У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 634/752/20

Провадження № 1-кп/634/16/23

"20" березня 2023 р. смт Сахновщина Харківської області

Сахновщинський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт Сахновщина кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Сахновщина Харківської області, громадянина України, працюючого КНП лікарем наркологом «Сахновщинська ЦРЛ Сахновщинської РРХО», одруженого, освіта вища, зареєстрованого та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, -

встановив:

У провадженні Сахновщинського районного суду Харківської області перебуває кримінальне провадження №0000161 від 30.05.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.

З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_5 будучи призначеним на посаду лікаря нарколога Сахновщинської ЦРЛ, згідно наказу №1-К від 02.01.2009 року, маючи освіту за спеціальністю «лікар» та кваліфікацію «лікар» відповідно до диплому Харківського державного медичного університету серії МП НХ №004182 від 30.06.1999 року, посвідчення лікаря нарколога першої категорії №518-к від 26.12.2017 року відповідно до п.4.1 посадової інструкції ОСОБА_6 несе відповідальність за свою діяльність відповідно до чинного законодавства України та нормативно-правових актів, що визначають діяльність органів управління та закладів охорони здоров`я, за виконання своїх обов`язків та лікувально-діагностичну і протиепідемічну роботу. З вказаною посадовою інструкцією ОСОБА_6 ознайомився 10 листопада 2016 року та поставив свій підпис.

29 травня 2018 року до КЗОЗ Сахновщинської ЦРЛ звернувся мешканець с. Костянтинівка Сахновщинського району Харківської області ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з погіршенням стану здоров`я, а саме: втратою свідомості, болем в животі, голові на протязі останніх п`яти днів. В подальшому лікар-нарколог ОСОБА_6 виконуючи свої функціональні та посадові обов`язки здійснив огляд пацієнта ОСОБА_7 вставив діагноз «Абстинентний синдром» та призначив лікування пацієнта на денному стаціонарі хірургічного відділення КЗОЗ Сахновщинської ЦРЛ. Під час проведення лікування ОСОБА_7 29.05.2018 року в умовах денного стаціонару не встановивши вірного діагнозу, ОСОБА_6 призначив пацієнту введення лікарського засобу «Сибазон» внутрішньовенним струйним шляхом.

30 травня 2018 року лікар ОСОБА_6 , продовжуючи не надання адекватної медичної допомоги, не встановивши вірний діагноз та не зважаючи на погіршення стану його здоров`я продовжував лікування пацієнта лікарським засобом «Сибазон» хоча, форсоване введення препаратів, непоказаних ОСОБА_7 з його діагнозом, при тому, що останній знаходився у тяжкому стані, могли викликати погіршенням течії патологічного процесу, ведення внутрішньовенно струйним шляхом сильнодіючого препарату «Сибазон» (який був введений ОСОБА_7 згідно відмітки про введення сибазону ІНФОРМАЦІЯ_3 о 14 годині, що співпадає зі смертю останнього) людині, яка знаходиться у стані тяжкої декомпенсації із порушенням функції дихання та кровообігу , з великим ступенем достовірності погіршило загальний стан ОСОБА_7 і, аж ніяк, не могло бути елементом реанімаційних заходів.

Внаслідок цього ІНФОРМАЦІЯ_3 о 14 годині пацієнт ОСОБА_7 помер в кабінеті лікаря-нарколога ОСОБА_6 , причиною смерті, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації №08-338/19 від 23.03.2020 року стало захворювання гнійний медіастеніт. Крім того, дії лікаря ОСОБА_6 відповідно до вищевказаного висновку комісійної судово-медичної експертизи під час лікування ОСОБА_7 перебувають у прямому причинному зв`язку між ненаданням кваліфікованої медичної допомоги ОСОБА_8 , щодо основного захворювання, а також неадекватним використанням лікувальних препаратів та настанням смерті ОСОБА_7 , що виразилися у:

-невиконані мінімальні потрібних дослідження клінічний аналіз крові, електрокардіограма, вимірювання температури, вимірювання частити дихання рухів;

-невиконані мінімальні інструментально лабораторні дослідження у зв`язку з відсутністю оцінки даних рентгенографії та лейкоцитарної формули крові;

-не встановленню вірного діагнозу ОСОБА_7 ;

-не наданню при погіршенні стану ОСОБА_7 30.05.2018 року реанімаційної допомоги.

Своїми діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 140 КК України неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.

В судовому засіданні захисником обвинуваченого подано клопотання, в якому він просить звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, провадження у справі закрити.

В обґрунтування клопотання зазначено, що будучи притягнутим до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні вину не визнав. Санкція статті, за якою обвинувачується ОСОБА_6 передбачає покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, тому відповідно до вимог ч.1 ст.12 КК України, п.1 ч.2 ст.284 КПК України суд вправі звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрити з підстав, передбачених п.2 ч.1. ст.49 КК України

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав заявлене захисником клопотання.

На уточнююче запитання суду пояснив, що вину не визнає, але надає згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строків давності.

Судом було роз`яснено ОСОБА_6 , що вказана підстава звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючою та обвинувачений, якщо він наполягає на своїй невинуватості, не позбавлений права вимагати проведення судового провадження в повному обсязі, дослідження доказів та ухвалення виправдувального вироку.

Отримавши вказані роз`яснення суду, обвинувачений пояснив, що заперечує проти продовження судового провадження та ухвалення вироку і наполягає на закритті кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що не заперечує проти клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання.

Суд, заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули встановлені цією статтею строки: три роки у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Згідно ч. 4 ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 140 КК України, є нетяжким злочином, оскільки основне покарання за вчинення якого передбачено у виді обмеженням волі на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк.

Згідно ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

При цьому суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 49 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 КК України, перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Судом не встановлено обставин і не отримано об`єктивних доказів на підтвердження підстав для зупинення або переривання строків давності, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 49 КК України.

Щодо невизнання вини обвинуваченим суд зазначає наступне.

В Постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року кримінальне провадження № 730/67/16-к викладено наступні висновки. За змістом статей 284 - 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 12.11.2019 по справі № 566/554/16-к, ухвалах Верховного Суду від 14.09.2020 по справі № 93/1843/16-к, від 20.08.2020 по справі № 661/4717/15-к, в яких також зазначено, що визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінально відповідальності на підставі статті 49 КК України. У зв`язку з цим, суд першої інстанції незалежно від визнання обвинуваченим вини має звільнити його від кримінальної відповідальності, а не від покарання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 по кримінальному провадженню №598/1781/17 зазначено, що звільнення від кримінальної відповідальності, застосування ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Враховуючи наведене, невизнання ОСОБА_6 своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, не може бути підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

В ухвалах Верховного Суду від 14.09.2020 по справі № 93/1843/16-к, від 20.08.2020 по справі № 661/4717/15-к, від 24.02.2020 по справі №466/5490/17 суд касаційної інстанції висловив наступні висновки щодо застосування норм права під час оцінки доводів касаційних скарг відносно того, що суди першої інстанції під час закриття кримінального провадження у зв`язку із спливом строків давності послались лише на обвинувачення, пред`явлене органом досудового розслідування, проте не навели висновків, що таке діяння дійсно мало місце, містить склад злочину та обвинувачений винний у його вчиненні.

Верховним Судом у вказаних вище ухвалах зазначено, що враховуючи положення ч.4 ст.286 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний невідкладно розглянути клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строків давності, не з`ясовуючи при цьому обставини, установлені під час кримінального провадження, та не перевіряючи їх доказами у порядку статей 347 - 363 КПК України.

Враховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм права та розглядаючи клопотання обвинуваченого, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для дослідження зібраних у кримінальному провадженні доказів, встановлення наявності або відсутності події і складу інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та вини обвинуваченого у їх вчиненні.

Станом на час подачі клопотання закінчились строки давності, передбачені ст. 49 КК України, а саме минуло 3 роки з дня вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо наявності передбачених законодавством України підстав для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_4 , суд зазначає наступне.

ОСОБА_4 пред`явлено цивільний позов, в якому вона просить на стягнути з КНП «Сахновщинська центральна районна лікарня Сахновщинської районної ради Харківської області» моральну шкоду, заподіяну їй внаслідок кримінального правопорушення в розмірі 425 000 грн.

Згідно ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Таким чином, КПК України не передбачено можливість вирішення по суті цивільного позову в разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження.

Крім того, суд враховує, що вирішення по суті цивільного позову передбачає необхідність встановлення судом обставин кримінального правопорушення та вирішення питання щодо винуватості обвинуваченого.

Між тим, вирішуючи питання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, суд позбавлений можливості досліджувати докази та вирішувати питання щодо доведеності або недоведеності складу кримінального правопорушення в діях обвинуваченого.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для вирішення по суті цивільного позову в разі постановлення ухвали про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Аналогічні роз`яснення надані в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», згідно яких у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

КПК України не врегульовано питання щодо процесуального рішення з приводу цивільного позову, яке має право ухвалити суд в разі закриття кримінального провадження, зокрема у зв`язку із спливом строків давності.

При цьому КПК України передбачено два можливі процесуальні рішення за наслідками розгляду цивільного позову або вирішення його по суті, або залишення без розгляду.

За таких обставин суд вважає за необхідне керуватись висновками щодо застосування норм права, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2020 року по справі № 0306/7567/12, згідно яких коли нормами кримінально-процесуального закону відповідну ситуацію прямо не передбачено, є необхідним та можливим застосування аналогії права. Зазначена можливість встановлена частиною 6 статті 9 КПК, згідно з якою коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються встановлені частиною першою статті 7 КПК загальні засади кримінального провадження. Однією з таких засад є законність, що включає обов`язок суду, як і інших органів державної влади, неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу та інших актів законодавства.

Враховуючи наведене, суд застосує аналогію права та залишає цивільний позов ОСОБА_4 без розгляду.

Згідно ч. 7 ст. 128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, а також висновки щодо застосування норм права, викладені в Постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року по справі № 730/67/16-к, звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не позбавляє ОСОБА_4 можливості звернутися до суду з цивільним позовом про відшкодування заподіяної внаслідок кримінального правопорушення моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Речові докази про кримінальному провадженню відсутні.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 284, 286, 372 КПК України, суд, -

ухвалив:

Клопотання захисника ОСОБА_9 про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_6 , від кримінальної відповідальності за вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000161 від 30.05.2018 року за обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України - закрити у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі ч.1 ст.49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_4 - залишити без розгляду. Роз`яснити ОСОБА_4 , що вона має право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Сахновщинський районний суд Харківської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала суду не набрала законної сили.

Суддя: