ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1097/23 Справа № 190/1476/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання суд першої інстанції зазначив, що дані про особу засудженого, його ставлення до вчиненого злочину та повіденка під час відбування покарання, свідчать про нестабільну поведінку засудженого ОСОБА_7 під час відбуття всього періоду покарання, і хоча існують в його поведінці і позитивні зміни, однак це в повній мірі не дає підстави вважати, що він своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що в його поведінці наявні позитивні зміни, він став віруючим та вважає, що Біблія допоможе йому бути кращим. Зазначає, що не працевлаштований, оскільки в установі відсутні належні умови праці та лікування. Вказує, що не отримував виконавчого листа, а тому не сплатив цивільний позов.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу засудженого та просили її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.

Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.

Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.

З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2021 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року вирок Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2021 року змінено в частині призначення покарання, ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 серпня 2020 року, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Початок строку відбування засудженим покарання - 05 жовтня 2020 року.

Кінець строку відбування засудженим покарання - 05 липня 2024 року.

Згідно наявної в матеріалах провадження характеристики на ОСОБА_7 останній в місцях позбавлення волі знаходиться з 16 жовтня 2020 року.

Під час утримання в державній установі "Криворізька установа виконання покарань (№3)" заохочень та стягнень не мав.

З 06 листопада 2020 року відбуває покарання у державній установі "П`ятихатська виправна колонія (№122)" та за час відбування покарання заохочень та стягнень не має, на виробництві установи не працевлаштований, залучається до робіт з благоустрою установи, до виконання яких ставиться задовільно, приймає участь у виховних заходах, що проводяться в установі, участі у програмах диференційованого виховного впливу поки не приймає, свій загально-освітній рівень вважає достатнім, покращувати не бажає, підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов.

Крім того судом першої інстанції враховано, що комісією установи відмовлено у застосуванні щодо ОСОБА_7 змін умов тримання відповідно до ст. 101 КВК України, як такому, що не стає на шлях виправлення.

Також, суд першої інстанції взяв до уваги, що ОСОБА_7 був раніше судимий, стосовно нього судами неодноразово застосовувалось покарання у виді позбавлення волі, яке останній відбував реально, однак засуджений належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не ставав та після звільнення з місць позбавлення волі вчинив новий умисний злочин проти власності.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на вказані обставини не можна поведінку засудженого за весь період відбування покарання визнати сумлінною та останній на даний час не довів свого виправлення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення, оскільки участь засудженого у роботах з благоустрою установи та те, що він став віруючим, ще не підтверджує того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Той факт, що у засудженого на даний час відсутні порушення режиму утримання під час перебування в колонії, має місце, проте згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України неухильне додерження правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком засудженого, і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.

Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення засуджений не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.

Доводи засудженого про упереджене ставлення до засудженого суду є безпідставними, як і його твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м"яким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності подання установи відбування покарання, а також не свідчать про доведення ним свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4