Справа № 309/4803/22
Провадження № 1-кп/309/296/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді: ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст кримінальне провадження, що внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000160 від 06.09.2022 р. відносно :

ОСОБА_3 02.05.2003 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , освіта середня, не одруженого, військовослужбовця строкової служби , раніше не судимого, у скоєнні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.4 ст. 405 КК України ,

За участю сторін кримінального провадження:

Прокурора ОСОБА_4

Обвинуваченого ОСОБА_3

Захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Судом визнано доведеним, що відповідно до наказу Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону № 326-ОС від 01.07.2021 на виконання наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 574-ОС від 23.06.2021, ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу. підрозділу та на всі види забезпечення, як військовослужбовця строкової служби, який прибув з Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України.

На підставі наказу Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону № 37-ОС від 25.01.2022, солдата ОСОБА_3 призначено на посаду молодшого інспектора прикордонної служби НОМЕР_2 категорії - кухара групи логістики ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б).

В подальшому, на підставі наказу Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону № 243-ВВ від 01.09.2022, старшого солдата ОСОБА_3 відряджено до ВІПС «Велятино» (тип В) ВПС «Яблунівка» (тип. В) у зв`язку із службовою необхідністю.

Таким чином, з моменту зарахування 01.07.2021 ОСОБА_3 до списків | особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону, останній набув статус військовослужбовця Державної прикордонної служби України.

Вимогами ст, ст. 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Статті 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту. Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

У зв`язку із |збройною агресією російської федерації та вторгнення її збройних сил на територію України, у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102 ІХ від 24.02.2022, в Україні із 05.30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб введено воєнний стан.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.03.2021 № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05.30 год.26.03.2022 строком на 30 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21.04 2021 № 2212-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05.30 год. 25.04.2022 строком на 30 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05 2022 № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05.30 год. 25.05.2022 строком на 90 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України № 573/2022 від 12. 08.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08 2022 № 2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05.30 год. 23.08.2022 строком на 90 діб.

Згідно Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У такий спосіб з моменту затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022. на території України почав діяти правовий режим воєнного стану.

Старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової строкової служби, повинен у своїй повсякденній діяльності дотримуватись вимог: ст.ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України, згідно з яких людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню; кожна людина має право на особисту недоторканість; кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та Законів України, не посягати на права та свободи, честь і гідність інших людей; ст.ст. 11, 49, 50 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до яких військовослужбовці постійно повинні хоробрими, дисциплінованими, зразком високої культури, скромності і витримки, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців берегти військову честь, захищати свою і поважати

З метою реагування на порушення військової дисципліни та виконання службових обов`язків щодо контролю над підлеглим особовим складом, лейтенант ОСОБА_6 розбудив ОСОБА_3 та зобов`язав останнього вибути до медичного закладу для проведення медичного освідування на предмет виявлення факту перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння.

Прокинувшись, старший солдат ОСОБА_3 прослідував до кімнати для умивання, на законні вимоги лейтенанта ОСОБА_6 щодо вибуття до медичного закладу поводив себе агресивно, провокував конфлікт, штовхався, виражався нецензурно на адресу лейтенанта ОСОБА_6 , на зауваження не реагував.

Надалі, в ході конфлікту, 06.09.2022 близько 06.35 год старший солдат ОСОБА_3 знаходячись на території ВІПС «Велятино» ВПС «Яблунівка» НОМЕР_1 прикордонного загону, яке розташоване за адресою

АДРЕСА_2 , усвідомлюючи суспільно

небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки

та бажаючи їх настання, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння,

розуміючи, що лейтенант ОСОБА_6 являється начальником за званням та посадою, а також перебуває при виконанні обов`язків з військової служби, наніс один удар правою рукою в район правої нижньої щелепної ділянки лейтенанта ОСОБА_6 та зачепив пальцями правої руки ротову порожнину ОСОБА_6 , чим спричинив забій м`яких тканин правої нижньої щелепної ділянки, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, а також здійснив погрозу знищенням, шляхом підпалу автомобіля, який перебуває у користуванні лейтенанта ОСОБА_6 .

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Обвинувачений ОСОБА_3 будучи допитаним у судовому засіданні, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав пояснення, у яких підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу його вчинення. Так, обвинувачений указав, що дійсно все відбулося так, як зазначено в обвинувальному акті, а саме, що він 06.09.2022 р. будучи військовослужбовцем строкової служби близько 06:35 години, території ВІПС «Велятино» ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_4 » НОМЕР_1 прикордонного загону, яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, оскільки перед цим вжив домашнє вино ємністю 1 літр, розуміючи, що лейтенант ОСОБА_6 являється начальником за званням та посадою, а також перебуває при виконанні обов`язків з військової служби, наніс один удар правою рукою в район правої нижньої щелепної ділянки лейтенанта ОСОБА_6 та зачепив пальцями правої руки ротову порожнину ОСОБА_6 , а також здійснив погрозу знищенням, шляхом підпалу автомобіля, який перебуває у користуванні лейтенанта ОСОБА_6 . У вказаному кається та просить вибачення у потерпілого.

З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, та показаннями потерпілого, які суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 353 КПК України, та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, який не відмовився надавати показання у відповідності до вимог ст. 63 Конституції, потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що 06.09.2022 р. він отримав від старшого зміни прикордонних нарядів сержанта ОСОБА_7 доповідь про перебування ОСОБА_3 , у стані алкогольного сп`яніння під час несення служби у прикордонному наряді. Прибувши до адміністративної будівлі ВІПС «Велятино» ВПС «Яблунівка» НОМЕР_1 прикордонного загону він встановив, що старший солдат ОСОБА_3 спить у спальному приміщенні.

З метою реагування на порушення військової дисципліни та виконання службових обов`язків щодо контролю над підлеглим особовим складом, він розбудив ОСОБА_3 та зобов`язав останнього вибути до медичного закладу для проведення медичного освідування на предмет виявлення факту перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння.

Прокинувшись, старший солдат ОСОБА_3 прослідував до кімнати для умивання, та на його законні вимоги щодо вибуття до медичного закладу поводив себе агресивно, провокував конфлікт, штовхався, виражався нецензурно. В ході конфлікту, 06.09.2022 близько 06.35 год ОСОБА_3 . лежачи на землі, оскільки він намагався натягти йому кайданки, своєю правою рукою наніс йому один удар в район правої нижньої щелепної ділянки та зачепив пальцями правої руки його ротову порожнину, а також здійснив погрозу знищенням, шляхом підпалу автомобіля, який перебуває у його користуванні.

Підсудний згідний з доказами зібраними відносно нього органами досудового слідства і вважає за недоцільне дослідження їх в судовому засіданні, так як вину у вчиненому злочині повністю визнає, зміст та значення ст. 349 КПК України йому зрозумілі.

Покази ОСОБА_3 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, суд переконавшись, що учасники процесу вірно розуміють зміст обставин провадження, відсутності сумнівів в добровільності їх позицій, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, допитом потерпілого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ст. 405 ч.4 КК України, за вище встановлених обставин.

З правової позиції, яка відображена у постанові Верховного Суду в справі №754/17019/17 вбачається, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Він означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що у його достовірності взагалі немає сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

Підґрунтям стандарту «поза розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно, досліджені докази суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, та у їх відношенні безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 наведеного Кодексу судом не встановлено та сторонами не доведено. Як наслідок, на переконання суду, яке ним сформоване у порядку ст. 94 КПК України, наявні в матеріалах кримінального провадження докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а тому немає об`єктивних підстав їм недовіряти.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які, відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Аналізуючи наведені вище та безпосередньо досліджені судом докази щодо обставин вчинених протиправних дій обвинуваченим, суд не вбачає підстав піддавати їх сумніву, оскільки вони узгоджуються між собою як окремо, так і в сукупності, доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та які містяться у матеріалах цього провадження.

Таким чином, досліджені та оцінені в судовому засіданні докази дозволяють дійти висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 405 КК України, тобто у заподіянні тілесних ушкоджень начальнику, у зв`язку з виконанням ним обов`язків з військової служби, а також погрозі начальникові знищенням його майна у зв`язку з виконанням ним обов`язків з військової служби, вчинені в умовах воєнного стану.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч.4 ст. 405 КК України.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченому, судом встановлено визнання вини та щире розкаяння у вчиненому.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК вчинення злочину у стані алкогольного спяніння.

Також, суд враховує особливості й обставини вчинення злочину: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Виходячи з обставин справи, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій, враховуючи особу підсудного, а саме те, що підсудний вину свою у вчиненні злочину визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, зробив переоцінку своєї поведінки, посередньо характеризується за місцем проходження служби , раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, суд приходить до висновку про можливість виправлення і перевиховання підсудного без відбування покарання і звільнення його від покарання, з випробуванням, тобто застосувати до підсудного ст. 75 КК України, адже таке покарання на переконання суду буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню .

Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно скасувати та негайно звільнити ОСОБА_3 з-під варти в залі суду, у зв`язку з призначенням покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.4 ст.405 КК України та призначити йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, який суд визначає в три роки , не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_3 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до ст.. 165 КВК України іспитовий строк ОСОБА_3 обчислювати з моменту проголошення вироку, а саме 26 грудня 2022 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 скасувати та ОСОБА_3 негайно звільнити з-під варти у залі суду, у зв`язку з призначенням покарання не пов`язаного з позбавленням волі відповідно до ч.1 ст. 377 КПК України.

На вирок може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду через Хустський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а копія вироку обвинуваченому та прокурору підлягає врученню негайно після проголошення.

Суддя Хустського

районного суду ОСОБА_1