4.6. Разом з цим, суд, діючи відповідно до положень ст. 76 КК України, покладає на обвинувачену ОСОБА_3 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації , повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, а також п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

5. Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся.

6. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

6.1. Речові докази.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

6.2. Процесуальні витрати.

Процесуальні витрати, а саме: витрати, понесені на залучення експерта при проведенні судової товарознавчої експертизи № 39М від 13.01.2023 року у розмірі 566,31 грн., відповідно до положень ч. 2 ст. 124 КПК України, слід стягнути з обвинуваченої на користь держави.

6.3. Заходи забезпечення кримінального провадження.

6.3.1. Запобіжний захід.

У кримінальному провадженні ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20.04.2023 відносно обвинуваченої ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком по 20.06.2023 (включно).

Ураховуючи те, що під час судового розгляду кримінального провадження клопотань про зміну запобіжного заходу від сторін кримінального провадження на розгляд суду не надходило, обраний відносно обвинуваченої ОСОБА_3 запобіжний захід до набрання вироком законної сили підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 7, 100, 124, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у вигляді тримання домашнього арешту обвинуваченій ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили, - залишити без змін.

Речовий доказ: мобільний телефон ТМ «XIAOMI REDMI NOTE 4X-4/64 GB», MEID: НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , чорного кольору, який переданий на зберігання до камери зберігання речових доказів Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області на квитанцією від 24.01.2023 № 1869, після набрання вироком законної сили передати власнику потерпілому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який мешкає: АДРЕСА_4 .

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд міста Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя - ОСОБА_1