ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 636/1077/22 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/298/23 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст.111-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме - обвинуваченої та її захисника, належним чином повідомлених про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 23 12 2022 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним Вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Чугуєва Харківської області, українку, громадянку України, з середньою технічною освітою, раніше не судиму, заміжню, не працюючу, зареєстровану та фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , - визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення-проступку, передбаченого ч.1 ст.111-1 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, строком на 12 (дванадцять) років.

Згідно вказаного Вироку, ОСОБА_7 звинувачується в тому, що перебуваючи на окупованій території, а саме в смт Чкаловське Чугуївського району Харківської області, яке з початку вторгнення ЗС РФ на територію України, а саме з 24 лютого 2022 року до моменту звільнення ЗС України, тобто до 08 вересня 2022 року перебувало під окупацією, здійснювала публічні заклики до підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, до співпраці з державою-агресором, збройними формуваннями.

Так, в період з 30 травня 2022 року по 08 вересня 2022 року, точного часу в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, перебуваючи на ринку по вулиці Свободи в смт Чкаловське Чугуївського району Харківської області, ОСОБА_7 публічно закликала до підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, до співпраці з державою-агресором, збройними формуваннями до необмеженого кола осіб, звертаючись до мешканців смт Чкаловське Чугуївського району Харківської області, зокрема, до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , заперечуючи агресію ЗС РФ в Україні та казала, що ЗС України вже не повернуться на територію Харківської області, у зв`язку з чим, потрібно виводити з обігу українськи монети.

Крім того, ОСОБА_7 перебуваючи у громадському місці, а саме на вулиці Свободи в смт Чкаловське Чугуївського району Харківської області, являючись громадянкою України, публічно висловлювала заперечення здійснення російською федерацією збройної агресії проти України та закликала до підтримки рішень та дій держави - агресора.

Вказані дії обвинуваченої ОСОБА_7 кваліфіковані судом за ч.1 ст.111-1 КК України, як здійснення публічних закликів до підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, до співпраці з державою-агресором, збройними формуваннями.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні - ОСОБА_11 , подав апеляційну скаргу, а якій просить змінити оскаржуваний вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме - не застосування закону, який підлягає застосуванню. Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч.1 ст.111-1 КК України до покарання у виді 10 років позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах , що надають публічні послуги.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на не врахування судом, під час призначення покарання обвинуваченій вимог ст. 69-1 КК України, згідно яких, при наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.66 КК України та відсутності обставин, передбачених ст. 67 КК України, у разі визнання підсудним своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті.

Враховуючи, що суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття ОСОБА_7 , а обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено, прокурор вважає, що підлягає застосуванню ст.69-1 КК України. Так як санкція ч.1 ст.111-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років, то максимальне покарання, призначене ОСОБА_7 , із застосуванням вимог ст. 69-1 КК України, повинно бути не більше 10 років позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Прокурор підтримала доводи апеляційної скарги та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Обвинувачена та її захисник, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явилися. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від них не надходило.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора щодо поданої апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухваленні судом першої інстанції і не набрали законної сили, крім випадків, передбачених ст. 394 КПК України.

Згідно ч. 1, 2 ст. 302 КПК України встановивши під час досудового розслідування, що підозрюваний беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акту за його відсутності, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, не заперечують проти такого розгляду, прокурор має право надіслати до суду обвинувальний акт, в якому зазначає клопотання про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Згідно ч. 5 ст. 382 КПК України, вирок за результатами розгляду обвинувального акту з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні може бути оскаржений в апеляційному порядку, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 394 цього Кодексу

Частина 1 ст. 394 КПК України містить виключні підстави оскарження Вироку в апеляційному порядку, зокрема, вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Враховуючи вимоги ч.1 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, а також те, що висновки суду відносно фактичних обставин справи ніким не оскаржуються, колегія суддів їх не перевіряє, оскільки розгляд судом обвинувального акту проводився відповідно до вимог ст.ст.381-382 КПК України, у спрощеному провадженні, а також беручи до уваги, що обвинувачена не оспорювала встановлені під час досудового розслідування обставини і була згодна з розглядом обвинувального акту у спрощеному провадженні.

Аналізуючи доводи прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції, під час призначення обвинуваченій покарання, закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає обґрунтованими,

Так, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за Вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.66 КК України, при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Згідно вимог ст.69-1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, п.п.1,2 ч.1 ст.66 КК України, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті Особливою частиною КК України.

Зі змісту цієї норми закону вбачається, що за наявності вищевказаних обставин, призначення покарання можливо у розмірі, який не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті Особливої частини КК України - є обов`язковим.

Згідно п. 6-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 10 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення про призначення покарання із застосуванням ст.69-1 КК України у Вироку має бути вмотивоване, а таке покарання не повинно перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України. Однак визначення покарання з дотриманням правил цієї норми закону можливе лише за наявності обставин, передбачених п.1 та п.2 ч.1 ст.66 КК України, а також при визнанні підсудним своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання. Висновки суду з цих питань мають бути у Вироку вмотивовані. Водночас добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується тоді, коли збитки або шкоду не заподіяно.

У постанові Верховного Суду України від 14 04 2016 року (справа №5-23кс (15)), надано оцінку судовій практиці та сформульовано правовий висновок щодо призначення покарання із застосуванням статті 69-1 КК України, коли збитки або шкоду злочином заподіяно не було, та зазначено, що правила призначення покарання, передбачені у статті 69-1 КК України, можуть застосовуватися судом за наявності як усіх, так і хоча б однієї з обставин, перелічених у п.п.1,2 ч.1 ст.66 КК України, зазначивши, що покарання винної особи пом`якшують щире каяття і відсутність обставин, які обтяжують покарання, за умови, що діяння засудженого не спричинило жодних наслідків (збитків чи матеріальної шкоди).

Згідно зі ст.458 КПК України, висновки Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладені у його постанові з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.445 КПК України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, які зобов`язані привести свою судову практику відповідність із судовим рішенням Верховного Суду України.

Як вбачається з оскаржуваного Вироку, цих вимог закону судом першої інстанції не дотримано.

Ухвалюючи відносно ОСОБА_7 вирок, суд першої інстанції визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, в розумінні п.1 ч.1 ст.66 КК України, - щире каяття, а також, встановив, що обставини, які обтяжують покарання відсутні. При цьому, суд врахував особу обвинуваченої, а також те, що обвинувачена ОСОБА_7 визнала свою вину повністю, вчиненням кримінального правопорушення нікому збитків не завдала, оскільки потерпілі у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов у кримінальному провадженні заявлено не було, а тому відсутність цієї ознаки не є перешкодою для застосування спеціальних правил призначення покарання.

Таким чином, суд мав усі передбачені законом підстави та був зобов`язаний застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 69-1 КК України, а призначене покарання не повинно перевищувати 2/3 строку, передбаченого санкцією статті обвинувачення.

За таких обставин, враховуючи, що суд першої інстанції не виконав вказані вимоги при призначенні ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає за необхідне на підставі п.4 ч.1 ст.409, п.4 ч.1 ст.408, ст.413 КПК України, вирок суду першої інстанції змінити та на підставі ст.69-1 КК України зменшити строк призначеного ОСОБА_7 покарання за інкриміноване їй кримінальне правопорушення.

Вказані обставини підтверджують обґрунтованість апеляційної скарги прокурора про необхідність зміни призначеного ОСОБА_7 за ч.1 ст.111-1КК України покарання, у зв`язку з чим вона підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні з наведених вище підстав.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 23 12 2022 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої за ч.1 ст.111-1 КК України, - змінити.

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити.

На підставі ст.69-1 КК України пом`якшити, призначене ОСОБА_7 покарання та вважати її засудженою за вищевказаною статтею до покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, строком на 10 (десять) років.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ________________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3