Справа № 308/945/21
Закарпатський апеляційний суд
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.01.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/513/21 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.09.2021.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Білорусь, громадянин України, українець, мешканець АДРЕСА_1 , одружений, що має на утриманні одну неповнолітню дитину, приватний підприємець, несудимий, засуджений:

- за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 01 (одного) року не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ПАТ Страхова компанія «АРКС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 40828 (сорок тисяч вісімсот двадцять вісім) грн 50 коп. у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 817 (вісімсот сімнадцять) грн 25 коп. витрат за проведення інженерно-транспортної експертизи № 10/235 від 02.06.2020 та 817 (вісімсот сімнадцять) грн 25 коп. витрат за проведення судової автотехнічної експертизи № 10/617 від 18.12.2020.

Речовий доказ у справі - DVD-R диск марки «Leader», на якому міститься відеозапис з відеореєстратора, де зафіксовано момент наїзду автомобіля «КАМАЗ 35511» д.н.з. НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_10 залишено в матеріалах кримінального провадження.

-2-

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

20.05.2020 близько 13 год ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «КАМАЗ 35511», д.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Баб`яка в м. Ужгороді, у напрямку вул. Капушанської, грубо порушив вимоги пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого не справився з керуванням та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка вийшла на проїзну частину дороги та переходила її по дорожній розмітці «Пішохідний перехід», розташованій навпроти АЗС «ОККО» перед будівельним супермаркетом «Епіцентр», в напрямку справа наліво відносно руху автомобіля «КАМАЗ 35511», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 .

Внаслідок наїзду потерпіла ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 388 від 29.09.2020, отримала тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травма, перелом склепіння та основи черепа, забій головного мозку середнього ступеню важкості, правобічний гемісиндром, які могли виникнути внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму або ударянні об такі та могли бути отримані потерпілою при дорожньо-транспортній пригоді, які були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою, згідно п.2.1.3 «б», «в» Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію діянь ОСОБА_6 просить вирок суду в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого. Ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 03 (три) роки та звільнити його від відбування призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України. Суд ОСОБА_6 призначив покарання у межах санкції статті, однак, в порушення ст. 65 КК України, не застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, при цьому не в повній мірі врахував конкретні обставини кримінального провадження, зокрема, характер і обсяг допущених ОСОБА_6 порушень Правил дорожнього руху України, які свідчать про те, що він, як учасник дорожнього руху, не знає та не виконує вимог цих Правил, що є підставою для позбавлення його права керування транспортними засобами на певний період. Окрім того, звертає увагу на те, що нехтування ОСОБА_6 вимогами Правил дорожнього руху України призвело до тяжких наслідків у вигляді травмування пішохода ОСОБА_10 , до того ж заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду обвинувачений не відшкодував, що ставить під сумнів наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття.

На апеляційну скаргу прокурора, адвокатом ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подано заперечення, у якому адвокат посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, а вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін. Вважає, що зазначені прокурором в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судом враховано думку прокурора, потерпілої та її представника, які не просили застосовувати до обвинуваченого додаткового покарання, також взято до уваги те, що для ОСОБА_6 професія водія є єдиним джерелом заробітку, має на утриманні неповнолітнього сина. Застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати

-3-

транспортними засобами не буде справедливим та необхідним покаранням у даному випадку. Також не погоджується з твердженнями прокурора про те, що ОСОБА_6 не було повністю відшкодовано шкоду, оскільки таке не відповідає дійсності та матеріалам справи. Матеріальна шкода відшкодована в повному обсязі, а моральна відшкодовується, згідно вироку. Предметом апеляційної скарги прокурора є питання призначення додаткового покарання, яке не підтримувалось прокурором - особою уповноваженою на реалізацію цього питання, відтак вважає, що така апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Представником потерпілої ОСОБА_10 - адвокатом ОСОБА_11 також на апеляційну скаргу прокурора подано заперечення у якому представник зазначає, що обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_10 відшкодовано шкоду, визначену вироком суду від 15.09.2021. Потерпіла ОСОБА_10 вважає, що суд першої інстанції належним чином покарав обвинуваченого, а застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, в даному випадку є надмірним, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Судове провадження розглядається у відсутності потерпілої та її представника, які належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, причини неявки не повідомили. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обґрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримано не в повній мірі.

Відповідно до ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування і судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України при обставинах, вказаних у вироку ґрунтуються на зібраних та досліджених судом першої інстанції доказах і ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються, а тому відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

-4-

Кваліфікація діяння обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, при встановлених у вироку суду обставин, є правильною.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції, і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання або у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

У відповідності до ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

У ході розгляду кримінального провадження, колегія суддів прийшла до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора в частині невідповідності призначеного покарання загальним засадам призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, оскільки при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України не застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а тому призначене покарання є м`яким.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання вказані вимоги не були дотримані, при призначенні покарання судом першої інстанції в достатній мірі не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання та звільняючи його від його відбування з випробуванням, виходив з того, що обвинувачений раніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні неповнолітнього сина, працює, має позитивну характеристику, раніше не судимий, інформація про перебування ОСОБА_6 на обліку у лікарів психіатра-фтизіатра та нарколога відсутня. Судом також було враховано і позицію потерпілої ОСОБА_10 , яка просила призначити ОСОБА_6 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому покарання, судом визнано щире каяття, визнання вини та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, у ході судового розгляду судом не встановлено.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі та звільнення його від відбування вказаного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 01 (один) рік.

-5-

Разом з тим, санкція ч. 2 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог правил дорожнього руху та їх наслідків.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги Закону щодо необхідності у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статтей 286, 287 КК України, обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, і призначив ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення про, що правомірно йдеться в поданій прокурором апеляційній скарзі.

Поза увагою суду залишились конкретні обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який грубо порушуючи вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на ОСОБА_10 в момент, коли остання переходила проїзну частину по нерегульованому пішохідному переході по дорожній розмітці «Пішохідний перехід», а також наслідки, що настали у вигляді тяжких тілесних ушкоджень.

Позиція потерпілої щодо призначення ОСОБА_6 покарання без ізоляції від суспільства, не є визначальною з урахуванням конкретних обставин вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та наслідків, що настали у результаті його вчинення.

Наявність щирого каяття обвинуваченого, активного сприяння у розкритті кримінального правопорушення, в т.ч. відшкодування частини заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди, позитивні дані про особу ОСОБА_6 та дані про його сімейний стан слугували підставами для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, проте ці обставини не свідчать про неможливість застосування додаткового покарання.

Як правильно зазначено в апеляційній скарзі прокурора, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 основного покарання без додаткового, судом не повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зокрема те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України кваліфікується як тяжке, ОСОБА_12 грубо порушено положення Правил дорожнього руху України, в результаті чого останній, допустив наїзд на пішохода на пішохідному переході, з урахуванням наслідків, що настали в результаті порушення таких Правил, що свідчить про небезпечність ОСОБА_6 як водія під час керування транспортним засобом.

При цьому колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що позбавлення права ОСОБА_6 керувати транспортними засобами суттєво вплине на можливість здійснення ним підприємницької діяльності та істотно вплине на рівень прибутку від результатів діяльності, а відтак буде надмірним тягарем як для обвинуваченого, так і для його сім`ї, до складу якої входить неповнолітня дитина, так як дохід від підприємницької діяльності обвинуваченого є єдиним джерелом засобів для існування його сім`ї, оскільки такі обставини жодним чином не свідчать про правильність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

-6-

Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких існує потреба у керуванні власним транспортним засобом. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Крім того, Правилами дорожнього руху України, регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що нехтування ОСОБА_6 вимогами Правил дорожнього руху України призвело до тяжких наслідків у виді травмування пішохода.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що не призначення за таких обставин ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, судом не дотримано загальних засад призначення особі покарання за вчинене кримінальне правопорушення й допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення надто м`якого покарання, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення в цій частині нового вироку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 покарання, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані щодо його особи: позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягається до кримінальної відповідальності, має на утриманні неповнолітню дитину, обставини, що пом`якшують покарання - визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення, щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, відшкодування заподіяної шкоди, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, звільнивши його від відбування призначеного основного покарання на підставі положень ст. 75 КК України, і що таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення.

З цих підстав апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

-7-

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатській області від 15.09.2021 щодо ОСОБА_13 в частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 01 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_13 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 01(один) рік.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_13 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

У решті вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.09.2021 щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення й може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: