КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

захисника (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_6

засудженого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 15 серпня 2022 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 15.08.2022 року заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими та за виключними обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року у справі №371/1524/15-к, кримінальне провадження №0000297 від 29.05.2015 року - залишено без задоволення.

На дану ухвалу суду першої інстанції засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 15.08.2022 року та задовольнити заяви засудженого ОСОБА_7 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що за змістом п.1 ч.3 ст. 459 КПК України встановлення неконституційності окремих положень закону, іншого правового акта чи їх окремого положення є виключною обставиною за умови застосування судом відповідних приписів при вирішенні конкретної справи. Рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021 визнано неконституційними положення ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 82 КК України у тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим же Рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Таке Рішення Конституційний Суд України постановив з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України та зазначив, що обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

Проте, приймаючи оскаржувану ухвалу, судом не взято до уваги вказане Рішення Конституційного суду України, яким встановлено, що довічне позбавлення волі є нелюдським покаранням та передбачає можливість зміни судового рішення щодо нього в частині призначеного покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 посилається на незаконність оскаржуваної ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 15.08.2022 року та просить призначити новий розгляд його заяв у суді першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до вимог Розділу IV КПК України, участь обвинуваченого під час підготовчого судового засідання та судового розгляду є обов`язковою, проте вказаних вимог закону при розгляді даного провадження судом першої інстанції не дотримано, зокрема судом не виконано вимогу в частині належного повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, в той час як інші сторони по справі, а саме: захисник потерпілої, потерпіла, прокурор були належним чином повідомлені та відповідно підготовлені до розгляду справи по суті.

Також вказує, що ухвалою суду від 12.05.2022 року йому було призначено захисника ОСОБА_6 , проте останній не зустрічався з ним протягом судового розгляду справи, не узгоджував з ним позицію захисту, не заявляв жодного клопотання під час судового слідства, не вживав жодних заходів направлених на його захист, тобто захисник фактично не здійснював його захист та був присутнім лише формально, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону та порушенням права на захист.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора, яка частково підтримала подані апеляційні скарги, перевіривши матеріали судового провадження №1-о/368/2/22 за заявами засудженого ОСОБА_7 про перегляд судового рішення за нововиявленими і за виключними обставинами та апеляційні доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду із заявами про перегляд вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року у справі №371/1524/15-к стосовно нього за нововиявленими та за виключними обставинами.

Судом встановлено, що вироком Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року, зокрема ОСОБА_7 засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст. 289 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16.06.2016 року вказаний вирок залишено без зміни.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 11.04.2017 року вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду залишені без зміни в частині призначеного покарання.

У своїй заяві про перегляд вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року за виключними обставинами ОСОБА_7 зазначив, що виключною обставиною, відповідно до п.1 ч.3 ст. 459 КПК України є встановлена Рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021 - неконституційність покарання у вигляді довічного позбавлення волі, яке було застосовано до заявника.

У заяві про перегляд вказаного вироку суду першої інстанції від 19.01.2016 року за нововиявленими обставинами ОСОБА_7 зазначив, що 16.09.2021 року Європейським Судом з прав людини прийнято рішення за результатами розгляду заяви №303/21 у справі «Радченко проти України», в якому Суд зазначив, що існування в Україні такого виду покарання, як довічне позбавлення волі в такому вигляді і стані, в якому його було впроваджено, і в якому стані він існує на сьогоднішній день, порушує норми та вимоги ст.3 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України №6~р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року, яке є також нововиявленою обставиною у даній заяві, встановлено: «Враховуючи визнання Європейським Судом з прав людини факта порушення Україною статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі ЄКЗП/1), на підставі того, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення, також з урахуванням того, що ст. 28 Конституції України кореспондується із статтею 3 ЄСЗПЛ, Конституційний Суд України, вважає, що встановлене КК України покарання у виді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення є несумісним з Конституцією України». Разом з тим довічне ув`язнення особи без подальшої перспективи звільнення значить, що термін довічного ув`язнення прирівнюється до позбавлення волі до звільнення природнього життя людини, а тому суперечить не лише межі покарання, а й самій суті людської гідності, ставлячи під сумнів її абсолютний характер і становить порушення позитивних обов`язків Держави (захищати людську гідність), а тому не відповідає ч.1 ст. 3; ч.2 ст. 23; ст. 28; ч.3 ст. 63 Конституції України. В той же час сама суть покарання не має на меті цілі причинити фізичне страждання, або принизити людську гідність. (ч.3 ст.50 КК України).

Приймаючи рішення про залишення без задоволення заяв засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими та за виключними обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року, суд першої інстанції зазначив, що заявник не вказав нововиявлених обставин, зазначених у ч.2 ст. 459 КПК України та вказав виключні обставини, визначені п.1 і п.2 ч.3 ст. 459 КПК України, проте зміни до законодавства не внесені, система перегляду вироків щодо довічно ув`язнених не реформована, а суди не є суб`єктами, уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави щодо задоволення вимог ст. 3 Конвенції.

Відповідно до ч.2 ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються:1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 4) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Згідно положень частини 3 вказаної норми кримінального процесуального закону, виключними обставинами визнаються: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів поданих апеляційних скарг, колегія суддів погоджується з висновками суду про залишення без задоволення заяв засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими та за виключними обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року, оскільки Рішення Європейського Суду з прав людини від 16.09.2021 року за результатами розгляду заяви №303/21 у справі «Радченко проти України» та інші рішення Європейського Суду, на які посилається ОСОБА_7 у своїй заяві, не є нововиявленими обставинами в розумінні положень ч.2 ст. 459 КПК України, а інших ново виявлених обставин у заяві ОСОБА_7 не зазначено.

Що стосується виключних обставин, про які вказував засуджений ОСОБА_7 у своїй заяві, то суд обґрунтовано зазначив, що Рішення Конституційного Суду України №6~р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року та Рішення Європейського суду, на які посилається ОСОБА_7 , у тому числі рішення у справі «Радченко проти України», є виключними обставинами відповідно до п.1 та п.2 ч.3 ст. 459 КПК України, проте на сьогоднішній день зміни до законодавства не внесені, система перегляду вироків щодо довічно ув`язнених не реформована, а суди не є суб`єктами, уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави щодо задоволення вимог ст. 3 Конвенції, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника щодо незаконності оскаржуваного судового рішення неспроможними, оскільки як зазначив ЄСПЛ, в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є виключною прерогативою законодавчої гілки влади та не належить до повноважень суду будь-якої інстанції, так як єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23.02.2006 року №3477-ІV, проте на даний час законодавчим органом не внесено необхідних змін щодо порядку та умов перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі.

За викладеним, ухвала Кагарлицького районного суду Київської області від 15.08.2022 року, якою залишені без задоволеннязаяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими та за виключними обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року, винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованою та належним чином вмотивованою і підстави для її скасування, про що ставиться питання в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_7 та його захисника, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 15 серпня 2022 року, якою залишені без задоволення заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими та за виключними обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року у справі №371/1524/15-к, кримінальне провадження №0000297 від 29.05.2015 року - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: ________________ ________________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3