печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора: ОСОБА_3 ,

захисника - адвоката: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання Старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України майора поліції ОСОБА_5 , погоджене Прокурором третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, у кримінальному провадженні № 0001903 від 16.09.2021 року, -

В С Т А Н О В И В :

Старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України майор поліції ОСОБА_5 , за погодженням прокурора третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, у кримінальному провадженні № 0001903 від 16.09.2021 року.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001903 від 16.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 260, ч. 1 ст. 438 КК Українита за підозроюОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, за підозрою ОСОБА_17 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація (далі - РФ) та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.ст. 17 і 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до вимог ст. 2 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.

Згідно ст. 4 зазначеної Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 зазначеної Конвенції, вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій.

Згідно зі ст. 13 зазначеної Конвенції, положення частини II цієї Конвенції щодо загального захисту населення від деяких наслідків війни стосуються всього населення країн, які перебувають у конфлікті, без будь-якої дискримінації за ознакою, зокрема, раси, національності, релігійних або політичних переконань, і спрямовані на полегшення страждань, спричинених війною.

Згідно зі ст. ст. 27, 29 вказаної Конвенції, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства, залякування та образ. Сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Відповідно до ст. ст. 31-32 вказаної Конвенції забороняється, зокрема: жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей; застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Відповідно до ст. 33 вказаної Конвенції пограбування забороняються.

Згідно з преамбулою Додаткового протоколу від 08.06.1977 до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), який ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 18 серпня 1989 року, положення Женевських конвенцій від 12.08.1949 та цього Протоколу повинні за всіх обставин цілком застосовуватися до всіх осіб, які перебувають під захистом цих документів, без яких-небудь несприятливих відмінностей, що полягають у характері чи походженні збройного конфлікту або у причинах, що висуваються Сторонами в конфлікті чи приписуються їм.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 75 вказаного Протоколу заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема катування всіх видів - фізичні чи психічні; тілесні покарання; знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження, погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.

Статтею 6 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Відповідно до ст. 44 частини III Положення про закони і звичаї війни на суходолі, що є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, які Нотою Міністерства закордонних справ СРСР відносно Гаагської конвенції і декларацій 1899 і 1907 років від 07 березня 1955 року визнані Урядом СРСР, будь-якій воюючій стороні забороняється примушувати жителів окупованої території надавати інформацію про армію іншої воюючої сторони чи про її засоби оборони.

Статтею 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року визначено, що Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади та Збройних Сил Російської Федерації (далі - ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний намір на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного наміру стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України - в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом воєнізованих і збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного наміру впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та ЗС РФ розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС РФ серед інших територій України, а тому ведення війни співучасники вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС РФ, співробітників інших силових відомств РФ, представників влади, інших громадян РФ та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади РФ створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні і воєнізовані формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС РФ.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного наміру, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ.

У подальшому військовослужбовцями ЗС РФ здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для РФ рішень. Крім того здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин ЗС України, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Відтак всупереч міжнародному правопорядку, з нехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи з 20 лютого 2014 року, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та військової окупації території АР Крим і м. Севастополя.

Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території України.

Так, вказаними особами у березні - квітні 2014 року організовувалися та проводилися антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях з метою поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, створювали враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка»

(далі - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні воєнізовані та збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ.

Указані терористичні організації мають: конкретних лідерів, які підтримують між собою тісні взаємозв`язки, чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного та силового блоків, керівники та учасники яких підпорядковуються лідерам організації, а також розподіл функцій між її учасниками, на яких покладені відповідні обов`язки згідно з єдиним планом спільних злочинних дій.

Враховуючи викладене, «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Незаконні збройні і воєнізовані формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування РФ та військовослужбовці ЗС РФ чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

Так, у липні 2014 року невстановленими особами у м. Донецьк у структурі терористичної організації «ДНР» створено воєнізоване формування «Міністерство державної безпеки», яке не передбачене законами України.

«Міністерство державної безпеки «ДНР» має організаційну структуру військового типу, що характеризується наявністю єдиноначальності, підпорядкованості, дисципліни та субординації. Указане формування розділено на підрозділи з визначеним особовим складом, для його учасників введені «військові» звання, однострій та знаки розрізнення, передбачені стягнення та заохочення, характерні для війська.

У структурі «Міністерства державної безпеки «ДНР» (далі - «МДБ «ДНР») утворені такі підрозділи: центральний апарат у сфері забезпечення безпеки, територіальні органи безпеки, підрозділи військової контррозвідки, прикордонні органи, слідчі підрозділи, підрозділи спеціальних операцій і т.п. В «МДБ «ДНР» проводиться військова, стройова і фізична підготовка особового складу. Загальна чисельність учасників указаного воєнізованого формування становить не менше 700 осіб.

Діяльність зазначеного не передбаченого законами України воєнізованого формування спрямована на силове утримання тимчасово окупованої території Донецької області, залякування цивільного населення, протидію правоохоронним органам та військовим формуванням України, силову підтримку політичного блоку терористичної організації, виконання функцій так званого досудового (попереднього) розслідування злочинів, контррозвідувальної і розвідувальної діяльності, під час яких здійснюється переслідування цивільних осіб, які не підтримують ідеї відокремлення Донецької області від України та створення так званої «Донецької народної республіки», та інших осіб, які так чи інакше неугодні керівництву терористичної організації «ДНР», функцій «прикордонного контролю», яка спрямована на забезпечення пропускного режиму при в`їзді/виїзді на/з тимчасово окуповану частину Донецької області, тощо.

Основним місцем дислокації «Міністерства державної безпеки «ДНР» є захоплена будівля за адресою: Донецька область, м. Донецьк, Калінінський район, бульвар Шевченка, 26. При цьому за рішенням керівників терористичної організації «ДНР» вся власність Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної прикордонної служби, яка перебуває під контролем учасників указаної терористичної організації передається у відання «МДБ «ДНР».

З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру, у якому Російська Федерація, військовослужбовці Збройних Сил і інших військових формувань РФ, а також створені та контрольовані РФ терористичні організації «ДНР» і «ЛНР», їх воєнізовані і збройні формування та їх учасники є ворогом для України та її громадян.

У свою чергу громадянин України ОСОБА_6 вчинив злочини проти основ національної безпеки України, проти громадської безпеки та проти миру, безпеки людства і міжнародного правопорядку за наступних обставин.

Так, громадянин України ОСОБА_6 не пізніше 4 січня 2016 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений) усвідомлюючи, що між Російською Федерацією та Україною з 20 лютого 2014 року триває міжнародний збройний конфлікт, а терористична організація «ДНР» і її структурні підрозділи, у тому числі незаконне воєнізоване формування «Міністерство державної безпеки», є ворогом для України, з невідомих мотивів та метою, в порушення положень ст.ст. 17, 65 і 68 Конституції України, умисно діючи на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, перейшов на бік ворога, а саме вступив у м. Донецьк до одного з підрозділів терористичної організації «ДНР», а саме не передбаченого законами України воєнізованого формування так званого «Міністерства державної безпеки» та зобов`язався дотримуватися встановлених правил поведінки і виконувати визначені йому функції.

У «МДБ «ДНР» ОСОБА_6 «призначений» на так звану посаду оперативного співробітника «МДБ ДНР» та йому визначено обов`язки щодо проведення так званої «оперативно-розшукової діяльності», у тому числі щодо виявлення та припинення діяльності проукраїнськи налаштованих жителів тимчасово окупованої частини Донецької області, які мають проукраїнські погляди.

Приймаючи участь у підрозділі терористичної організації «ДНР» - не передбаченому законами України воєнізованому формуванні «Міністерстві державної безпеки» ОСОБА_6 з мотивів виконання покладених на нього функцій, з метою отримання від потерпілих необхідної інформації та/або зізнання у вчиненні злочинів, які їм «інкримінувалися» учасниками «МДБ «ДНР» і тим самим створення штучних доказів їх вини, діючи в порушення вимог міжнародного гуманітарного права та Конституції України, вчинив жорстоке поводження з цивільним населенням, а саме особами, які були протиправно затримані співробітниками «МДБ «ДНР» за нібито співпрацю з державними органами України на шкоду «ДНР», мали проукраїнські погляди, виступали проти відокремлення тимчасово окупованих територій Донбасу від України, тощо.

Так, ОСОБА_6 04.01.2016 приблизно о 14 год. за попередньою змовою групою осіб з іншими учасниками «МДБ «ДНР» ОСОБА_13 і ОСОБА_8 , який був одягнутий у камуфльовану військову форму і мав при собі автомат, незаконно проникли до квартири за адресою АДРЕСА_1 , де проживав потерпілий ОСОБА_18 , заламали останньому руки за спиною, надягли на них кайданки і позбавили його волі, заборонивши вільно пересуватися, після чого провели незаконний обшук указаної квартири, під час якого застосували до потерпілого фізичне насильство, яке виразилося у завданні ударів по голові, а також пограбували останнього, а саме протиправно вилучили стрічки кольорів прапора України, мобільний телефон «Lenovo» з сім карткою № НОМЕР_1 та системний блок комп`ютера.

Продовжуючи свою протиправну діяльність ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з іншими учасниками «МДБ «ДНР» ОСОБА_13 і ОСОБА_8 проти волі потерпілого ОСОБА_18 посадили його в легковий автомобіль та відвезли до будівлі за адресою: м. Донецьк, бульвар Шевченка, буд. 26, для проведення так званих слідчих дій.

Цього ж дня в після обідній час (більш точний час не встановлений) в кабінеті № 302 за адресою: Донецька область, м. Донецьк, Калінінський район, бульвар Шевченка, буд. 26 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з іншими учасниками «МДБ «ДНР» ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також з невстановленими учасниками «МДБ «ДНР», змушували ОСОБА_18 розповісти хто фотографує цінники у м. Донецьк і публікує їх в Інтернеті, а також обмовити себе, а саме зізнатися у причетності до діяльності Всеукраїнського об`єднання «Свобода», яке в «ДНР» визнано екстремістською організацією. При цьому до потерпілого було застосоване фізичне насильство, а саме ОСОБА_6 та указані учасники «МДБ «ДНР» наносили удари гумовими кийками по всьому тілу ОСОБА_18 .

Крім того, ОСОБА_6 26.10.2016 у період з 15 год. 30 хв. до 17 год 30 хв. за попередньою змовою групою осіб з іншими учасниками «МДБ «ДНР» ОСОБА_10 і ОСОБА_15 , провели обшук службового кабінету цивільної особи ОСОБА_19 , якого «запідозрили» у шпигунстві на користь України і співпраці із Службою безпекою України, за адресою: м. Донецьк, просп. Дзержинського, буд. 7 , під час якого погрожуючи потерпілому застосуванням фізичного насильства пограбували його, а саме протиправно вилучили грошові кошти у сумі 13000 російських рублів, 100 доларів США; ноутбук; мобільні телефони «Нокіа 210» та «Нокіа 3310» з сім картками № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , після чого провели обшук автомобіля Шевроле Лачетті д.н.з. НОМЕР_4 , який належав ОСОБА_19 , та перебував неподалік будівлі за адресою: м. Донецьк, просп. Дзержинського, 7, під час якого незаконно вилучили 2 відеореєстратора.

Продовжуючи свою протиправну діяльність ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з іншими учасниками «МДБ «ДНР» ОСОБА_10 і ОСОБА_15 проти волі потерпілого ОСОБА_19 посадили його в легковий автомобіль та привезли до місця проживання останнього за адресою АДРЕСА_4 , де у період приблизно з 18 год. по 21 год. 30 хв. провели обшук, у ході якого протиправно вилучили комп`ютер, 2 відеокамери, 2 фотоапарата, 2 зовнішніх диски, грошові кошти в сумі 52000 грн. і 10000 доларів США.

В подальшому ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з іншими учасниками «МДБ «ДНР» ОСОБА_10 і ОСОБА_15 проти волі потерпілого ОСОБА_19 посадили його в легковий автомобіль та привезли до місця розташування його гаража № НОМЕР_5 за адресою: АДРЕСА_7, де також провели обшук.

Продовжуючи свою протиправну діяльність ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з іншими учасниками «МДБ «ДНР» ОСОБА_10 і ОСОБА_15 наприкінці дня 26.10.2016 надягнувши на руки потерпілого ОСОБА_20 кайданки, а на голову поліетиленовий пакет, доставили потерпілого проти його волі на легковому автомобілі, яким керував ОСОБА_6 , в будівлю за адресою: м. Донецьк, бульвар Шевченка, буд. 26 , де погрожуючи застосуванням фізичного насильства примушували писати пояснення щодо вчинення шпигунства на користь України та співпраці з СБ України.

У подальшому ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 27.10.2016 приблизно о 6 год. 30 хв., перебуваючи в будівлі за адресою: м. Донецьк, бульвар Шевченка, буд. 26, проти волі потерпілого ОСОБА_20 наділи йому на голову чорний поліетиленовий пакет та на легковому автомобілі привезли до комплексу будівель за адресою: м. Донецьк, вул. Світлого Шляху, 3 , для його подальшого протиправного утримання в неволі.

Крім того, 24.11.2016 приблизно об 11 год., перебуваючи за адресою: м. Донецьк, вул. Світлого Шляху, 3 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 проти волі потерпілого ОСОБА_20 наділи йому на руки кайданки, а на голову мішок із чорної тканини, і на автомобілі привезли його до будівлі «МДБ «ДНР» за адресою: м. Донецьк, бульвар Шевченка, буд. 26 , де з потерпілим проводились так звані «слідчі дії». По їх завершенню того ж дня ОСОБА_6 та ОСОБА_10 надівши потерпілому кайданки на руки та мішок із чорної тканини на голову, відвезли його до приміщення за адресою: м. Донецьк, вул. Світлого Шляху, 3 , для його подальшого протиправного утримання в неволі.

Крім того в один із днів 26 чи 27.11.2016 ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 проти волі потерпілого ОСОБА_20 та його дружини ОСОБА_21 перевозили їх з одягнутими на руки кайданками та мішками на голові з будівлі за адресою: м. Донецьк, бульвар Шевченка, буд. 26 , до будівлі за адресою: м. Донецьк, вул. Світлого Шляху, 3 , для їх подальшого протиправного утримання в неволі.

У складі структурного підрозділу терористичної організації «ДНР» так званому «Міністерстві державної безпеки» ОСОБА_6 приймає участь до цього часу.

У зв`язку з вчиненням вищевказаних протиправних дій ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у:

-державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а саме перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, тобто злочині передбаченому ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 1689-VII

від 07.10.2014);

-участі у терористичній організації, тобто злочині, передбаченому

ч. 1 ст. 258-3 КК України;

-жорстокому поводженні з цивільним населенням та іншому порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто злочині, передбаченому ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Підозра ОСОБА_6 у вчинені вказаних вище кримінальних правопорушень обґрунтовується протоколами допитів потерпілих, впізнання особи по фотознімками та іншими матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001903 від 16.09.2021 у своїй сукупності.

24.06.2022 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 24.06.2022 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, вручена у спосіб, передбачений для вручення повідомлення.

12.07.2022 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний розшук. Здійснення розшуку підозрюваного ОСОБА_6 доручено співробітникам Департаменту захисту інтересів суспільства і держави Національної поліції України.

На цей час, підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування та суду, та знаходиться на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Враховуючи, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні підозрюється в учиненні злочинів, який відповідно до ст. 12 КК України відносяться до особливо тяжких, прокурор вважає, що більш м`які, передбачені ст. 176 КПК України, запобіжні заходи, не забезпечать виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків та не зможуть запобігти ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України, під час розгляду клопотання здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Захисник в судовому засіданні щодо задоволення клопотання заперечував.

Вислухавши пояснення прокурора, захисника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Слідчим суддею встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001903 від 16.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 260, ч. 1 ст. 438 КК Українита за підозроюОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, за підозрою ОСОБА_17 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

24.06.2022 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 24.06.2022 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, вручена у спосіб, передбачений для вручення повідомлення.

12.07.2022 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний розшук. Здійснення розшуку підозрюваного ОСОБА_6 доручено співробітникам Департаменту захисту інтересів суспільства і держави Національної поліції України.

Як визначено у ч. 1 ст. 193 КПК України, розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук.

Зважаючи на викладене, слідчий суддя дійшов висновку про наявність правових підстав, з якими закон пов`язує можливість вирішення питання про обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішуючи питання про застосування підозрюваному запобіжного заходу слідчий суддя враховує не тільки положення, передбачені в КПК України, а й вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві України, тому, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України та позиції Європейського суду з прав людини, відображеної у п. 175 рішення від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року), також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року).

Таким чином, слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Так, слідчий суддя вважає, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, що є особливо тяжким злочином. Обґрунтованість підозри підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Згідно ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На цей час, підозрюваний знаходиться на тимчасово окупованій території України, за викликом прокурора не прибув, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_6 перебуває на так званій посаді «оперативного співробітника» «МДБ «ДНР» та йому визначено обов`язки щодо проведення так званої «оперативно-розшукової діяльності», у тому числі щодо виявлення та припинення діяльності проукраїнськи налаштованих жителів тимчасово окупованої частини Донецької області, які мають проукраїнські погляди, а відповідно у його віданні перебувають документи, які оформлялися (-ються) в справи, зокрема щодо жителів тимчасово окупованої частини Донецької області, які мають проукраїнські погляди, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, при цьому підозрюваний має можливість знищити, сховати та спотворити їх, а відповідно наявний ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Будучи «оперативним співробітником» «МДБ «ДНР», ОСОБА_6 має можливість незаконно впливати на інших підозрюваних, а відповідно наявний ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні двох триваючих злочинів, а саме передбачених ч. 1 ст. 111 та ч. 1 ст. 258-3 КК України, перший з яких є особливо тяжким, а другий тяжким, тобто він продовжує їх вчиняти, а тому наявний ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Як визначено у ст. 178 КПК України, при вирішення питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якої підозрюється особа.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за яким законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Вирішуючи клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК України, враховує тяжкість покарань, інкримінованих підозрюваному, факт перешкоджання досудовому розслідуванню, вік та стан здоров`я підозрюваного та вважає наявними підстави для обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для запобігання його подальшим спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Питання щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій, слідчим суддею при розгляді клопотання не вирішувались, оскільки підлягають дослідженню при проведенні досудового розслідування та під час розгляду справи по суті.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 29 Конституції України, ст.ст. 177, 178, 183, 193, 194, 532, 534 Кримінального процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В :

Клопотання Старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України майора поліції ОСОБА_5 , погоджене Прокурором третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, у кримінальному провадженні № 0001903 від 16.09.2021 року, - задовольнити.

Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Донецьк, громадянину України, проживаючому за адресою: АДРЕСА_6 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Після затримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не пізніше як через 48 годин з часу доставки до місця кримінального провадження забезпечити його доставку до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва для вирішення питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали буде оголошено о 08 год. 50 хв. 26.12.2022 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1