ЄУН № 328/1332/20
Провадження № 1-і/337/3/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2022 року місто Запоріжжя

Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у дистанційному режимі відеоконференції, клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2022 року до Хортицького районного суду міста Запоріжжя надійшло клопотання прокурора Токмацького відділу Пологівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000008 від 04 січня 2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України.

Вказане кримінальне провадження перебувало на розгляді Токмацького районного суду Запорізької області.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з урахуванням положень ст. 3 Конституції України та на підставі рішення зборів судді Токмацького районного суду від 10.03.2022 року, Токмацьким районним судом Запорізької області тимчасово зупинено здійснення судочинства.

Згідно розпорядження Верховного Суду №4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» (із змінами і доповненнями, внесеними розпорядження Верховного Суду від 14 вересня 2022 року №49/0/9-22) територіальну підсудність судових справ Токмацького районного суду Запорізької області визначено за Хортицьким районним суду міста Запоріжжя.

Прокурором в обґрунтування клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, вказано на існування у справі передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України ризику, і неможливістю його запобігнення іншими запобіжними заходи.

В судовому засіданні прокурор наполягав на задоволенні клопотання в повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_5 просив клопотання вирішити на розсуд суду, але звернув увагу на строк його тримання і проміжок часу, протягом якого справа не розглядалась по суті. Пояснив, що за час його тримання під вартою, він зробив для себе ряд висновків, і не має намір порушувати закон. Він має постійне місце проживання і законні джерела доходу.

Захисник адвокат ОСОБА_4 підтримав свого підзахисного і просив вирішити клопотання на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали клопотання, суд приходить до такого.
Згідно з ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

04 жовтня 2012 року Ізмаїльським міським судом Одеської області за ч.1 ст. 185, ст. 75 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

13 листопада 2013 року Ізмаїльським міським судом Одеської області за ч.3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 04.03.2016 року.

Ухвалою слідчого судді від 15 січня 2021 року до ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_5 був обраний та продовжувався слідчим суддею і судами з урахуванням даних про особу обвинуваченого, тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та на підставі наявності ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.
Відповідно до ст.ст. 3, 8 Конституції України, ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до ст.ст. 176, 177, 194 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим п.п.1-5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується судом у разі, якщо прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім того, враховуються обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Тримання під вартою є найбільш суворим та винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України суд, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування відповідного запобіжного заходу та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим. Слідчий суддя, суд зобов`язані відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що певні обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Отже, КПК покладає обов`язок на сторону обвинувачення при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу довести суду, як обґрунтованість обвинувачення, наявність ризиків непроцесуальної поведінки особи та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Як вже зазначалось, в межах даної клопотання ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України, тобто, в тому числі, у вчиненні тяжких злочинів. Однак, виходячи з практики ЄСПЛ, сама по собі тяжкість злочину та суворість можливого покарання не можуть бути безумовною підставою для тримання особи під вартою. Наявність підстав для тримання особи під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи.

Крім того, суд виходить з того, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

Дане кримінальне провадження перебувало на розгляді Токмацького районного суду Запорізької області, де тривала стадія допиту свідків. Письмові докази знаходились в приміщенні Токмацького відділу Пологівської окружної прокуратури Запорізької області.

На цей час м. Токмак тимчасово окуповано російською федерацією. Доля матеріалів справи, доказів у справі, наглядового провадження не відома. Кримінальне провадження по суті не розглядалось вже близько дев`яти місяців.

ОСОБА_5 взято під варту ще 15 січня 2021 року. Отже, на даний час обвинувачений перебуває вже під вартою більше 1 року та 9 місяців.

Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою (Рішення Європейського суду з прав людини «Яблонський проти Польщі»).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти росії» від 24 травня 2003 року).

Оцінивши матеріали справи, суд бере до уваги обставини, встановлені під час обрання обвинуваченому тримання під вартою, зокрема обґрунтовану підозру щодо вчинення інших кримінальних правопорушень, під час застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, данні про особу ОСОБА_5 , зокрема, звільнення з місць позбавлення волі за попереднім вироком в 2016 році, наявність місця реєстрації і проживання, законних, хоча і неофіційних джерел отримання доходу. В сукупності такі обставини свідчать про те, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.
Однак прокурором в даному випадку не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, з урахуванням строку тримання ОСОБА_5 під вартою, і перспектив розгляду кримінального провадження по суті, не здатний досягти дієвості даного кримінального провадження, тобто не наведено жодних доводів, які б давали підстави вважати, що внаслідок застосування ОСОБА_5 запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, останній не буде виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки чи вчинить нові кримінальні правопорушення.

За таких обставин суд дійшов висновку, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 перестало бути розумним, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу необхідно відмовити, а обвинуваченому необхідно змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання.

Частиною 1 ст. 179 КПК України визначено, що особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого на нього покладаються обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

прибувати до прокурора, суду, за телефонним або за іншим, встановленим законом, викликом у встановлений час;

повідомляти прокурора, суд залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.

Враховуючи вищевикладене, керую чись ст. 331, главою 18 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Змінити обраний ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк до 27 грудня 2022 року такі обов`язки:

прибувати до прокурора, суду, за телефонним або за іншим, встановленим законом, викликом у встановлений час;

повідомляти прокурора, суд залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.

В порядку ст. 179 КПК України обвинуваченому ОСОБА_6 роз`яснюється, що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжних захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти негайно.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали надіслати начальнику ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» МЮУ для виконання.
Ухвала, може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суду м. Запоріжжя протягом 7 (семи) днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1