справа № 208/8889/20
№ провадження 1-кп/208/127/23
ВИРОК

Іменем України

21 червня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого, судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 , законного представника ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 ,

у відкритому судовому засіданні розглянувши справу кримінального провадження № 0001468 відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня, не працюючий, не одружений, мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 15.05.2020 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська за ст. 289 ч.2, 104, 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого за ч.2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня, не працюючий, не одружений, мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , засудженого 17.08.2021 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська за ч.3 ст. 185, 104, 75, 76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Приблизно о 01.00 годині 11.10.2020 року, раніше знайомі між собою неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , проходили біля буд. 6-Б по вул. Звенигородській у м. Кам`янське Дніпропетровської області, де побачили раніше незнайомого їм ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій раптово виниклий протиправний корисливий умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, ОСОБА_13 і неповнолітній ОСОБА_14 вступили між собою в попередню змову, та спираючись на підтримку одне одного. підійшли ззаду до ОСОБА_15 .

Наблизившись до ОСОБА_15 , ОСОБА_13 рукою штовхнув потерпілого в спину, від чого останній втратив рівновагу та впав на землю, скориставшись чим, ОСОБА_14 з метою заволодіння майном ОСОБА_15 руками став перевіряти вміст його кишень.

Враховуючи, що ОСОБА_15 став чинити опір зазначеним протиправним діям, ОСОБА_13 з метою придушення волі потерпілого до спротиву, наніс останньому один удар ногою по голові, внаслідок якого ОСОБА_15 відчувши різкий фізичний біль, втратив свідомість.

Застосувавши зазначеними діями до ОСОБА_15 насильство, небезпечне для його життя та здоров`я, скориставшись тим, що потерпілий не міг чинити опір їх спільним протиправним діям, ОСОБА_14 рукою дістав з кишені ОСОБА_15 належний тому мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 8 Pro» вартістю 5 050 грн.

Заволодівши викраденим, ОСОБА_14 та ОСОБА_13 з місця вчинення злочину втекли, мобільним телефоном ОСОБА_15 розпорядились на власний розсуд, чим завдали потерпілому майнової шкоди в зазначеній вище сумі.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_14 свою вину у вчиненні злочину при викладених в обвинувальному акті обставинах не визнав та пояснив суду наступне.

Потерпілого ОСОБА_15 раніше не знав. З ОСОБА_16 знайомий, товаришує.

Вночі 10 жовтня 2020 року, він разом з ОСОБА_13 проходив по вулиці Звенигородській в м. Кам`янське. Біля одного з будинків зустріли потерпілого, який перебуваючи в нетверезому стані, ледве йшов. Поштовхів в спину йому вони не робили. Потерпілий попросив у них цигарку, після чого штовхнув ОСОБА_8 так як хотів побитись з ними. У відповідь, ОСОБА_13 дав йому ляпаса по обличчю. Потерпілий не падав, свідомість не втрачав. Далі вони відійшли від потерпілого, який метрів за шість від них присів. Разом з ОСОБА_13 обійшли будинок і подивившись, потерпілого вже не побачили. Інших людей поряд не було, освітлення було добре. Телефон у потерпілого не бачив та не забирав.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 свою вину у вчиненні злочину при викладених в обвинувальному акті обставинах не визнав та пояснив суду наступне.

Потерпілого ОСОБА_15 раніше не знав. З ОСОБА_17 товаришує.

Вночі 10 жовтня 2020 року, він разом з ОСОБА_14 йшов по вулиці Звенигородській в м. Кам`янське, де біля одного з будинків зустріли потерпілого, який попросив цигарку. Цигарок і них не було, і потерпілий перебуваючи в нетверезому стані почав вести себе агресивно та підбіг до ОСОБА_19. Захищаючи неповнолітнього ОСОБА_18 , на дії потерпілого він різко відреагував, і дав останньому рукою ляпаса по обличчю. Потерпілий не падав, свідомість не втрачав, а тільки підійшов до бордюри та присів. Разом з ОСОБА_14 вони обійшли будинок та повернувшись подивитись на самопочуття потерпілого, його вже не побачили. Телефон у потерпілого ні він ні ОСОБА_14 не забирав, і взагалі його не бачив.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише за умови, що в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена. Згідно з ч. 1 ст. 334 КПК у мотивувальній частині вироку суд повинен навести докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного із зазначенням мотивів, через які суд відкидає інші докази.

Хоча обвинувачені не визнали свою вину, суд вважає що вона повністю доведена наступними доказами, дослідженими під час судового розгляду справи:

- показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який пояснив суду, що раніше з обвинуваченими не знайомий.

Вночі з 10 на 11 жовтня 2020 року, він проходив повз одного з будинків по АДРЕСА_3 . Перебував у стані несильного алкогольного сп`яніння, був в навушниках. Позаду нього йшли двоє хлопців - обвинувачені, і хтось з них штовхнув його в спину. Хто саме штовхнув точно сказати не може. Вірно зазначав це на слідчому експерименті, коли пам`ятав краще.

Від поштовху він упав на спину. Неподалік місці події знаходиться автомобільна стоянка, було дуже гарне освітлення і він добре запам`ятав обличчя обвинувачених. В чому вони були одягнуті не запам`ятав. Саме обвинувачений ОСОБА_14 почав обшукувати його кишені коли він упав. Він став чинити спротив цим діям. ОСОБА_13 стояв приблизно в метрі від них, і побачивши, що він став чинити ОСОБА_6 опір, вдарив його ногою в праве вухо. Від цього удару втратив свідомість, а коли прийшов до тями, виявив відсутність навушників та мобільного телефону.

Обвинувачених впізнав в поліції по фото. З ним проводили слідчий експеримент, на якому він розповідав про обставини цього злочину.

Міру покарання просить визначити враховуючи думку прокурора.

- протоколом прийняття заяви від потерпілого ОСОБА_15 03.11.2020 року, згідно якого останній просить вжити заходів до невідомих осіб, які о 01 годині 11.10.2020 року, біля будинку 6-Б по вулиці Звенигородській заволоділи його мобільним телефоном «Xiaomi Redmi Note 8 Pro», ІМЕІ НОМЕР_1 (т.2 а.с. 12);

- протоколом огляду місця події - ділянки місцевості біля будинку 6-Б по вулиці Звенігордській в м. Кам`янське від 04.11.2020 року, яким зафіксована обстановка на місці вчинення злочину, фото таблицею до даної слідчої дії (т.2 а.с. 13-18);

- протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.11.2020 року, згідно яких потерпілий ОСОБА_15 за рисами обличчя впізнав обвинувачених ОСОБА_19 та ОСОБА_8 як незнайомих хлопців, які приблизно о 01.00 годині 11.10.2020 року, біля будинку 6-Б по вулиці Звенігородській в м. Кам`янське, побили його, забрали мобільний телефон та втекли, фото таблицею до слідчої дії (т.2 а.с. 24-33);

- протоколом проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_15 від 09.11.2020 року, згідно якого останній на місці вчинення відносно нього злочину - на ділянці місцевості біля будинку № 6-Б по вулиці Звенигородській в м. Кам`янське, пояснив обстановку та обставини його вчинення, які відбувалися 11.10.2020 року приблизно о 01.00 годині.

При зазначених обставинах він побачив двох раніше незнайомих йому хлопців, які шли позаду нього, однак не придав цьому значення. Проходивши біля буд. № 6-Б по Звенигородській, він відчув ззаду поштовх в район спини зверху. Від цього поштовху він втратив рівновагу та впав на землю. Коли впав озирнувся та побачив двох хлопців, і зрозумів, що штовхнув його хлопець вищий на зріст. Нижчий хлопець одразу почав руками залазити у кишені його куртки, однак він почав чинити опір та спробував підвестись. В цей момент вищий хлопець наніс йому один удар ногою по голові справа, в район правого вуха. Від зазначеного удару він відчув фізичний біль та втратив свідомість. Коли прийшов до тями, то поряд з ним нікого не було. В правій кишені його штанів виявив відсутність мобільного телефону. Фототаблицею до слідчої дії (т.2 а.с. 34-39);

- специфікацією до договору фінансового кредиту від 11.10.2020 року, згідно якої ОСОБА_20 під заставу мобільного телефону «Xiaomi Redmi Note 8 Pro», ІМЕІ якого НОМЕР_1 співпадає з ІМЕІ зазначеним потерпілим в заяві про вчинення злочину, отримала в фінансовій установі грошовий кредит (т.2 а.с. 44);

- висновком товарознавчої експертизи №19/104-10/1/860 від 09.11.2020 року, згідно якого встановлена ринкова вартість мобільного телефону «Xiaomi Redmi Note 8 Pro» в сумі 5 050 гривень (т.2 а.с. 56-60);

- протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.11.2020 року, згідно якого свідок ОСОБА_21 впізнав обвинуваченого ОСОБА_19 , як одного з малознайомих хлопців, які в ніч з 10.10.2020 року на 11.10.2020 року продали йому мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 8 Pro», а саме як свого знайомого на ім`я ОСОБА_18 (т.2 а.с. 80-84)

Допитаний в судовому засіданні свідок обвинувачення ОСОБА_22 змінив свої пояснення надані ним раніше при досудовому розслідуванні. Пояснив суду, що знайомий з ОСОБА_14 . З ОСОБА_13 та потерпілим не знайом. Події відбувались давно. Дійсно на той час мешкав в будинку АДРЕСА_4 . Пам`ятає, що будучі не тверезим, знаходив якийсь телефон на Димитрівському ринку.

Його дійсно викликали до поліції, щось підписати. Він є раніше судимим, протокол який йому надали не читав, що підписував не знає так як поспішав додому, до малолітньої дитини. Хто така ОСОБА_23 він не знає.

Нещодавно він потрапив в аварію і нічого не пам`ятає.

Відповідно до ст. 96 ч.4 КПК України свідок може бути допитаний щодо попередніх показань, які не узгоджуються з його показаннями.

З метою з`ясування розбіжностей між показаннями свідка під час досудового розслідування з його поясненнями в судовому засіданні, судом оголошено протокол допиту свідка ОСОБА_21 (т.2 а.с. 78-79)

Ознайомившись з протоколом допиту, свідок пояснив, що підписи в протоколі допиту належать йому. Не пам`ятає, щоб ОСОБА_14 приносив йому телефон. Він не пам`ятає, щоб йому в поліції показували якісь фото і він когось впізнавав.

Він взагалі нічого не пам`ятає, оскільки нещодавно потрапив в аварію.

Надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_21 наданими ним в судовому засіданні, які мають розбіжності з протоколом впізнання обвинуваченого ОСОБА_19 , проведеного на стадії досудового розслідування за його участю, суд зазначає наступне.

Процес доказування має місце практично на всіх стадіях кримінального провадження. При цьому кожна наступна стадія передбачає способи і форми перевірки правильності рішення, яке було прийняте на попередній стадії.

Для пізнання обставин кримінального правопорушення характерною є повторність, циклічність сприйняття, що гарантує досягнення правильного результату та знижує вірогідність помилок в діяльності органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Формування доказів - це процес перетворення доказової інформації на форму доказів, що передбачена кримінальним процесуальним законом

Фіксація доказів є обов`язковим елементом процесу збирання доказів і складається із системи дій з процесуального закріплення фактичних даних, що мають значення для правильного вирішення кримінального провадження, є складовою частиною проведення слідчих дій, а способами їх фіксації є складання протоколів слідчих дій; застосування технічних засобів фіксування кримінального провадження, в тому числі фотографування; виготовлення фототаблиць.

Статтями 84, 99 КПК України встановлено, що під документом як одним із процесуальних джерел доказів розуміється спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Джерелом доказів у кримінальному провадженні є лише той документ, який відповідає вимогам допустимості, містить відомості про фактичні обставини, що мають значення для кримінального провадження.

Протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України, відносяться до документів як процесуальних джерел доказів, за умови наявності в них відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Додатками до протоколу, відповідно до ст. 105 КПК України можуть бути фото-таблиці, та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу, вони повинні бути належним чином виготовлені, а також засвідчені підписами слідчого, та інших осіб, які брали участь у їх виготовленні.

Термін «показання» в контексті ч. 4 ст. 95 КПК України використовується для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів за вимогами ст. 95 цього Кодексу.

Водночас, впізнання відповідно до ст. 228 КПК України є слідчою дією, що полягає в пред`явленні свідкові осіб, яких вони спостерігали раніше у зв`язку з подією кримінального правопорушення, з метою встановлення їх тотожності або відмінності.

Якщо відомості повідомлено свідком під час проведення процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу впізнання за фотознімками, де фіксуються його хід та результати. Отже, показання і протокол впізнання є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України.

За встановленим КПК України порядком, належна правова процедура проведення впізнання за фотознімками містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. До системи таких гарантій належить участь понятих, здійснення фотофіксації слідчої дії як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі свідка в проведенні впізнання особи.

Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності, визначеному ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол впізнання є предметом оцінки суду за правилами визначеними ст. 94 цього Кодексу, і після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності, набуває значення судового доказу.

У системі судів загальної юрисдикції судова практика вищих судових інстанцій виступає орієнтиром як для нижчих судів, так і для інших правозастосовних органів. Згідно зі ст. 36 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд України забезпечує єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до практики Верховного Суду, при визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду)

Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18)

Той факт, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 зазначив, що внаслідок травми він не пам`ятає пред`явлення йому фото таблиці з особами для впізнання, не є підставою для визнання протоколу впізнання недопустимим доказом, оскільки ця слідча дія та його показання в суді є окремими процесуальними джерелами доказів.

Як вбачається з наведеного вище протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.11.2020 року, свідок ОСОБА_21 впізнав обвинуваченого ОСОБА_19 , як одного з малознайомих хлопців, які в ніч з 10.10.2020 року на 11.10.2020 року продали йому мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 8 Pro», а саме як свого знайомого на ім`я ОСОБА_18 (т.2 а.с. 80-84)

Згідно до зазначеного протоколу свідку ОСОБА_21 роз`яснені його права та обов`язки, в тому числі передбачені ст. 66 КПК України, він попереджений про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384 та 385 КК України. До здійснення цієї процесуальної дії залучені поняті, проведена фотофіксація впізнання ОСОБА_21 саме фотокартки особи під номером 2, зображення на якій відповідно до додатку до протоколу слідчої дії належить саме обвинуваченому ОСОБА_19 . Свої підписи в протоколі слідчої дії ОСОБА_21 підтверджує.

Принцип безпосередності дослідження показань є розвитком принципу змагальності, та такий підхід спрямований на підвищення захисту прав особи на стадії досудового розслідування та на нівелювання тиску на особу під час отримання показань слідчим чи прокурором.

Сторона захисту не навела і суд не встановив будь-яких обставин, що можуть свідчити про незаконний вплив правоохоронних органів на свідка ОСОБА_21 під час досудового розслідування, в тому числі при проведенні слідчої дії оформленої протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.

Однією з загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань яка передбачена ст. 7 КПК України. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК.

Як зазначалось вище, відповідно до ч.4 ст. 96 КПК України свідок може бути допитаний щодо попередніх показань, які не узгоджуються із його показаннями.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що засаді безпосередності дослідження доказів, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах. В залежності від обставин ця засада реалізується в різних формах, оскільки суд має узгоджувати її з іншими засадами кримінального процесу та/або легітимними (законними) інтересами суспільства чи окремих осіб (постанови ККС ВС від 19.11.2019 у справі № 750/5745/15-к, від 04.03.2020 у справі № 332/2216/17, від 10.09.2020 у справі № 766/19891/17)

Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди України зобов`язані застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З моменту набуття чинності рішення Суду стають джерелом судової практики Європейського Суду з прав людини. Ця судова практика визнається джерелом загальноєвропейських стандартів прав людини і повинна враховуватися органами всіх держав - учасниць конвенції.

Принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на найкраще забезпечення права сторін на перехресний допит особи, яке забезпечується також і підпунктом "d" частини 3 статті 6 Конвенції. Гарантії цього підпункту є конкретними аспектами права на справедливий судовий розгляд, встановленого частиною 1 статті 6 Конвенції, які повинні враховуватись при будь-якій оцінці справедливості провадження.

Відповідно до практики ЄСПЛ використання в якості доказів показань, відібраних на стадіях розслідування правоохоронними органами та судового слідства, саме по собі не є несумісним зі згаданими положеннями за умови, що дотримано право на захист.

Надаючи показання в судовому засіданні, свідок ОСОБА_21 пояснив, що знайомий з ОСОБА_14 . ОСОБА_8 та потерпілого не знає. Пам`ятає, що будучі не тверезим, знаходив якийсь телефон на Димитрівському ринку. Його дійсно викликали до поліції, щось підписати. Він не читав, що підписував так як поспішав додому, оскільки вдома була малолітня дитина. Не пам`ятає, що ОСОБА_14 приносив йому телефон. Він не пам`ятає, щоб йому показували якісь фото і він когось впізнавав. Хто така ОСОБА_23 , він не знає.

Він взагалі нічого не пам`ятає, оскільки нещодавно потрапив в аварію.

Враховуючи зазначені пояснення, суд звертається до позицій ЄСПЛ щодо використання показань свідка у разі його відсутності в судовому засіданні, що на думку суду є ідентичним ситуації втрати свідком ОСОБА_21 пам`яті внаслідок травмування, тобто враховує цю обставину як таку, що свідчить про ймовірну неможливість в майбутньому провести його належний допит в суді.

ЄСПЛ сформулював загальні принципи, які мають застосовуватись у справах, коли свідок обвинувачення не був присутнім у судовому засіданні, а попередньо надані ним показання були визнані допустимим доказом, в багатьох рішеннях, в тому числі у справах «Аль-Хаваджа та Тахері проти Сполученого Королівства», «Боєць проти України», «Гарбуз проти України», «Хорнкасл та інші проти Сполученого Королівства»

Відповідно до цих рішень Великою палатою роз`яснено принципи, які мають застосовуватись у випадку неявки свідка у відкрите судове засідання. Ці принципи узагальнюються тим, що суд повинен розглянути попереднє питання щодо наявності поважної причини для оголошення показань свідка за його відсутності, враховуючи, що за загальним правилом свідки повинні надавати показання в судовому засіданні і для забезпечення їхньої явки мають бути докладені всі розумні зусилля.

Виходячи з практики ЄСПЛ, для оцінки допустимості показань відсутнього свідка потрібно виконати трискладовий тест «Аль-Хаваджа і Тахері», з`ясувавши такі обставини:

1) чи існували поважні причини для неявки свідка до суду та відповідно для прийняття показань недопитаного відсутнього свідка як доказів;

2) чи були показання відсутнього свідка єдиною або вирішальною підставою для засудження обвинуваченого. Правило «єдиного або вирішального доказу» означає, що визнання вини обвинуваченого виключно або переважно ґрунтується на показаннях свідків, яких обвинувачений не може допитати на будь-якій стадії провадження. У цьому контексті слово «вирішальний» слід розуміти вузько як таке, що вказує на доказ такої значущості або важливості, який, вірогідно, може стати вирішальним для результату розгляду справи. Якщо неперевірені показання свідка підтверджуються іншими доказами, вирішення питання, чи є вони вирішальними буде залежати від сили підтверджуючих доказів: чим більш вагомими будуть інші обвинувальні докази, тим менша вірогідність визнання показань відсутнього свідка вирішальними;

3) чи існували достатні врівноважуючі фактори, у тому числі вагомі процесуальні гарантії, здатні компенсувати незручності, спричинені стороні захисту в результаті допуску доказу, та забезпечити щоб судовий розгляд у цілому був справедливим. Зокрема, суд має вжити заходи, які здатні забезпечити справедливу та належну оцінку надійності такого доказу.

Обсяг врівноважуючих факторів, необхідних для того, щоб судовий розгляд вважався справедливим, буде залежати від вагомості показань відсутнього свідка. Чим важливішими є ці показання, тим вагомішими мають бути врівноважуючі фактори для того, щоб провадження в цілому могло вважатися справедливим

Такими врівноважуючими факторами ЄСПЛ серед іншого визнає: (1) наявність у суду доказів, що підтверджують позасудові показання відсутнього свідка (2) надання захисту можливості допитати свідка на стадії досудового розслідування (очна ставка між відсутнім свідком та обвинуваченим); (3) надання можливості обвинуваченому викласти власну версію подій та оспорити надійність відсутнього свідка (рішення ЄСПЛ у справах «Гарбуз проти України», «Тіхак проти України»)

Верховний Суд в своїх рішеннях погоджувався з висновками суду першої інстанції, який безпосередньо застосовував цей тест при оцінці законності використання показань відсутнього свідка (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 1-331/09, ухвали ККС у справі № 212/11316/2012, № 537/2068/16-к, № 750/5745/15-к)

Викладені у них висновки є релевантними обставинам цього провадження в контексті оцінки відповідності Конвенції використання позасудових свідчень.

З наведених мотивів, суд застосовує зазначені критерії щодо визнання допустимим доказом показань свідка ОСОБА_21 наданих ним слідчому під час досудового розслідування, і який в судовому засіданні зазначає про втрату пам`яті внаслідок травмування.

По першому пункту трискладового тесту - чи існували поважні причини для прийняття показань недопитаного судом свідка як доказу, суд зазначає про повідомлену ОСОБА_21 втрату пам`яті внаслідок аварії, тобто обставину яка свідчить про ймовірну неможливість в майбутньому провести його допит в суді, яка є поважною причиною для прийняття судом як доказу позасудових показань свідка.

Під час судового розгляду ОСОБА_21 в тому числі зазначав, що не знає хто така ОСОБА_23 , протокол підписував не читаючи, не пам`ятає подій придбання ним телефону, якийсь телефон знайшов на ринку.

Відповідно до дослідженої судом специфікації до договору фінансового кредиту від 11.10.2020 року, саме ОСОБА_20 під заставу мобільного телефону «Xiaomi Redmi Note 8 Pro», ІМЕІ якого НОМЕР_1 співпадає з ІМЕІ зазначеним потерпілим в заяві про вчинення злочину, отримала в фінансовій установі грошовий кредит (т.2 а.с. 44)

Згідно оголошеного протоколу допиту свідка ОСОБА_21 (т.2 а.с. 78-79), останній зазначає, що в ніч з 10 на 11 жовтня 2020 року, разом з своєю знайомою ОСОБА_23 , перебував в одній з квартир будинку АДРЕСА_4 .

Приблизно о 2 годині до нього прийшов раніше знайомий ОСОБА_18 з іншим, візуально знайомим хлопцем. Вони показали йому заблокований мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 8 Pro» та сказали, що знайшли його біля кіоску, запропонували придбати. Телефон він купив у них за 350 гривень Зайшов до квартири та показав його ОСОБА_24 . Остання сказала, що може його розблокувати, і він передав їй цей пристрій. Ввечері ОСОБА_24 прийшла додому та повідомила, що телефон розблокувати не вийшло, вона заклала його в ломбард, після чого передала йому 500 гривень.

По другому пункту трискладового тесту - чи є показання свідка ОСОБА_21 єдиним та вирішальним доказом для засудження ОСОБА_19 та ОСОБА_8 , суд зазначає, що доведеність вини обвинувачених не ґрунтуються виключно або переважно на показаннях свідка ОСОБА_21 , що свідчить про те, що ці показання не є єдиним та вирішальним доказом. Обґрунтована винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_19 доведена доказами у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішальними доказами є:

- первинним джерелом об`єктивних даних щодо протиправних дій обвинувачених є потерпілий ОСОБА_15 , який в своїй заяві від 03.11.2020 року повідомив правоохоронні органи про вчинення відносно нього злочину. Це повідомлення містило конкретні фактичні дані, які могли бути перевірені та вимагали відповідного реагування зі сторони правоохоронних органів;

- слідчий експеримент з потерпілим ОСОБА_15 проведений на стадії досудового розслідування, пояснення потерпілого ОСОБА_15 в суді, є послідовними та узгодженими між собою;

- протокол впізнання потерпілим обвинувачених саме як осіб які вчинили відносно нього злочин є належним та допустимим доказом;

- протокол впізнання свідком ОСОБА_21 обвинуваченого ОСОБА_19 як одного з двох малознайомих осіб, а саме хлопця на ім`я ОСОБА_18 , який в ніч з 10 на 11 жовтня 2020 року продав йому телефон «Xiaomi Redmi Note 8 Pro», який визнано судом як окремий, процесуально вірно оформлений доказ.

Зазначені докази дозволяють суду об`єктивно та безпосередньо сприймати події, які мали місце в ніч 11.10.2020 року за участю потерпілого ОСОБА_15 , обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_19 , та надати діям останніх належну правову оцінку.

Фактичні дані, що містяться у зазначених доказах, узгоджуються між собою та показаннями ОСОБА_21 , не суперечать жодному з них.

По третьому пункту - чи існували достатні врівноважуючі фактори, у тому числі вагомі процесуальні гарантії, здатні компенсувати незручності, спричинені стороні захисту в результаті допуску доказу, та забезпечити щоб судовий розгляд у цілому був справедливим, суд зазначає, що обидва обвинувачених на стадії досудового розслідування забезпечені правовим захистом, разом з захисниками, які продовжують їх захист в суді дотепер, ознайомлені з показаннями свідка ОСОБА_21 , клопотань про його додатковий допит, проведення одночасного допиту свідка та обвинувачених (очної ставки) не заявляли. Не заперечуючи факт перебування в зазначений в обвинуваченні час та місці разом з потерпілим ОСОБА_15 , не оспорюючи надійність свідка ОСОБА_21 та його покази, обвинувачені виклали власну версію подій щодо агресивної поведінки саме ОСОБА_15 відносно них, його бажання побитись з ними, нанесення ОСОБА_13 потерпілому удару як заходу захисту неповнолітнього товариша - обвинуваченого ОСОБА_19 .

З цих підстав показання ОСОБА_21 не мають будь-якого вирішального впливу на результати розгляду кримінального провадження по суті, адже вони не містили нової доказової інформації, а лише дублювали фактичні дані, зафіксовані за допомогою згаданих вище доказів.

Суд констатує, що визнання цих показань допустимим доказом не може поставити під сумнів справедливість судового розгляду в цілому чи суттєво порушити право обвинувачених на захист.

Аналогічно, неповнолітній свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_19 знав. Відносини нормальні. Він не пам`ятає події 10-11 жовтня 2020 року, оскільки потрапив в аварію. У нього травма голови.

Пояснення ОСОБА_25 надані ним під час досудового розслідування у присутності законного представника, як безпосереднього свідка розбійного нападу ОСОБА_8 та ОСОБА_19 на потерпілого ОСОБА_15 , враховуючи його неповноліття та можливість того, що ці показання могли містити нову доказову інформацію, на їх допустимість з виконанням трискладового тесту «Аль-Хаваджа і Тахері», судом не перевірялись.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Виходячи зі статті 187 КК України, розбій характеризується нападом, який може бути відкритим або несподіваним для потерпілого (таємним)

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 187 КК України, є заподіяння особі, яка зазнала нападу, насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, або погроза застосування такого насильства.

Під нападом за статтею 187 КК України слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті.

Розбій вважається закінченим злочином з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, незалежно від того, заволодів майном злочинець чи ні.

Стала судова практика, зокрема положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», небезпечним для життя чи здоров`я визначає зокрема і застосування насильства, що призвело до втрати свідомості.

Судом не встановлено, що потерпілий, безпосередньо допитаний судом, якимось чином зацікавлений у притягненні до кримінальної відповідальності саме ОСОБА_8 та ОСОБА_19 , оскільки будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо не правдивих показань, приведений судом до присяги, заперечував попереднє знайомство з ними. Про відсутність попереднього знайомства з потерпілим, своїх показаннях також зазначають і обвинувачені.

Пояснення потерпілого у судовому засіданні послідовні, не суперечать його попереднім поясненням під час слідчого експерименту, в тому числі і щодо втрати ним свідомості внаслідок удару ОСОБА_8 , не суперечать протоколам впізнання ним обвинувачених як осіб, що саме здійснили на нього напад і заволоділи його майном, іншим доказам, досліджених судом. Наявність причин обмовляти обвинувачених потерпілим, судом не встановлена.

Деяка різниця в показаннях потерпілого щодо конкретної особи обвинуваченого яка попередньо завдала йому поштовху під час нападу, не є настільки суттєвою, щоб дійти до висновку про те, що він каже неправду, так як з моменту події до його допиту пройшов тривалий час, протягом якого деталі події природно стираються з пам`яті.

Наведені розбіжності в цілому не впливають на достовірність показань потерпілого та наданих стороною обвинувачення доказів, а також не мають жодного впливу на кваліфікацію дій обвинувачених.

Судом встановлено, що показання потерпілого, свідка, письмові докази по справі, узгоджуються між собою, не містять суперечностей, які б могли поставити під сумнів їх правдивість та достовірність. Наведені докази проаналізовані судом, оцінюються при прийнятті рішення по справі, є належними, допустимими і у своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_8 та ОСОБА_19 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Не визнання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 своєї вини у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, є їх правом на власний розсуд формувати лінію свого захисту.

Оцінюючи показання обвинувачених, суд бере до уваги, що вони особисто зацікавлені у результатах судового розгляду, і це може впливати на достовірність їх показань.

Показання обвинувачених ретельно перевірені судом, та оцінені за тими ж правилами, що й усі докази, наявні у матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду суд, відповідно до ст. 22 ч. 6 КПК України, п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України», сприяв кожній із сторін мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом: були допитані потерпілий, свідки, обвинувачені, досліджені письмові докази надані стороною обвинувачення та захисту. Проти закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, сторони кримінального провадження не заперечували.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства всі наявні в справі докази, які були зібрані органом досудового розслідування в підтвердження вини обвинувачених з метою з`ясування їх належності та допустимості перевірені судом у відкритому судовому засіданні відповідно до ст. 23 КПК України, за участю учасників кримінального провадження, і кожному з них судом була дана оцінка, як це вимагає ст. 94 КПК України, так як для прийняття правильного, неупередженого та остаточного рішення суду жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальних прав сторони захисту та сторони обвинувачення на надання ними доказів підтвердження та спростування висунутого обвинувачення, суд виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення обвинувачення поза розумним сумнівом, який є усталеною правовою позицією (рішення «Кобець проти України» в тому числі), означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Аналізуючи викладені докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та їх взаємозв`язку, суд вважає, що вина обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в судовому засіданні встановлена та підтверджена, а їх умисні дії, кожного окремо вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала напад (розбій), вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Суд вважає, що єдиною розумною та доведеною на підставі належних та допустимих доказів, є саме версія подій викладена в обвинувальному акті.

Будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цього розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено, і ОСОБА_13 з ОСОБА_14 поза розумним сумнівом є винними у його вчиненні, судом виключається.

Враховуючи викладене, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд підстав не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Обставинами які пом`якшують покарання ОСОБА_19 , суд вважає вчинення злочину неповнолітнім.

Обставиною, які обтяжують покарання ОСОБА_19 , суд вважає рецидив злочинів.

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Відповідно до акту обстеження умов проживання неповнолітнього ОСОБА_19 , для виховання та розвитку дитини створено задовільні умови, в наявності окремі спальні місця, місце для вивчення домашніх завдань, в наявності сезонний одяг, речі першої необхідності та їжа.

Згідно досудової доповіді про неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_19 , ризик повторно вчинення кримінального правопорушення визначено як середній.

Уповноважений орган пробації вважає, що можливість виправлення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_19 без позбавлення його волі на певний строк можливе, та не становить високої небезпеки для суспільства.

Зазначена доповідь враховується судом, але не є обов`язковою при прийнятті рішення щодо призначення обвинуваченому міри та виду покарання.

При призначенні конкретній особі покаранні, тобто його індивідуалізації, виявляється каральна політика держави, яка поєднує в собі реалізацію різних цілей державного реагування на випадки вчинення злочинів, так як метою покарання згідно із законом України про кримінальну відповідальність є не лише кара, а й виправлення особи, запобігання вчиненню нею та іншими особами нових злочинів, і вона не може бути досягнута виключно за рахунок суворості призначеного покарання.

Правова система держави має забезпечувати баланс між суворістю та м`якістю заходів реагування на порушення кримінально-правових заборон і покарання, яке призначається особі, має бути справедливим.

У справі «Ізмайлов проти Росії» ЄСПЛ вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Міра покарання встановлюється судом з урахуванням повного аналізу досліджених матеріалів справи, їх ролі у вчиненні злочину як співучасниками, з врахуванням позиції державного обвинувачення.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 виду та міри покарання, суд враховує характер скоєного ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який вину не визнав, будучі засудженим за умисний тяжкий злочин, в період відбуття покарання у виді позбавлення волі знов вчинив умисний тяжкий злочин.

ОСОБА_6 перебуває на обліку у лікарів нарколога з 2016 року з діагнозом психічних та поведінкових розладів в результаті вживання психоактивних речовин зі шкідливими наслідками, у лікаря психіатра не перебуває, відрахований з місця навчання у зв`язку з пропусками занять, до затримання знаходився на обліку в ювенальній превенції, скарг на його поведінку за місцем мешкання не надходило.

Суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, принцип його індивідуалізації.

Враховуючи санкцію ч.2 ст. 187 КК України, відсутність підстав застосування ст. 69 КК України, суд вважає, що подальше перевиховання та виправлення обвинуваченого ОСОБА_19 можливе тільки шляхом призначенням йому покарання у виді позбавлення волі, з відбуттям покарання в кримінально-виконавчій установі закритого типу.

На думку суду, зазначене покарання є законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчиненням нових злочинів.

На підставі ст. 102 ч.3 п.3 КК України, покарання у виді позбавлення волі особам, які не досягли до вчинення тяжкого злочину 18-річного віку, призначається на строк не більше семи років.

У відповідності до ч.2 ст. 103 зазначеного Кодексу, при призначенні покарання неповнолітньому за сукупністю вироків, остаточне покарання у виді позбавлення волі не може перевищувати 15-ти років.

Враховуючи, що ОСОБА_14 попередньо є засудженим 15.05.2020 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська за ст. 289 ч.2, 104, 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, вчинив новий злочин в період відбуття покарання з випробуванням, остаточна міра покарання призначається судом відповідно до ст. 71 КК України, шляхом часткового, у виді одного місяця позбавлення волі, приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Конфіскація майна як додаткова міра покарання передбачена ст. 187 ч.2 КК України, відповідно до ст. 98 зазначеного Кодексу до неповнолітніх не застосовується.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_13 виду та міри покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який на час вчинення злочину є раніше не судимим, скарг на його поведінку за місцем мешкання не надходило, на обліку у лікарів нарколога та психіатра обвинувачений не перебуває, вину не визнав, враховує відсутність обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, принцип його індивідуалізації.

Враховуючи санкцію ч.2 ст. 187 КК України, відсутність підстав застосування ст. 69 КК України, суд вважає, що подальше перевиховання та виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе тільки шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі, з відбуттям покарання в кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.08.2021 року ОСОБА_13 засуджений за ч.3 ст. 185, 104, 75, 76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»:

«У разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів, рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК України остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру.

Коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно»

Вирішуючи питання щодо міри покарання ОСОБА_13 , суд враховує вчинення ним злочину в співучасті з неповнолітнім, враховує активну роль кожного співучасника на досягнення злочинного результату, і вважає що вона не повинна перевищувати міру остаточно визначену обвинуваченому ОСОБА_19 за сукупністю вироків.

На думку суду, зазначене покарання є законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчиненням нових злочинів.

Доля речових доказів вирішується судом відповідно до ст. 100 КПК України. Процесуальні витрати по проведенню судової експертизи, відповідно до ст. 124 КПК України підлягають стягнення з обвинувачених в рівних частках.

Цивільний позов по справі не заявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373-374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 187 КК України та призначити йому покарання в виді 7 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково, у виді 1 місяця позбавлення волі, приєднати невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 15.05.2020 року, остаточно призначивши ОСОБА_5 до відбуття покарання у виді 7 років 1 місяця позбавлення волі, без конфіскації майна.

Початок відбуття строку призначеного ОСОБА_5 покарання, рахувати з 08.12.2020 року.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 187 КК України та призначити йому покарання в виді 7 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Початок відбуття строку призначеного ОСОБА_8 покарання, рахувати з 08.12.2020 року.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.08.2021 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.3 ст. 185, 104, 75, 76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, виконувати самостійно.

Речові докази по справі - мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 8 Pro», який знаходиться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_12 , знявши арешт з майна, залишити у власника.

Стягнути з засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати по проведенню судової експертизи, в рівних частках, по 653,80 гривень з кожного, в загальній сумі 1 307, 60 гривень.

До набрання вироком законної сили, заходом забезпечення кримінального провадження відносно засудженого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити тримання під вартою.

До набрання вироком законної сили, заходом забезпечення кримінального провадження відносно засудженого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити тримання під вартою.

Вирок суду може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду, через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська, протягом 30 днів з дня його проголошення. Законної сили вирок суду набирає після закінчення строку його оскарження.

Вирок суду підлягає негайному врученні обвинуваченим та прокурору.

Суддя ОСОБА_1