В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого суді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні № 308/16884/22, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001499 від 26.11.2022 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, тимчасово не працюючого, раніше судимого:

вироком Ужгородського міськрайонного суду від 10.06.2022 року за ч.1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн., покарання замінено ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2022 року на покарання у виді 30 годин громадських робіт,-

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.389 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 будучи засудженим 10.06.2022 року вироком Ужгородського міськрайонного суду за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн., яке в подальшому замінено ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2022 року на покарання у виді 30 годин громадських робіт, у період часу з 03.11.2022 року по 23.11.2022 року, умисно ухилився від відбування призначеного йому покарання у виді громадських робіт, а саме: не виходив на відпрацювання до КП «Ужгородський комбінат комунальних підприємств» Ужгородської міської ради.

За таких обставин, ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, тобто ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину визнав повністю, щиро покаявся у вчиненому та підтвердив обставини вчиненого злочину, що викладені в обвинувальному акті. Повідомив, що не відпрацював, бо не хотів. В орган пробації викликався, де йому все чітко було роз`яснено, в тому числі і те, що за невиконання призначеного покарання передбачена кримінальна відповідальність. Усвідомлює вчинене та просить суд суворо його не карати.

Заслухавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити та про порядок їх дослідження, суд в порядку ч.3 ст.349 КПК України визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечують учасники судового провадження, які правильно зрозуміли зміст цих обставин і сумнівів у добровільності і істинності їх позицій не має, розуміючи при цьому, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

У справах Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії від 06.12.1998 (пункт 253), Козинець проти України від 06.12.2007 (пункт 54), Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011 (пункт 150), Зякун проти України від 25.02.2016 (пункт 40) Європейський Суд неодноразово наголошує про те, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Отже, заслухавши сторін судового провадження, суд приходить, «поза розумним сумнівом», до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення і кваліфікує його дії за ч.2 ст. 389 КК України як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, згідно з вимогами ст.ст. 65 - 67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч.2 ст.50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення, що відповідно до вимог ст.12 КК України є кримінальним проступком.

Поряд з вказаними обставинами, при призначенні покарання суд враховує дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_4 , який на обліку в лікарів нарколога, психіатра не перебуває, має постійне місце проживання.

Обставинами, визначеними ст. 66 КК України, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є те, що останній щиро покаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, дав визнавальні показання.

Відповідно до ч.2 ст. 66 КК України, суд визнає обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 те, що останній свою вину визнав повністю.

Обставин, визначених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 не встановлено.

Призначаючи міру покарання ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а тому приходить до висновку, що для досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, якою встановлено, що «покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами», суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді арешту на певний строк, в межах санкції та ч.2 ст.389 КК України.

При цьому, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд бере до уваги ті обставини, що ОСОБА_4 раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного злочину, і на шлях виправлення не став, а вчинив нове, умисне правопорушення пов`язане з виконанням покарання призначеного за попереднім вироком, а тому на думку суду, виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства із призначенням обвинуваченому реальної міри покарання за вчинений ним даний проступок.

Суд вважає, що саме таке покарання буде достатнім, справедливим і необхідним для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Поряд з цим, при складанні покарання за даним вироком, а також за вироком Ужгородського міськрайонного суду від 10.06.2022 року, із врахуванням ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2022 року, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 71, ч.1 ст. 72 КК України.

Цивільний позов не заявлено. Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.

Судові витрати та речові докази по справі відсутні.

Керуючись ст.ст.7-29, 368-371,373,374,376,392,394,395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.389 КК України та призначити йому покарання, у виді арешту строком на 1 (один) місяць.

На підставі ч.1 ст. 71, ч.1 ст. 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання, призначену за вироком Ужгородського міськрайонного суду від 10.06.2022 року, із врахуванням ухвали від 04.10.2022 року, і за сукупністю вироків, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді арешту строком на 1 (один) місяць і 3 (три) дні.

Строк відбування призначеного ОСОБА_4 покарання рахувати з моменту фактичного затримання засудженого.

Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Головуючий ОСОБА_1