Справа № 464/5783/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/483/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 4 квітня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7(сім) років 10 (десять) місяців з конфіскацією всього особисто належного йому майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вирішено рахувати з часу фактичного затримання, а саме з 02 січня 2019 року.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без змін тримання під вартою.

Вирішено питання з арештом майна та речовими доказами.

Згідно з вироком, обвинувачений ОСОБА_6 , будучи особою, який має незняту та непогашену судимість за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, 15 жовтня 2018 року близько 13.00 год., перебуваючи на алеї біля будинку №20а по вул. Ярослава Гашека у м. Львові, діючи умисно, з корисливих мотивів, підійшов до потерпілої ОСОБА_9 та здійснив на неї напад, поєднаний із погрозою та застосуванням насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я. Зокрема, ОСОБА_6 правою рукою з кишені своєї куртки витягнув предмет, який ззовні схожий на ніж і приставив до шиї потерпілої, погрожуючи його застосуванням, після чого схопив її за комір сорочки. Проте, потерпіла ОСОБА_9 почала чинити обвинуваченому опір та намагалася вирватися, у зв`язку із чим ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на напад з метою заволодіння майном потерпілої, діючи умисно, наніс один удар, заздалегідь заготовленим знаряддям, ззовні схожим на ніж, в область правого передпліччя, внаслідок чого спричинив потерпілій тілесні ушкодження різану рану правого передпліччя руки, що відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. В подальшому ОСОБА_6 зірвав з шиї потерпілої ОСОБА_9 золотий ланцюжок, вагою 6 г, вартістю 6000 грн., на якому знаходився золотий кулон, вагою 4 г, вартістю 4000 грн., а всього майна потерпілої на загальну суму 10000 грн., після чого з місця події втік.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок Сихівського районного суду м. Львова від 4 квітня 2023 року, а його виправдати за недостатністю доказів.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним, оскільки він інкримінований злочин не вчиняв; будучи доставленим у Сихівський райвідділ, в обмін на дозу наркотику, погодився підписати, що визнає свою вину. Під час проведення впізнання було порушено його право на захист, адже слідча дія проводилась без адвоката, хоча він не має юридичної освіти. Окрім цього, через неохайний вигляд і синці з подряпинами на обличчі він кардинально вирізнявся на впізнанні серед інших статистів. Зазначає, що проти нього немає жодного прямого доказу, який би безсумнівно доводив його вину, а речові докази кепку та окуляри, він ніколи не носив, ці речі знаходились у його помешканні та були залишені квартирантами. Вказані речі на нападнику закривали половину обличчя і потерпіла могла помилитись. При цьому потерпіла не вказала особливих ознак, що відрізняють ці речі від інших кепок та окулярів.

Адвокат ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Сихівського районного суду м. Львова від 4 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 417 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що винесений судом першої інстанції вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки значна частина доказів, викладених у вироку, не підтверджує причетність ОСОБА_6 до скоєння злочину, частина доказів є недопустимими, а частина доказів його виправдовує. Зокрема, під час допиту обвинувачений надав показання про те, що 2 січня 2019 року був затриманий працівниками Франківського райвідділу поліції за вчинення злочину, до якого він дійсно причетний. При цьому він був побитий, мав на тілі тілесні ушкодження (синяки, гематоми). 4 січня 2019 року працівники Сихівського ВП під вартою повезли його до себе, запропонували за ін`єкцію дози наркотиків «взяти епізод на себе», на що ОСОБА_6 погодився, оскільки дуже погано себе почував. Впізнання провели формально, ОСОБА_6 бачив до впізнання потерпілу ОСОБА_9 , за виглядом різко відрізнявся від статистів, адже мав на лиці тілесні ушкодження, захисника не було. Так само 16 січня 2019 року відбувалось впізнання зі свідком ОСОБА_10 . При цьому під час допиту у суді зазначена свідок надала показання про те, що статисти мали різкі відмінності за зовнішнім виглядом та іншими ознаками від ОСОБА_6 .

На переконання апелянта, недопустимими доказами є протоколи пред`явлення особи для впізнання від 4 січня 2019 року та 16 січня 2019 року, протоколи пред`явлення речей для впізнання.

Як зазначає захисник, ОСОБА_6 був затриманий 2 січня 2019 року за підозрою у вчиненні злочину у межах кримінального провадження №0000015 від 2 січня 2019 року, рахувався за Франківським ВП м. Львова. Ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 4 січня 2019 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. На підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 2 січня 2019 року затриманому ОСОБА_6 забезпечено захисника адвоката ОСОБА_7 . Втім, про проведення із ОСОБА_6 слідчих дій, зокрема, пред`явлення особи до впізнання, захисника ОСОБА_7 ніхто не повідомляв. При цьому фіксування слідчих дій на відеокамеру, фотокамеру не проводилося. Тобто основні, необхідні для обвинувачення дані, слідство зібрало без забезпечення реалізації ОСОБА_6 права на захист, тим самим право обвинуваченого на захист непоправно порушено. Відсутність захисника безумовно вплинула на результати впізнання, відображені у протоколі. За наявності адвоката у протоколі були б зафіксовані грубі порушення закону: контакт особи, що впізнає, з особою, яку впізнають, до моменту проведення впізнання; різка відмінність за зовнішніми ознаками між особами статистами та особою, яку впізнають; з`ясування чіткого переліку ознак особи, за якими може бути впізнана особа (за записаними в протоколі даними можна впізнати велику кількість осіб).

На думку сторони захисту, ОСОБА_6 був пред`явлений потерпілій ОСОБА_11 та свідку ОСОБА_12 як винуватець події, що породило «плоди гнилого дерева». Крім цього, протоколи пред`явлення для впізнання речей також є недопустимими, оскільки вони не містять особливих прикмет, ознак чи їх сукупності, за якими особи впізнають. Потерпіла ОСОБА_13 в протоколі від 19 лютого 2019 року повідомила, що може впізнати предмети, а саме кепку бейсбольну чорного кольору, окуляри чорного кольору, із оправою чорного кольору та склом чорного кольору, а також кросівками чорного кольору. Жодних особливих характерних ознак предметів, які б відрізняли їх від сотень інших аналогічних предметів, записано у протоколі не було.

Також захисник вказує на те, що суддя не мав права розглядати цю справу, оскільки йому обвинуваченим був заявлений обґрунтований належним чином, підставний відвід, який, однак, не був задоволений іншим суддею цього ж суду.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 подані апеляційні скарги підтримали та просили такі задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про час та місце проведення апеляційного розгляду, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явилась. 8 червня 2023 року на адресу суду надійшло її клопотання про розгляд апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 4 квітня 2023 року у її відсутності. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін та зазначила, що підтримує показання, надані у суді першої інстанції.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності потерпілої.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що такі до задоволення не підлягають.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , а також письмові та речові докази: довідку зі служби 102 про реєстрацію повідомленням заявниці ОСОБА_9 ; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15 жовтня 2018 року; протокол огляду місця події від 15 жовтня 2018 року із доданою до нього фототаблицею; висновок судово-медичної експертизи № 310/18 від 30 жовтня 2018 року щодо наявності у потерпілої ОСОБА_9 тілесних ушкоджень; протокол обшуку від 6 лютого 2019 року; протокол огляду предметів від 6 лютого 2019 року; протоколи пред`явлення речей для впізнання від 19 лютого 2019 року (час проведення: 15:00 15:15; 15:25 15:40; 15:50 16:05; 16:15 16:25 год.); протоколи пред`явлення речей для впізнання від 19 лютого 2019 року (час проведення: 16:35 16:50; 17:00 17:15; 17:25-17:45; 17:55-18:10; 19:15-19:35 год.; речові докази (кепки, кашкети та окуляри), які були вилучені у помешканні обвинуваченого; протокол пред`явлення особи для впізнання від 4 січня 2019 року за участі потерпілої ОСОБА_9 ; протокол пред`явлення особи для впізнання від 16 січня 2019 року за участі свідка ОСОБА_10 , зміст яких детально викладений у вироку суду першої інстанції.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства (розбій), будучи особою, яка раніше вчинила розбій.

На переконання колегії суддів, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту доводи про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та необхідність закриття кримінального провадження у справі, свого підтвердження в ході апеляційного розгляду не знайшли.

Так, у своїй апеляційній скарзі захисник зазначає про недопустимість таких доказів як протоколи пред`явлення особи для впізнання від 4 січня 2019 року та 16 січня 2019 року, протоколи пред`явлення речей для впізнання, зазначаючи, що ОСОБА_6 різко відрізнявся від статистів, мав на обличчі тілесні ушкодження; до того ж ці слідчі дії проводились у відсутності захисника.

Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 87 КПК України встановлено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до п. 3 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: порушення права особи на захист.

У контексті вимог кримінального процесуального закону забезпечення права на захист це правове положення, згідно з яким посадові особи, котрі здійснюють кримінальне провадження, зобов`язані забезпечити підозрюваному, обвинуваченому, засудженому, виправданому сукупність процесуальних прав, завдяки яким останні отримують можливість захищатися від підозри чи обвинувачення.

Згідно з положеннями ст. 20 КПК України забезпечення права на захист реалізується як особисто підозрюваним, обвинуваченим, виправданим та засудженим, так і за допомогою захисника.

Права підозрюваного регламентовані ч. 3 ст. 42 КПК України, серед яких: знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують; бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення; на першу вимогу мати захисника і зустріч із ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 КПК України захисник може у будь-який момент бути залученим підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні. Статті 49, 52 КПК України регламентують випадки, коли залучення захисника здійснюється слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням, а також випадки, коли участь захисника є обов`язковою.

Як слідує з наявних матеріалів провадження, такі слідчі дії як пред`явлення особи для впізнання та пред`явлення речей для впізнання справді здійснювались без участі захисника, що, однак, не доводить отримання зазначених доказів з істотним порушенням прав та основоположних свобод ОСОБА_6 .

Так, пред`явлення для впізнання це слідча дія, яка полягає у демонстрації потерпілому, свідку або підозрюваному у передбаченому законом порядку особи чи предмета, які, за версією органу досудового розслідування, особа, що впізнає, спостерігала раніше та зберегла у пам`яті їхній образ, з метою встановлення їх тотожності. Отже, сутністю пред`явлення для впізнання є ідентифікація особи, предмета за їх відображенням у психофізіологічній формі, що зберігається у пам`яті людини.

Таким чином пред`явлення особи, предмета для впізнання носить об`єктивний характер і ні захисник, ні жодна інша особа, не може вплинути на сприйняття особою (у цій справі це потерпіла та свідок) певних ознак, за якими вони впізнають особу, предмет, серед інших, що представлені для впізнання, а також на відтворення таких ознак у подальшому.

При цьому участь захисника у цьому кримінальному провадженні не була обов`язковою з огляду на тяжкість інкримінованого злочину, про прохання залучити йому захисника на етапі проведення впізнання ОСОБА_6 ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не заявляв. Більше того, нормами КПК обов`язкова участь захисника у проведенні цієї слідчої дії не передбачена.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання зазначених доказів недопустимими через їх отримання у відсутності захисника.

Дана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 683/1200/18.

При цьому безпідставними є і твердження сторони захисту про недотримання органом досудового розслідування вимог ст. 228 КПК України під час проведення впізнання.

Так, відповідно до вимог ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Регламентований ст. 228 КПК України порядок пред`явлення особи для впізнання, який передбачає опитування особи, яка впізнає, зокрема, про зовнішній вигляд впізнаваної особи, проводиться з метою з`ясування чи у пам`яті особи, яка впізнає, відобразилися певні риси та особливості впізнаваної особи.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання від 4 січня 2017 року видно, що перед проведенням цієї слідчої дії потерпіла ОСОБА_9 вказала за якими ознаками зможе впізнати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення щодо неї (а.с. 87-89, т. 1). Також у протоколі зафіксовано дані за якими потерпіла впізнала обвинуваченого, що відповідає вимогам проведення такої слідчої дії як впізнання особи.

Аналогічна ситуація має місце і щодо пред`явлення 16 січня 2017 року особи для впізнання свідку ОСОБА_10 , яка перед проведенням цієї слідчої дії вказала за якими ознаками зможе впізнати особу, яка вчинили кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_9 (а.с. 90-92, т. 1); зазначила, за якими ознаками впізнала ОСОБА_6 .

Стосовно того, що ОСОБА_6 вирізнявся серед інших осіб, пред`явлених для впізнання, то згідно з ч. 2 ст. 228 КПК України особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Як встановлено у ході допиту потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , такі впізнали ОСОБА_6 по рисах обличчя та тілобудові, а не по його одязі чи тілесних ушкодженнях на обличчі. Обидві особи, які впізнавали, зазначили, що статисти при пред`явленні для впізнання були схожі між собою. Наведене спростовує твердження сторони захисту про недотримання органом досудового розслідування ст. 228 КПК України при проведенні цієї слідчої дії.

Окрім цього, зазначені доводи сторони захисту, як і підстава неповідомлення адвоката ОСОБА_7 про проведення із ОСОБА_6 слідчих дій у межах кримінального провадження №0003143, були предметом дослідження суду першої інстанції та таким надана належна правова оцінка, з якою погоджується і апеляційний суд.

Щодо доводів захисника про те, що протоколи пред`явлення речей не містять особливих прикмет, ознак чи їх сукупності, а тому такі мають бути визнані недопустимими доказами, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 КПК перед тим, як пред`явити для впізнання річ, слідчий, прокурор або захисник спочатку запитує в особи, яка впізнає, чи може вона впізнати цю річ, опитує про ознаки цієї речі і обставини, за яких вона цю річ бачила, про що складається протокол.

Тобто ключовим завданням вказаної слідчої дії є ідентифікація певної речі як тієї, яка стала предметом злочинного посягання, або ж за допомогою якої можна встановити ті чи інші обставини вчинення певного кримінального правопорушення.

У цьому кримінальному провадженні таку слідчу дію як пред`явлення речей для впізнання було проведено за участю потерпілої ОСОБА_9 (протоколи пред`явлення речей для впізнання від 19 лютого 2019 року - а.с. 101-104, а.с. 105-109, а.с. 110-113, а.с. 114-117, а.с. 118-121, а.с. 122-125, а.с. 126-129, а.с. 130-133, а.с. 134-137, т. 1).

В ході зазначених слідчих дій потерпіла впізнала речі, які було знайдено під час проведення обшуку в обвинуваченого, вказала ознаки, за якими їх упізнала (кепку під биркою №3 за чорним кольором, формою картуза та тканиною; окуляри за чорним кольором, формою оправи та квадратним виступом на переніссі), про що за правилами ст. 104 КПК було складено відповідні протоколи, а тому колегія суддів констатує, що ті завдання, які орган досудового розслідування поставив перед собою, обравши проведення пред`явлення речей для впізнання як одну із слідчих дій задля формування доказової бази, було виконано.

Відтак апеляційний суд не вбачає порушень КПК під час проведення пред`явлення речей для впізнання у цьому кримінальному провадженні, як про це зазначає захисник у своїй апеляційній скарзі.

Неспроможними є і доводи захисника про те, що свідок ОСОБА_10 допитана у судових засіданнях, давала різні показання щодо проведення слідчої дії впізнання, оскільки згідно з ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Відповідно до ч. 1 ст. 352 КПК України перед допитом свідка головуючий попереджає його про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, судом здійснювався безпосередній допит свідка ОСОБА_10 , така була приведена до присяги та попереджалася про кримінальну відповідальність згідно з ч. 1 ст. 352 КПК України (а.с. 115, 10-121, т. 3).

Враховуючи наведене, а також те, що показання свідка ОСОБА_10 узгоджуються з іншими доказами у справі, колегія суддів не вбачає підстав для невзяття їх до уваги чи визнання їх завідомо неправдивими. При цьому жодних даних про те, що сторона захисту зверталася у правоохоронні органи з заявою про вчинення свідком ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України, суду не представлено.

Доводи щодо оцінки показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 колегією суддів до уваги не беруться, оскільки допит таких був проведений відповідно до вимог ч. 1 ст. 352 КПК України, в оскарженому вироку відображено показання, надані свідками у судовому засіданні, тоді як в апеляційній скарзі захисник вдається до власної інтерпретації цих показань.

Що стосується показань ОСОБА_16 , яка є матір`ю обвинуваченого, то суд першої інстанції правильно надав таким критичну оцінку, оскільки вказана свідок не змогла надати жодних підтверджень того, що у квартирі, де відбувся обшук та були вилучені речі (дві кепки та два кашкети темного та чорного кольорів, п`ять темних окулярів від сонця, дві пари спортивного взуття) справді проживав орендар.

При цьому колегія суддів критично оцінює і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема в частині того, що він обмовив себе за дозу наркотиків, яку отримав від працівників поліції, оскільки потерпіла у судовому засіданні підтвердила, що добре запам`ятала ОСОБА_6 як особу, що вчинила злочин щодо неї. Крім цього, сторона захисту дії працівників поліції не оскаржувала та за заявленим фактом у правоохоронні органи не зверталась. Відтак версія обвинуваченого розцінюється колегією суддів як обрана ним лінія захисту, спрямована на уникнення відповідальності за вчинене.

Стосовно тверджень апелянта про те, що при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції було незаконно відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді ОСОБА_1 , що призвело до ухвалення вироку незаконним складом суду, то вони є безпідставними.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, заява обвинуваченого ОСОБА_6 про відвід судді ОСОБА_1 зводиться до того, що такий через службову підпорядкованість голові суду ОСОБА_21 , яка винесла стосовно ОСОБА_6 обвинувальний вирок, скасований ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, може бути упередженим щодо нього. Наведене відповідно до вимог КПК України не є підставою для відводу судді.

З вищенаведених підстав, ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 2 листопада 2021 року вмотивовано відмовлено обвинуваченому у задоволенні заяви про відвід судді (а.с. 71-72, т. 3), а тому колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги захисника не можуть свідчити про порушення вимог п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та його захисника за обставин, викладених в поданих ними апеляційних скаргах, не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_6 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Сихівського районного суду м. Львова від 4 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4