Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/680/22 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 246 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року, якою стосовно обвинуваченого
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Березнегувате Миколаївської області, громадянина України, освіта середня, не одруженого, утриманців не маючого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , а фактично проживаючого по АДРЕСА_2 ,
продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 25 грудня 2022 року включно, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

03 жовтня 2022 року до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від Березнегуватського районного суду Миколаївської області, у зв`язку із зміною територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану на підставі розпорядження Голови Верховного Суду № 50/0/9-22 від 15 вересня 2022 року, надійшли матеріали кримінальних проваджень за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.246 та ч.3 ст.286-1 КК України.
Ухвалами Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 15 липня 2021 року та 12 жовтня 2021 року вказані кримінальні провадження призначені до судового розгляду, об`єднані в одне провадження, до обвинуваченого ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, ухвалами суду від 03 грудня 2021 року та 11 січня 2022 року, з урахуванням вимог ч.6 ст.615 КПК України, в редакції Закону України від 03 березня 2022 року №2111-ІХ, вказаний запобіжний захід було продовжено до 11 липня 2022 року, а ухвалою вказаного суду від 11 липня 2022 року, з урахуванням вимог ч.6 ст.615 КПК України, запобіжний захід обвинуваченому було продовжено до 31 жовтня 2022 року включно.
В судовому засіданні Добровеличківського районного суду Кіровоградської області прокурор відділу Миколаївської обласної прокуратури звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.
Зі змісту клопотання вбачається, що 17 серпня 2021 року близько 19 години 30 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Mercedes-Benz 208D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому перебували пасажири ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , рухаючись в денний час доби по сухій асфальтованій проїздній частині автомобільної дороги місцевого значення, що має по одній смузі в кожному напрямку Р-81 «Казанка-Березнегувате-Снігурівка-Антонівка», на території Баштанського району Миколаївської області зі сторони смт. Березнегувате в напрямку м. Снігурівка, грубо порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3 «б» та 12.1 ПДР України, не впорався з керуванням та допустив виїзд транспортного засобу за межі дороги з подальшим контактуванням його з деревом, внаслідок чого пасажир ОСОБА_10 загинув на місці, а пасажир ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Крім того, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні незаконної порубки дерев у захисних лісових насадженнях та перевезенні незаконно спиляних дерев, що заподіяли тяжкі наслідки, які він вчинив за попередньою змовою з ОСОБА_10 .
Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2021 року до ОСОБА_7 як обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 10 грудня 2021 року включно, ухвалами цього ж суду вказаний запобіжний захід було неодноразово продовжено до 31 жовтня 2022 року, однак на даний час він спливає.
Враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив тяжкі злочини, за які кримінальним законом України передбачено покарання - за ч.3 ст.286-1 КК України від 5 до 10 років позбавлення волі, а за ч.4 ст.246 КК України від 5 до 7 років позбавлення волі, продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання та залишення місця дорожньо-транспортної пригоди, може переховуватися від суду та впливати на свідків, оскільки обізнаний про їх анкетні дані і місце їх проживання,

Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року задоволено клопотання та обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, за який законом передбачено покарання від 5 до 10 років позбавлення волі, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди самовільно залишив місце події, що вказує на намагання приховати свою злочинну поведінку, не одружений, утриманців не має, офіційно не працевлаштований, за місцем реєстрації не проживає, а фактично проживав в м. Снігурівка Миколаївської області, яке на даний час є тимчасово окупованим. Крім того ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні іншого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, яке також є тяжким злочином, за який кримінальним законом передбачено покарання від 5 до 7 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою звільнити його з під-варти. Витребувати у суду першої інстанції матеріали кримінального провадження та надати йому їх на ознайомлення.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що строк тримання під вартою спливав 11.03.2022.

Однак суд першої інстанції застосував положення ч. 6 ст. 617 КПК України та продовжив йому строк тримання під вартою до 10.07.2022.

Не дивлячись на те, що строк тримання під вартою у нього закінчився, його не звільнили з під-варти. Та 11.07.2022 суддя Березнегуватського районного суду Миколаївської області продовжив йому строк тримання під вартою.
На думку апелянта суд першої інстанції порушив ч. 6 ст. 617 КПК України.

Рішення про його тримання під вартою з 11.05.2022 по 11.07.2022 та з 11.07.2022 по 08.09.2022 не було законним.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно розглянув клопотання прокурора без участі його захисника, не було конференційного побачення між захисником та ним.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника , які підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.246 та ч.3 ст.286-1 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити інкриміновані йому кримінальні правопорушення.
В той же час, колегія суддів враховує, що фактичні обставини справи в апеляційній скарзі ОСОБА_7 не оскаржуються.
Про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.246 та ч.3 ст.286-1 КК України свідчать, зокрема: протоколи огляду місця події, протоколи допиту свідків, протоколи проведення слідчих експериментів, лікарським свідоцтвом про смерть, висновками експертів, а також інші докази, які є предметом дослідження та перевірки у суді першої інстанції.
На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч ч.2 ст.121 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_11 міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення.
Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.
При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.
Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.
Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на особисту свободу.
Доводи захисника про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 колегією суддів не можу бити враховано.
Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.
Санкція статті закону за вчинення злочину у якому обвинувачується ОСОБА_7 , передбачає покарання у виді позбавлення волі.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_7 розуміючи, що від злочину настали негативні наслідки у виді смерті людини, враховуючи відсутність обставин, які пом`якшують покарання може вчинити спроби направленні на переховування від суду.
Про наявність ризиків свідчить те, що ОСОБА_7 офіційно не працює, не одружений, не маючий на утриманні дітей, а тому у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби на переховування від органів досудового розслідування.
Також необхідно зазначити про те, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується за ч.3 ст.286-1 КК України. При цьому, як слідує з матеріалів останній вчинив інкримінований йому злочин у стані алкогольного сп`яніння, що у свою чергу унеможливлює застосування до нього вимог ст. 75 КК України.
При встановленні наявності ризику впливу на свідків та родичів потерпілої слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків, потерпілого, та родичів потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 добре зазнає потерпілу, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.
Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисника про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Колегією суддів не може бути враховано доводи захисника про наявність майна та місця проживання обвинуваченого, як підстава для зміни запобіжного заходу, оскільки вказане жодним чином не зменшує наявні ризики.

Крім того, ОСОБА_7 проживає в населеному пункті, який на зближений до зони бойових дій де не має світла, що унеможливлює належне виконання процесуальних обов`язків та дасть змогу зникнути обвинуваченому на непідконтрольну територію або на територію держави агресора.
Необхідно зазначити про те, що у ОСОБА_7 не має утриманців, які є достатнім стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого, оскільки останній не одружений, а батьки сторонньої допомоги не потребують.
В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Вимоги ОСОБА_7 про витребування матеріалів кримінального провадження із суду першої інстанції та надання йому на ознайомлення, колегією суддів не можуть бути задоволені, оскільки у відповідності до вимог КПК України протягом строку апеляційного оскарження матеріали кримінального провадження ніким не можуть бути витребувані із суду. У цей строк суд зобов`язаний надати учасникам судового провадження за їх клопотанням можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження.

З наявних матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 до суду з заявою про надання йому можливості ознайомитися з матеріалами справи не звертався.
В той же час, суд апеляційної інстанції, позбавлений можливості самостійно ухвалити рішення про зупинення розгляду судом першої інстанції кримінального провадження у зв`язку з ознайомленням зі справою, оскільки вказане рішення приймається судом першої інстанції та з інших підстав.

Також не можуть бути враховані доводи ОСОБА_7 про незаконність ухвал Березнегуватського районного суду Миколаївської області, якими йому продовжувався строк тримання під вартою, оскільки вказані рішення не є предметом розгляду у суді апеляційної інстанції.
В той же час, особа не позбавлена права звернутися до суду апеляційної інстанції з відповідною скаргою в порідку та у спосіб передбаченому Законом.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу
Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 25 грудня 2022 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4