Провадження №1-в/127/698/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі колегії: судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника засудженого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, -

Встановив:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на 15 років яке мотивоване тим, що наразі він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що на даний час він незаконно утримується в ув`язненні більше 26 років, що не передбачено жодним законом, оскільки кримінальна справа відносно нього була направлена до Дніпропетровського обласного суду для розгляду по суті 28.12.1999, а на той момент по 04.04.2000 відповідно до КК України, максимальною мірою покарання було покарання у виді 15 років позбавлення волі, тому при винесенні вироку суд мав застосувати до нього закон, який встановлював більш м`яке покарання, а саме у виді 15 років позбавлення волі. При цьому, посилається на висновок Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року по справі № 820/5348/17, відповідно до якого: «розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом», а також на рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018, в якому зазначено, що: «звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням». Крім цього, засуджений посилається на правову доктрину Великої Палати Європейського Суду з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, за якою пункт 1 статті 7 Конвенції гарантує не тільки принцип відсутності зворотної сили більш тяжкого кримінального закону, але й надає зворотну силу більш м`якому кримінальному закону. Цей принцип полягає в тому, що при наявності різниць між кримінальним законом, введеним в дію до кінця винесення вироку, суди зобов`язані застосовувати більш м`який закон.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 подане ним клопотання з доповненнями підтримав в повному обсязі, вказуючи на необхідність заміни незаконного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на 15 років. Вважає, що довічне ув`язнення, яке до нього застосовується, є катуванням, жорстоким, нелюдським, таким, що принижує гідність, поводженням чи покаранням.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_7 підтримав клопотання з доповненнями свого підзахисного та просив його задовольнити в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі іншим покаранням, окрім того, зазначив що засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства, відбувши 20 років покарання, можуть звернутися до президента з проханням про помилування.

Дослідивши матеріали клопотань засудженого, заслухавши його доводи, врахувавши позицію захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчившиматеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 16 травня 2000 року, зміненим в частині призначеного покарання ухвалою Верховного Суду України від 30 січня 2001 року, яким його визнано винним за вчинення злочинів, передбачених ст. 69, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 222, п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 17, ст. 19, п.п. «а», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 70 КК України та на підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів, засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього його майна.

На даний час ОСОБА_6 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Так, статтею ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в своїй заяві засуджений ОСОБА_6 фактично просить змінити вирок Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 та Ухвалу Верховного Суду України від 30.01.2001 щодо нього та призначити йому інше (строкове) покарання.

Однак ч. 2 ст. 22 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Майже аналогічні положення містила ст. 403 КПК 1960 року, який діяв на момент засудження ОСОБА_6 за вказаними статтями КК України 1960 року. Зокрема положенням вказаної статті передбачалось, що вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Вищезазначені рішення суду відносно ОСОБА_6 набрали законної сили і, з огляду на наведені вище положення Закону, підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, суд звертає увагу, що у суду відсутні повноваження змінювати їх.

Загальні засади кримінального провадження, а саме положення ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 12 КПК України, як і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений та його захисник, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про заміну покарання на 15 років позбавлення волі та фактичне звільнення особи від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили, в тому числі і з огляду на наявне на даний час законодавче регулювання таких правовідносин та питань щодо відбуття особами такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

Суд також звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_6 засуджений за умисні вбивства при обтяжуючих обставинах.

Згідно ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), яка діяла на момент вчинення ОСОБА_6 злочинів, умисне вбивство при обтяжуючих обставинах: а) з корисливих мотивів; б) з хуліганських мотивів; в) вчинене у зв`язку з виконанням потерпілим службового або громадського обов`язку; г) двох або більше осіб; д) жінки, яка завідомо для винного була в стані вагітності; е) вчинене з особливою жорстокістю або способом, небезпечним для життя багатьох осіб; ж) вчинене з метою приховати інший злочин або полегшити його вчинення, а так само поєднане з згвалтуванням; з) вчинене особливо небезпечним рецидивістом або особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 95 - 97 цього Кодексу; и) вчинене на замовлення; і) вчинене за попереднім зговором групою осіб або організованою групою, карається позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або смертною карою, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті.

Тобто, кримінально-правові наслідки даних діянь мали б визначатися законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час їх вчинення, таким законом передбачалась найсуворіша міра покарання у виді смертної кари.

Разом з тим, 22.02.2000 Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і статтю 24 КК України, яка передбачала виняткову міру покарання «смертна кара» - виключено, а КК України доповнено ст. 25-2 КК України, згідно якої найсуворішою мірою покарання є «довічне позбавлення волі».

За змістом ст. 6 КК України (в редакції 1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння. Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Закон, що встановлює караність діяння або посилює покарання, зворотної сили не має.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Таким чином, положення статті 93 КК України (в редакції 1960 року), яке передбачало смертну кару як вид покарання, Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99, було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). На виконання цього рішення Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі, даний закон набрав чинність з дня його опублікування тобто з 04 квітня 2000 року.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

Так у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Слід також зазначити, що ст. 25 КК України в редакції 1960 року в редакції, чинній на час вчинення злочинів, за які засуджено ОСОБА_6 , дійсно передбачала можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`ятнадцяти років.

Разом з тим, поза увагою засудженого залишилися положення ст. 25-2 КК України в редакції 1960 року, норми якої передбачали можливість призначення судом покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Таким чином, твердження засудженого ОСОБА_6 з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи та є надуманим.

Окрім того, на даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_6 будь-яким законом не усунута, а тому стверджувати, що засуджений був таким чином підданим катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, тобто було порушено ст. 3 Європейської конвенції з прав людини, за умови відповідно законодавчого врегулювання такого виду покарання, підстав не вбачається.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Так, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Тобто, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин, орієнтує їх на те, що вони мають зробити, щоб їх помилували, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися і засуджений ОСОБА_6 .

Слід також зауважити, що у п. 97 рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2008 року «Кафкаріс проти Кіпру», ЄСПЛ зазначив, що застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі до дорослого правопорушника саме по собі не заборонене, або не є несумісним зі статтею 3 чи будь-якою іншою статтею Конвенції. А тому, з огляду на вищевикладене довічне позбавлення волі не суперечить і ст. 28 Конституції України. При вирішенні питання, чи можливо в конкретному випадку вважати довічне ув`язнення зменшуваним, суд прагнув встановити, чи могли бути у довічно ув`язненого які-небудь перспективи звільнення. Аналіз судової практики Європейського Суду в цьому питанні свідчить, що коли національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного ув`язнення з метою його пом`якшення, зменшення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимоги статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 336, 370-372, 395, 537, 539 КПК України, ст.ст. 74, 87 КК України, суд -

Ухвалив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя-доповідач

Судді