ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілих потерпілої захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 серпня 2019 року за №0004417, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_11 , представника потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , на вирок Московського районного суду м. Харків від 09 червня 2021 року,

в с т а н о в и л а:
Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.3 ст.135 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_8 і стягнуто на її користь з ОСОБА_10 500 000 гривень.

Відмовлено в задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 , залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_13 .

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 10 серпня 2019 року з 14 години до 18 години 16 хвилин за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , будучи зобов`язаним піклуватись про здоров`я свого малолітнього сина ОСОБА_14 , помістив його в наповнену водою ванну, поставивши в небезпечний для життя стан, і завідомо залишив на тривалий час без нагляду й допомоги, яку мав змогу надати. Унаслідок цього ОСОБА_14 , який перебував у небезпечному для життя стані, був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження та вибратись зі згаданої вище ванни через малолітство, помер від утоплення.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Московського районного суду м. Харків від 09 червня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.3 ст.135 КК України 7 років позбавлення волі. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що місцевий суд при призначенні покарання належним чином не врахував те, що обвинувачений учинив тяжкий злочин щодо свого малолітнього сина, в ході судового розгляду пояснював, що не мав умислу на спричинення смерті ОСОБА_14 , і це свідчить про його бажання уникнути кримінальної відповідальності.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Московського районного суду м. Харків від 09 червня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.3 ст.135 КК України 8 років позбавлення волі. Такі вимоги представник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано те, що недбале відношення обвинуваченого до своїх батьківських обов`язків спричинило смерть дитини, у зв`язку з чим її баба через душевні страждання втратила зір на одне око, що є обставиною, яка обтяжує покарання в розумінні п.5 ч.1 ст.67 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить змінити вирок Московського районного суду м. Харків від 09 червня 2021 року, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 100 000 гривень моральної шкоди, а в іншій частині вирок залишити без зміни. Свої вимоги захисник мотивує тим, що місцевий суд не врахував: те, що обвинувачений учинив злочин з необережності, після чого викликав екстренну медичну допомогу і сам намагався допомогти сину, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, має: постійне місце роботи та проживання, де характеризується позитивно, міцні соціальні зв`язки, родину, зокрема на утриманні батька з незадовільним станом здоров`я; дані досудової доповіді про те, що виправлення ОСОБА_10 без позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства; наявність обставин, що пом`якшують покарання повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, й відсутність обставин, які його обтяжують, у зв`язку з чим виправлення ОСОБА_10 можливе без ізоляції від суспільства; розмір заявлених потерпілою ОСОБА_8 позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим, явно завищеним і невідповідним завданим позивачеві стражданням. Одночасно з викладеним вище адвокат посилається на те, що судом першої інстанції помилково зазначено те, що ванна в квартирі АДРЕСА_2 на час події була повною води, оскільки згідно з доказами в матеріалах справи вона заповнена наполовину, а висновок у оскаржуваному вироку з приводу настання смерті від утоплення протягом 5-6 хвилин при зануренні носа й рота у воду ґрунтується фактично на припущеннях;

У запереченнях захисник ОСОБА_9 просить: повернути апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.3 ст.399 КПК України як таку, що подана особою, яка не мала права її подавати, оскільки ОСОБА_8 і ОСОБА_12 не уповноважували адвоката ОСОБА_7 на внесення в їх інтересах апеляційної скарги та їх представництво в суді апеляційної інстанції; у випадку відмови в задоволенні наведеного прохання залишити без задоволення апеляційні скарги представника потерпілих і прокурора як необґрунтовані.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, частково підтримав апеляційну скаргу потерпілої сторони та заперечив проти апеляційної скарги захисника, думку потерпілої ОСОБА_8 та її представника про задоволення поданої представником апеляційної скарги й відмову в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, позицію обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу сторони захисту, перевірила матеріали кримінального провадження; обговорила доводи апеляційних скарг і дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

У запереченні захисник послався на необхідність повернення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.3 ст.399 КПК України, однак ці посилання є неспроможними, так як спростовуються даними чинних договорів про надання правової допомоги від 31 грудня 2020 року, за змістом яких адвокат ОСОБА_7 був наділений правом, зокрема на подання в інтересах потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_12 апеляційної скарги (п.1.2), через це підстав для повернення даної скарги немає та вона підлягає розгляду по суті.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цим вимогам оскаржуваний вирок відповідає.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, факт того, що ОСОБА_10 10 серпня 2019 року з 14 години до 18 години 16 хвилин за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , будучи зобов`язаним піклуватись про здоров`я свого малолітнього сина ОСОБА_14 , помістив його в наповнену водою ванну, поставивши в небезпечний для життя стан, і завідомо залишив на тривалий час без нагляду й допомоги, яку мав змогу надати, в результаті чого ОСОБА_14 , який був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження та вибратись зі згаданої вище ванни через малолітство, помер від утоплення, в апеляційних скаргах не оспорюється.

Разом з цим, доводи сторони захисту, які зводяться до неточного зазначення судом першої інстанції при викладенні доказової бази ступеню наповненості водою ванни на час події, не спростовують висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України.

За даними протоколу огляду квартири АДРЕСА_2 і трупу від 10 серпня 2019 року з фототаблицею встановлено, що ванна, в якій відбулося утоплення малолітнього ОСОБА_14 , була заповнена водою майже до верхнього її краю (т.2 а.п.11-28).

Причиною смерті ОСОБА_14 є асфіксія від закриття дихальних шляхів і отворів водою утоплення, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №10-12/1580-С/19 від 16 вересня 2019 року. Цю обставину підтвердила й допитана в суді першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_16 (т.2 а.п.99-100).

Тобто, наведеними вище доказами доведено наявність прямого причинного зв`язку між залишенням обвинуваченим малолітнього ОСОБА_14 у небезпеці та смертю останнього, а тому доводи сторони захисту в зазначеній вище частині є необґрунтованими.

Аргументи ж захисника щодо базування на припущеннях тверджень у оскаржуваному вироку про те, що за відповідними літературними джерелами смерть від утоплення настає протягом 5-6 хвилин при зануренні носа й рота у воду, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вказані обставини підтвердила експерт ОСОБА_16 , яка має вищу кваліфікаційну категорію, чотирнадцятирічний стаж за фахом «судово-медичної експертизи», та показання якої в силу ч.2 ст.84 КПК України є процесуальним джерелом доказів (а.п.99). Об`єктивних підстав не довіряти викладеним показанням чи ставити їх під сумнів стороною захисту не наведено й матеріали справи не містять.

Доводи сторони захисту, які зводяться до вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, за яке його засуджено, суто з необережності, позбавлені підстав.

Так, суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.135 КК України, характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта кримінального правопорушення до них виявляється у формі необережності (злочинної недбалості чи злочинної самовпевненості).

Вольовий момент вчинення даного кримінального правопорушення полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви його вчинення можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Таким чином, оскільки ОСОБА_10 свідомо завідомо залишив у наповненій майже до її краю водою ванні в небезпечному для життя стані однорічного сина, який у силу свого віку без сторонньої допомоги безперечно не мав можливості вжити заходів для самозбереження внаслідок малолітства, в той час як обвинувачений, будучи батьком ОСОБА_14 , розумів наведені обставини, зобов`язаний був піклуватись про сина та мав змогу надати йому допомогу, однак безпідставно не зробив цього, байдуже поставившись до життя ОСОБА_14 , то колегія суддів уважає правильним висновок місцевого суду про наявність у діях ОСОБА_10 зазначених вище суб`єктивних ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України.

Також суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянтів про недотримання місцевим судом пов`язаних із суддівським розсудом вимог закону, неправильності призначеного обвинуваченому покарання, а також необхідності звільнення від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції не вийшов за межі дискреційних повноважень, при призначенні покарання виконав указані вище вимоги закону та врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який не судимий (т.2 а.п.180), розлучений, працює фасовником ПП «Чарлі», де характеризується позитивно (т.2 а.п.174), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (т.2 а.п.95-98), дані досудової доповіді, в якій зазначено про те, що виправлення ОСОБА_10 без позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (т.2 а.п.166-169), відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, однак у розмірі, наближеному до мінімального.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено обставин, які би свідчили щодо надання ОСОБА_10 належного критичного осуду своєї протиправної поведінки чи допомоги слідству у встановленні невідомих обставин кримінального провадження, зважаючи також на фактично заперечення обвинуваченим в його діях суб`єктивної сторони злочину, через це доводи захисника про наявність обставин, які пом`якшують покарання, у вигляді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень є необґрунтованими.

Що стосується посилань представника потерпілих на обставину, яка обтяжує покарання, передбачену п.5 ч.1 ст.67 КК України, то вони є безпідставними, так як указана обставина не інкримінувалась ОСОБА_10 та є конструктивною ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, у зв`язку з чим не може бути подвійно врахована як обставина, яка обтяжує покарання.

Усупереч доводам апелянтів, висновок органу пробації та думка потерпілої сторони про призначення ОСОБА_10 суворого покарання підлягають врахуванню в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст.65 КК України, не мають над ними пріоритету та не є вирішальними при прийнятті судом рішення про обрання винному заходу примусу.

Колегія суддів ураховує те, що обвинувачений після утоплення намагався надати допомогу ОСОБА_14 , однак ця обставина в даному конкретному випадку не усуває факту неможливості досягти мети покарання без реального його відбування та настільки істотно не знижує підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого тяжкого злочину з невідтоворотними наслідками у вигляді смерті малолітньої дитини, про що свідчить зневажливе ставлення ОСОБА_14 до виконання свого обов`язку піклуватись за дитиною у поєднанні з очікуваними для винуватця наслідками злочину, його байдуже відношення до життя людини та постановлення її ним самим у небезчений для життя стан.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів уважає, що певні позитивні дані про особу винного та наявність у нього на утриманні батька з незадовільним стан здоров`я автоматично не вказують на наявність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_17 положень ст.75 КК України, натомість обґрунтовано вплинули на призначення обвинуваченому покарання, наближеного до мінімальної межі.

Підстав уважати обраний обвинуваченому захід примусу явно несправедливим унаслідок мякості чи суворості не вбачається. При цьому, прокурором і представником потерпілого в апеляційних скаргах не обгрунтовано обставин, що підтверджували би необхідність і доцільність призначення винному покарання в максимальному та майже максимальному розмірі.

Таким чином, призначене ОСОБА_17 покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Нових обставин, які би переконали колегію суддів у протилежному висновку, ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, в ході апеляційного розгляду наведено не було.

Так само неспроможними є і доводи захисника про неправильне вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди.

Пунктом 2 ч.2 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Життя та здоров`я людини згідно зі ст.3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони.

Зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь ОСОБА_8 у сумі 500 000 гривень, узгоджується з принципами розумності, виваженості та справедливості, його визначено з урахуванням характеру й обсягу перенесених ОСОБА_8 моральних страждань, які пов`язані з втратою нею малолітнього сина. Підстав для зменшення названого розміру, як просить захисник, немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 , представника потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Московського районного суду м. Харків від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4