Номер провадження: 11-кп/813/2114/22
Справа № 496/3816/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

14.12.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року, якою відносно,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Крива Балка, Саратського р-ну, Одеської обл., непрацевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні трьох дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.28, ч. ст..263, ч.2 ст.15, п.п.5,12 ч.2 ст.115 КК України, продовжено строк тримання під вартою, строком до 15 грудня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Біляївського районного суду Одеської області на розгляді перебуває кримінальне провадження №0000570 від 21.10.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.28, ч. ст..263, ч.2 ст.15, п.п.5,12 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 15 грудня 2022 року.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, захисник ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та відмовити прокурору у застосуванні запобіжного заходу.

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зокрема, апелянт зазначає, що в матеріалах судової справи відсутні будь-які докази вчинення інкримінованих злочинів обвинуваченим ОСОБА_7 .

Крім того, з початку війни судове провадження фактично не здійснюється або через неможливість доставити обвинуваченого з СІЗО до приміщення суду, судові засідання відбуваються лише для того, щоб продовжити строк дії запобіжного заходу.

Також, звертає увагу на необґрунтованість заявлених ризиків, оскільки ОСОБА_7 , будучи раніше не судимою особою, перебуваючи у статусі свідка, у даному кримінальному провадженні добровільно приймав участь у всіх процесуальних діях, самостійно з`явився до слідчого судді при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу.

Крім того, наголошує на безпідставності продовження існування ризику переховування ОСОБА_7 від суду, оскільки на теперішній час ОСОБА_7 являється особою, яка підлягає мобілізації, а отже, яка позбавлена можливості залишити межі території України та межі Одеської області.

Стосовно ризику незаконного впливу на потерпілого, свідка (саме у однині було прописано вказаний ризик відносно цієї категорії учасників кримінального провадження), експерта та спеціаліста, варто зазначити наступне.

Потерпілий, за даними його представників, мобілізований та перебуває зі зброєю в зоні бойових дій. Таким чином, вплив на нього неможливий. Сторона обвинувачення не допитувала свідків під час досудового розслідування у порядку ст. 225 КПК з посиланням на їх безпеку. Відтак цей ризик не може прийматися до уваги судом.

В розрізі експерта та спеціаліста й відносно попередньо вказаних суб`єктів провадження ані стороною обвинувачення, ані судом не ідентифіковано про кого саме йде мова та в чому виражається чи може виражатися ймовірний вплив на них.

Більш того, незважаючи на тривалий час здійснення кримінального провадження, жодних заяв про незаконні дії з боку обвинуваченого, потерпілого, свідків, експертів та спеціалістів не поступало. Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що ОСОБА_7 одружений, має на утриманні трьох дітей.

Крім того, судом не взято до уваги те, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зав`язки, неофіційно працевлаштований, має намір вступити до лав Збройних Сил України.

Заслухавши доповідь судді доповідача, вивчивши і перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не завершений, а отже, суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_7 , суд виходив із того, що ризики, які мали місце, до теперішнього часу не припинили існувати і не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду. Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри визначено на стадії досудового розслідування.

Перевіркою матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 є особою раніше не судимою, однак обвинувачується у вчиненні відразу декількох кримінальних правопорушень, одне із яких відноситься до особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі, офіційно не працевлаштований, що вказує на відсутність у нього та постійного, легального джерела прибутку, хоча і є одружений та маючий дітей, однак зазначене не перешкодило йому вчиняти зазначені кардинальні правопорушення, що також вказує на відсутність осіб, які б мали на нього належний вплив з метою забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобіганню існуючим ризикам.

З урахуванням зазначеного та інших обставин кримінального провадження, даних про особу підозрюваного, а також тяжкості покарання, що загрожуватиме ОСОБА_7 у разі визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, у яких він обвинувачується, є підстави стверджувати про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України, які зазначені в клопотанні прокурора та оскаржуваній ухвалі суду, і вони не зменшилися та не перестали існувати, зважаючи на що є неспроможними доводи апеляційної скарги захисника про те, що слідчим не надано належних доказів, які б підтверджували існування ризиків, зазначених в клопотанні про обрання запобіжного заходу.

Наведене свідчить про те, що строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 має бути продовжений з метою забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання існуючим ризикам у разі відмови у продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого.

З огляду на викладене твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку тримання його під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими.

Саме продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , в тому числі на які посилається в апеляційній скарзі захисник, були відомі слідчому судді на час розгляду клопотання прокурора, та враховані при ухваленні відповідного процесуального рішення.

Інші обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі були відомі суду першої інстанції на час розгляду клопотання та цілком враховані при прийнятті відповідного процесуального рішення.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді клопотання, колегія судді не вбачає.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року, якою ОСОБА_7 обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.28, ч. ст..263, ч.2 ст.15, п.п.5,12 ч.2 ст.115 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 15 грудня 2022 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13