УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 461/1578/22

провадження № 51-4934ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 червня 2023 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, маючої на утриманні малолітню дитину, раніше не судимої,

засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень

За вироком Галицького районного суду м. Львова від 16 листопада 2022 року

ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням ряду обов`язків, передбачених приписами ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 13 червня 2023 року залишив вирок місцевого суду без зміни.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 у невстановлений час та у невстановленому місці, за невстановлених обставин незаконно придбала особливо небезпечний наркотичний засіб «героїн», обіг якого заборонено, та незаконно зберігала його при собі з метою збуту. 15 грудня 2021 року, приблизно о 16:45, ОСОБА_5 , перебуваючи поблизу будинку № 13 а, що по вул. Мазепи у м. Львові, маючи умисел на незаконне збагачення шляхом незаконного збуту особливо небезпечних наркотичних засобів, незаконно збула ОСОБА_6 (анкетні дані щодо якого змінено) за ціною 600 грн порошкоподібну речовину коричневого кольору, яка містилася в фольговому згортку та яка, згідно з висновком експерта, в своєму складі містить «героїн», що віднесено до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено, загальною масою 0,0246 г.

Окрім цього, 17 січня 2022 року, приблизно о 12:50, ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Замарстинівська, 11, незаконно збула ОСОБА_6 (анкетні дані щодо якого змінено) за ціною 600 грн порошкоподібну речовину коричневого кольору, яка містилася в фольговому згортку та яка, згідно з висновком експерта, в своєму складі містить «героїн», що віднесено до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено, загальною масою 0,0176 г.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_5 та правильності кваліфікації її дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у вказаному суді. Як указує скаржник, суд апеляційної інстанції не спростував доводів сторони обвинувачення про те, що суд першої інстанції не вмотивував наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Вказує, що судом не враховано ступінь тяжкості вчиненого

ОСОБА_5 кримінального правопорушення. Крім того, касатор зазначає, що рішення суду про обґрунтованість звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням мотивоване тими ж обставинами, які стали підставою для застосування положень ст. 69 КК.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.

За ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доведеності винуватості засудженої у вчиненні інкримінованого їй злочину, за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки у касаційній скарзі не оскаржується законність і обґрунтованість судового рішення в цій частині.

Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень статей 69 та 75 КК, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правоворушення та особі засудженої, колегія суддів касаційного суду визнає необґрунтованими.

Ці доводи стосуються питання про дотримання судом визначених законом вимог щодо призначення покарання та звільнення від його відбування, які пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування положень ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Місцевий суд згідно з указаними нормами закону, зокрема врахував, що вчинений засудженою злочин належить до тяжких; наявність обставин, що пом`якшують покарання засудженої, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які його обтяжують; те, що вона на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває; має міцні соціальні зв`язки, оскільки має дитину семирічного віку, яка проживає разом з нею. Крім того, судом враховано, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_5 не є правопорушенням насильницького характеру, корупційним правопорушенням чи правопорушенням, спрямованим на повалення державного ладу.

Беручи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку, що встановлені ним обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , в сукупності з відомостями про її особу, ставленням останньої до вчиненого, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженою злочину, а тому, з урахуванням принципів співмірності та індивідуалізації покарання, вважав за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання, зокрема за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Окрім цих обставин, врахувавши особу ОСОБА_5 , її сімейні обставини, суд дійшов також висновку про можливість виправлення засудженої без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням положень статей 75, 76 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про необхідність ухвалення нового вироку в частині призначеного ОСОБА_5 покарання.

Аргументуючи рішення у цій частині, апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування положень статей 69 та

75 КК під час призначення покарання за ч. 2 ст. 307 КК, з огляду на обставини цього кримінального провадження в їх сукупності.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновком місцевого суду щодо можливості звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, з огляду на встановлені судом першої інстанції дані про особу засудженої.

Так, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання, обираючи між законними альтернативами, керуючись поняттям судового розсуду, з огляду на обставини справи та другорядну роль кари як мети покарання, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, особу засудженої, яка раніше не судима, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, одружена, має на утриманні малолітнього сина, яка щиро розкаялася, а також враховуючи відсутність обставин, що обтяжують покарання, призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 307 КК із врахуванням положень ч. 1 ст. 69 КК, яке відповідає вимогам ст. 65 КК, та підставно звільнив останню від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку і покладенням відповідних обов`язків, згідно статей 75, 76 КК.

Крім того, з копії ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_5 під час апеляційного розгляду зазначила, що шкодує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою, запевнила, що у майбутньому не повторить подібного, оскільки в разі позбавлення волі, малолітній син, якого вона виховує сама, так як її чоловік ОСОБА_7 за вироком відбуває покарання у російській федерації, залишиться сиротою, оскільки його віддадуть у дитячий будинок.

Отже, наведені в ухвалі апеляційного суду висновки про правильність застосування районним судом до засудженої положень статей 69 та 75 КК є належним чином умотивованими і не суперечать законодавчим приписам та принципам, закладеним у нормах кримінального закону, щодо мети покарання, зокрема в аспекті індивідуальної та загальної превенції.

Викладені вище обставини свідчать, що, всупереч доводам прокурора, під час застосування у цьому конкретному кримінальному провадженні норм статей 69 та 75 КК суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційним суд, взяв до уваги відповідні обставини, що були достатньою підставою для цього.

У цьому аспекті посилання прокурора на постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду є нерелевантним, оскільки суд при призначенні покарання, користуючись своїми дискреційними повноваженнями, з метою забезпечення індивідуалізації покарання у конкретному кримінальному провадженні враховує сукупність передбачених законом України про кримінальну відповідальність обставин, які в силу їх специфічності практично не можуть бути ідентичними у різних кримінальних провадженнях щодо різних осіб.

Апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, відповідно до приписів

ст. 419 КПК належним чином мотивував ухвалене рішення.Підстав вважати ухвалу апеляційного суду незаконною чи необґрунтованою, на чому наполягає прокурор, колегія суддів не вбачає.

Оскільки інших доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду прокурор у касаційній скарзі не вказав, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне, відповідно до приписів п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 червня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3