Провадження №1-кп/761/1487/2023
В И Р О К

іменем України

29 березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі головуючої судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду міста Києва кримінальне провадження № 0004180 відомості про яке 21.05.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у якому

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Києва, громадянин України, одружений, на утриманні має одну малолітню та одну неповнолітню дитину, обіймаючий посаду управителя ресторану ТОВ «РЕСТ-АРТ», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий - АДРЕСА_2 , раніше до кримінальної відповідальності не притягувався,

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України ВСТАНОВИВ

20 травня 2020 року ОСОБА_5 приблизно о 19.30 год. керуючи технічно справним автомобілем Renault Sandero, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався у лівій смузі руху проїзної частини вул. Туполєва зі сторони вул. Салютної в напрямку вул. Стеценка та наближався до нерегульованого пішохідного переходу розташованого навпроти будинку №16 по вул. Туполєва у місті Києві. В цей же час, в сусідній правій смузі руху попутного напрямку, перед нерегульованим пішохідним переходом почав знижувати швидкість та зупинився транспортний засіб, а саме невстановлений в ході розслідування легковий автомобіль, водій якого надавав дорогу пішоходу ОСОБА_7 , що пересікав проїзну частину вул. Туполєва по вказаному нерегульованому пішохідного переходу, рухаючись в напрямку з права наліво, відносно напрямку руху вказаних транспортних засобів.

Грубо порушуючи вимоги п. п. 2.3 «б», 18.4 Правил дорожнього руху, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року, ОСОБА_5 невірно оцінив дорожню обстановку, проявив неуважність, не відреагував на зниження швидкості та зупинку транспортного засобу перед нерегульованим пішохідним переходом в сусідній смузі, в свою чергу не знизив швидкість, не зупинився перед пішохідним переходом і не переконався у відсутності пішоходів, продовживши рух керованим автомобілем «Renault Sandero» д.н.з. НОМЕР_1 , виїхав на нерегульований пішохідний перехід та передньою правою частиною автомобіля здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 .

Внаслідок проявленої злочинної необережності водієм ОСОБА_5 та порушення правил безпеки дорожнього руху, пішохід ОСОБА_7 в результаті наїзду автомобілем під керуванням обвинуваченого, отримав тілесне ушкодження у виді перелому лівої ключиці в середній третині, яке відноситься до середнього ступеню тяжкості.

Під час керування транспортним засобом ОСОБА_5 порушив п.п. 2.3. «б», 18.4 Правил дорожнього руху України: п. 2.3 «б»: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі; п. 18.4 якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Суд визнає правильну кваліфікацію діяння ОСОБА_5 за частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України як порушення правил безпеки дорожнього руху, під час керування транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

В силу ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а це, зокрема, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Диспозиція ст. 286 КК України є бланкетною, і для з`ясування того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

При цьому для встановлення наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, має бути встановлено три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження) та причинний зв`язок між діяннями і наслідками.

З урахуванням вищенаведених положень законодавства України, заслухавши доводи сторін, оцінивши кожен наданий суду доказ щодо належності, допустимості, достовірності та у сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд встановив, що пред`явлене обвинувачення доведено.

Під час судового розгляду ОСОБА_5 вину визнав, пояснив, що у час та місці зазначеним у обвинувальному акті, він керуючи Renault Sandero, д.н.з. НОМЕР_1 рухався у лівій смузі, по правій смузі дороги рухався автомобіль із увімкненим правим поворотним сигналом, швидкість руху була приблизно 20 км/год., в якийсь момент він відчув удар по автомобілю від зіткнення із потерпілим, якого до моменту зіткнення він не бачив. Вказав, що ДТП сталося через його неуважність.

При призначенні покарання підтримав позицію свого захисника та просив суд застосувати до нього покарання у вигляді мінімального штрафу, без призначення додаткового покарання, враховуючи, що він визнає вину в повному обсязі, щиро кається. Зауважив, що не відмовлявся надати допомогу потерпілому, вживав заходів, щодо спілкування з його мамою, проте позитивного діалогу не вдалося досягти.

Встановлені судом обставини вчинення кримінального правопрушення ОСОБА_5 повністю підтверджуються дослідженим та перевіреними безпосередньо в судовому засіданні доказами.

Допитаний судом потерпілий , ОСОБА_7 , пояснив, що у час та місці, які викладені в обвинувальному акті, він намагався перейти дорогу по регульованому пішоходному переходу, перед ним у правій смузі дороги зупинився автомобіль щоб пропустити, в лівій смузі в цей час авто не було, та він розпочав рух, однак в подальшому обвинувачений його збив, він втратив свідомість. Прийшовши до тями, побачив навколо поліцію та медпрацівників. Обвинувачений запитував чи потрібна допомога, проте протягом досудового розслідування та судового розгляду жодної компенсації за завдану шкоду йому не сплатив. Заявлений цивільний позов підтримав, просив задовольнити, призначивши обвинуваченому максимальне покарання, передбачене санкцією статті з позбавленням права керування транспортним засобом на максимальний строк.

Згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 20.05.2020 року з додатками, старшим слідчим Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_8 проведено детальний огляд місця події ДТП, зафіксовано обстановку на місці пригоди, а саме місце розташування транспортних засобів на проїзній частині дороги, дорожні знаки, локалізація пошкоджень на транспортному засобі, інші сліди на місці ДТП, зазначені детально пошкодження транспортних засобів, документ підписано учасниками без зауважень.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 042-1229-2020 від 07.08.2020-10.09.2020 у ОСОБА_7 встановлено ушкодження: закрита травма грудної клітки (синець) у ділянці грудної клітки (на рівні тіла лівої ключиці ), перелом лівої ключиці в середній третині, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості та забійні рани у ділянці потилиці та у скроневій ділянці зліва, відносяться до легкого тілесного ушкодження, та вбачається причинно-наслідковий зв`язок між даним ушкодженням та ДТП від 20.05.2020 року.

03.09.2020 року старшим слідчим Шевченківського УП ГУНП в місті Києві, ОСОБА_9 , проведено слідчий експеримент за участі потерпілого ОСОБА_7 з метою уточнення показань останнього, в ході чого потерпілий на місці вказав на обставини дорожньо-транспортної пригоди, щодо розташування його відносно проїзної частини, до моменту ДТП, момент та місце виходу на пішохідний перехід на проїжджій частині, та щодо інших обставин, проведено відповідні заміри.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи від 14.09.20 року № СЕ-19/111-20/43060-ІТ, встановлено, що в ситуації, яка склалася на дорозі, водій ОСОБА_5 повинен був керуватися вимогами п. 18.4 ПДР України, в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, він мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 , шляхом виконання вказаних вимог п. 18.4 ПДР України, з технічної точки зору, у діях обвинуваченого вбачається невідповідність вимогам п. 18.4 ПДР України, та що причиною ДТП з технічної точки зору, є саме невідповідність дій водія ОСОБА_5 вимогам п. 18.4 ПДР України.

З наданих прокурором матеріалів вбачаються й наступні обставини.

У відповідності до висновку КМНКЛ «Соціотерапія» від 21.05.20 № 003486 ОСОБА_5 не перебував у стані сп`яніння на час, коли мала місце дорожньо-транспортна пригода.

За інформацією КНП «Київський міський психоневрологівчний диспансер» станом на 27.08.20 року, та довідки КМНКЛ «Соціотерапія» № 435445 від 28.08.20 року ОСОБА_5 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

У відповідності до характеристики ТОВ «РЕСТ-АРТ» з грудня 2017 року є працівником вказаного Товариства та порушень трудової дисципліни не має, характеризується позитивно.

Згідно копії свідоцтв про народження, обвинувачений на утриманні має двох дітей ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час судового розгляду обвинувачений заявляв про визнання вини та щире каяття, на думку суду вказані поняття не є тотожними. Дійсно, в ході судового слідства ОСОБА_5 вказав на визнання вини, та не оспорював фактичних обставин справи. Також обвинувачений вказав, що щиро каєтьсья у вчиненому.

Водночас, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризується як ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, та означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Разом з тим, поведінка обвинуваченого під час судового розгляду не свідчила про наявність щирого каяття.

З огляду на викладене вище, обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 відповідно до статті 66 КК України, судом встановлено не було.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_10 , відповідно до статті 67 КК України також відсутні.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети - виправлення і запобігання вчиненню винними та іншими особами нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним, (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Частиною 2 статті 65 КК України встановлено, що особі, яка вчинила кримінальне правопрушення, має бути призначено покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 року), при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

На підставі викладеного, призначаючи покарання обвинуваченому відповідно до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, обставини його вчинення, суд, також приймає до уваги дані про особу обвинуваченого. Так судом враховується, що обвинувачений є раніше не судомою особою, вчинив кримінальне правопорушення вперше і з необережності,має міцні соціальні зв`язки, одружений, на утриманні має одну малолітню та одну неповнолітню дитину, врахуванню підлягає і матеріальний стан обвинуваченого, який офіційно працевлаштований та отримує відповідний прибуток, може бути суспільно корисним, позитивно характеризується за місцем роботи, суд, крім того враховує відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання та вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 , а також запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень застосування до нього покарання у виді штрафу, у межах визначених санкцією інкримінованої йому статті Особливої частини Кримінального кодексу України та застосувати положення ст. 5 КК України.

Відповідно до положень статті 5 КК України, яка визначає зворотну дію закону про кримінальну відповідальність у часі: Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.»

Таким чином, суд вважає за необхідне при призначенні покарання у виді штрафу ОСОБА_5 застосувати санкцію ч.1 ст.286 КК України /в редакції закону № 586-VІ від 24.09.2008/.

Крім того, санкцією ч. 1 ст. 286 КК України в редакції чинній на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, передбачено покарання - позбавлення права керування транспортними засобами або без такого. Згідно ст. 55 КК України воно є факультативним додатковим покаранням, і питання про його призначення є правом суду, а не обов`язком.

Водночас при вирішенні питання щодо необхідності його призначення, суд бере до уваги встановленні під час судового розгляду порушення обвинуваченим правил дорожнього руху, документи, які характеризують його особу, наслідки у вигляді шкоди здоров`ю потерпілого, відсутність її відшкодування, думку потерпілої сторони, яка просила застосування такого покарання на максимальний строк тощо, а також наслідки вчиненого, дозволяють суду дійти висновку про необхідність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначення такого покарання, на думку суду, буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 , ухвалюється з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Потерпілий ОСОБА_7 заявив цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди на суму 47546,05 грн. та 200000 грн. моральної шкоди.

ОСОБА_5 вчастинні заявленого цивільного позову, частково визнав матеріальну шкоду на суму 21298,63 грн., інша сума 26247,42 грн., на його думку, не підтверджена належними доказами, та що витрати на вказану суму пов`язані із реабілітацією потерпілого, внаслідок травми отриманої в ДТП. Водночас, обвинувачений та його захисник зауважили, що цивільна-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована на час ДТП, з приводу чого, до відзиву на позовну заяву з додатками, отже, сторона захисту вважає, що матеріальні збитки має відшкодувати - страхова компанія, а не обвинувачений безпосередньо. Також обвинувачений просив відмовити у задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, розмір якої є необґрунтованим та недоведеним.

Згідно полісу № ЕР № ЕР 183327363 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ОСОБА_5 є страхувальником у страховика ПАТ «СК «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА», строк дії договору з 07.05.2020 до 06.05.2021, страхова сума на одного потерпілого за шкоду життю та здоров`ю визначена на рівні 260000 грн., за майнову шкоду на рівні 130000 грн., розмір франшизи - 0.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з тим страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування»).

У статті 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування. Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).

Питання обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Відповідно до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, укладеного між обвинуваченим та ПАТ «СК Українська страхова група», страховим випадком є подія, передбачена договором, яка відбулася в період його дії із настанням якої виникає обов`язок Страховика здійснити виплату страхового відшкодування Страхувальнику, застрахованим або третім особам.

Отже, між потерпілим та обвинуваченим виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час, між обвинуваченим та страховою компанією існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілими, яким він виплачує страхові відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

З огляду на вказане суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині відшкодування матеріальних збитків необхідно відмовити.

В той же час, відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частина 4 ст. 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Отже, під поняттям «моральна шкода» охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров`я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 вчинив злочинні дії окреслені у ч. 1 ст. 286 КК України, вина обвинуваченого в скоєнні ДТП, що потягнуло спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості доведена. Отже, заявлена вимога цивільного позивача пов`язується з фактом заподіяння кримінальним правопорушенням моральної шкоди і суд враховуючи стан здоров`я потерпілого, його вік, фізичні та душевні страждання, які призвели до негативних змін у житті потерпілого, тяжкість вимушених змін у його звичайному способі життя, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає, що маються підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України та п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також із урахуванням положень 26-1 Закону № 1961-IV, коли Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» п. 41.1 та пп. «в» п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

При цьому суд вважає, що заявлена потерпілим сума відшкодування є завищеною, а тому, з урахуванням обставин справи і доказів наданих цивільним позивачем, суд вважає, що розмір моральної шкоди у грошовому еквіваленті становить 50000 грн., що спричинена, виходячи із сукупності її складових - ступеню тяжкості спричинених тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, фізичного болю та страждань, розумності, виваженості та справедливості є достатнім розміром для компенсації моральної шкоди, і саме такий розмір суд вважає таким, що відповідає ступеню моральних страждань потерпілого та категорії кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим, яке за направленістю умислу відноситься до ненавмисних і не призведе до безпідставного збагачення, а тільки компенсує завдану потерпілому шкоду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Як вбачається з наданих прокурором довідок про витрати на проведення експертиз у даному кримінальному провадженні, сукупна їх вартість становить 3431,40 грн. (за проведення експертиз №042-1229-2020 та № СЕ-19/111-20/43060-ІТ).

Вказані витрати документально підтверджені, а тому в порядку ст. 124 КПК України, підлягають стягненню на користь держави з ОСОБА_5 витрати на залучення експертів.

Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Заходи забезпечення кримінального провадження під час проведення досудового розслідування, зокрема у вигляді арешту майна застосовано не було, в той же час представник потерпілого у судових дебатах заявив клопотання про арешт належного обвинуваченому ОСОБА_5 автомобіля Renault Sandero, д.н.з. НОМЕР_1 , з метою забезпечення виконання цивільного позову. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна може бути накладений з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), ч. 6 вказаної статті вказує, що в разі задоволення цивільного позову, суд за клопотанням цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову, якщо таких заходів не було вжито раніше, з огляду на таке необхідно накласти арешт на належний обвинуваченому ОСОБА_5 автомобіль Renault Sandero, д.н.з. НОМЕР_1 із забороною розпорядження ним.

Запобіжний захід під час судового провадження до ОСОБА_5 не застосовувався, та підстав для його обрання до набранням вироком законної сили судом не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-371, 373-374, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень, в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_12 - відмовити.

Накласти арешт на належний на праві власності ОСОБА_5 транспортний засіб - автомобіль Renault Sandero, д.н.з. НОМЕР_1 із забороною розпорядження ним.

Речовий доказ, автомобіль Renault Sandero, д.н.з. НОМЕР_1 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_5 - залишити йому за належністю.

Процесуальні витрати в розмірі 1796,90 грн. (висновок екперта №042-1229-2020) та в розмірі 1634,50 грн. (висновок експерта № СЕ-19/111-20/43060-ІТ) стягнути з ОСОБА_5 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після проголошення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні

Головуюча суддя ОСОБА_1