ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

13 березня 2023 року слідчий суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000384 від 15.02.2023 року,

встановила:

до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000384 від 15.02.2023 року.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що ІПНП № 1952 від 14.02.2023, до ЧЧ Фастівського РУП ГУНП в Київській області надійшов рапорт ст. о/у ВКП Фастівського РУП про те, що в ході проведення оперативно-розшукових заходів, встановлено що житель м. Фастів на прізвисько " ОСОБА_4 " здійснює збут наркотичного засобу "Метадон".

10.03.2023, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України було затримано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, на підставі чого було здійснено обшук затриманої особи у присутності понятих та вилучено: мобільний телефон марки «Мейзу Ред Мі 5» чорного кольору, IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , із сім-картою мобільного оператора лайфселл з номером мобільного телефону НОМЕР_3 , який поміщено до спеціального пакету FPS 5012044.

10.03.2023, слідчим була винесена постанова про визнання вище вказаного мобільного телефону речовим доказом у даному кримінальному провадженні, оскільки він є знаряддям вчинення кримінально-протиправних дій.

З урахуванням викладеного, у сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що вказаний телефон, вилучений під час особистого обшуку особи, має значення речового доказу у цьому кримінальному провадженні, оскільки може містити інформацію вчинення злочину у вказаному кримінальному провадженні, яка в свою чергу може мати доказове значення для кримінального провадження.

Таким чином, з метою забезпечення подальшого повного, всебічного та об`єктивного розслідування вказаного кримінального провадження, з`ясування об`єктивної істини по справі, збереження предметів та речей, що визнані речовими доказами, орган досудового розслідування та процесуальний керівник вважають за необхідне накласти арешт на вищевказані речові докази вилучені 10.03.2023 року під час затримання ОСОБА_5 ..

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Власник майна до суду не зявився, причини неявки суду не відомі. Разом з тим, враховуючи положення ст. 172 КПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, заслухавши думку прокурора, слідчий суддя вважає, що воно не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Чинний кримінальний процесуальний закон покладає на орган досудового розслідування обов`язок вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 170 КПК України), який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення права відчуження, розпорядження та/або користування майном, у тому числі для можливої конфіскації майна.

Згідно зі ст.ст.131, 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями ч.2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою зокрема забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт накладений у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених в тому числі за п.3 ч.2 ст.170 КПК України; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Ознайомившись із клопотанням про арешт майна та матеріалами кримінального провадження, які є у розпорядженні слідчого судді, вбачається, що вони не містять належного обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, яке було виявлено та вилучено в ході проведення особистого обшуку затриманого ОСОБА_5 10.03.2023 .

Як вбачається зі змісту клопотання, то прокурор посилається на те, що вилучений під час обшуку телефон у ОСОБА_5 , має значення речових доказів у цьому кримінальному провадженні, однак належних доказів про відповідність вилученого майна вимогам ст.98 КПК України та наявність ознак речових доказів саме у кримінальному провадженні №0001961 від 04.11.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України до клопотання прокурором не долучено.

При цьому, ані зі змісту клопотання про арешт майна, ані з інших матеріалів кримінального провадження, які долучені до клопотання, не вбачається які саме ознаки вилученого майна вказують на його відповідність критеріям, визначеним у статті 98 КПК України.

Водночас посилання прокурора на те, що вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та має доказове значення у ньому, без посилання на підтверджуючі документи та належного обгрунтування, не є безумовною підставою вважати таке майно речовим доказом у кримінальному провадженні.

В даному випадку слід звернути увагу на рішення ЄСПЛ у справі «Смирнов проти Росії» від 07.06.2007 р., у якому зазначено про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна причина.

Отже, з наявних у розпорядженні слідчого судді, матеріалів не вбачається правових підстав та належного обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, яке було виявлене та вилучене під час затримання 10.03.2023 року ОСОБА_5 , а також можливості використання вказаного майна, як доказу у кримінальному провадженні, а тому слідчий суддя з урахуванням принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Згідно ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись вимогами ст.ст. 131, 132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,

ухвалив:

У задоволенні клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000384, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, про накладення арешту на мобільний телефон марки «Мейзу Ред Мі 5» чорного кольору, IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , із сім-картою мобільного оператора лайфселл з номером мобільного телефону НОМЕР_3 , який було вилучено 10.03.2023 року у ОСОБА_5 , - відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Вилучене майно, а саме: мобільний телефон марки «Мейзу Ред Мі 5» чорного кольору, IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , із сім-картою мобільного оператора лайфселл з номером мобільного телефону НОМЕР_3 підлягає негайному поверненню.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення до Київського апеляційного суду.

Повний текст ухвали проголошено 17 березня 2023 року о 09 год. 55 хв.

Слідчий суддя: ОСОБА_1