ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3882/22 Номер провадження 11-кп/814/1246/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 вересня 2021 року за №0000628, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 19 вересня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Донське Сімферопольського р-ну АР Крим, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , безробітного, вдівця, не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 27 вересня 2021 року приблизно о 22 годині 10 хвилин, керуючи саморобним трактором, н. з. НОМЕР_1 , по вул. Центральній, 1 у с. Галяве Лубенського р-ну Полтавської обл. при виїзді з АЗС «Татнафта» на автодорогу «Р-60 сполученням Суми-Пирятин» у порушення вимог п.10.2 ПДР України не врахував дорожню обстановку, не надав дорогу транспортним засобам, що рухались по ній, і допустив зіткнення: з: автомобілем «Тойота Пріус», н. з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , а в подальшому - сідловим тягачем «МАН», н. з. НОМЕР_3 , з напівпричепом «Шмітц», н. з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_10 , у результаті чого заподіяв пасажиру трактора, н. з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми голови, хребта, грудної клітки та живота, що супроводжувались шоком крововтратою, й спричинили смерть.

Місцевий суд за результатами судового розгляду дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення надано неправильну правову оцінку діям обвинуваченого за ч.3 ст.286-1 КК України та перекваліфікував їх на ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинили смерть ОСОБА_11 , мотивуючи тим, що прокурором не було доведено факт керування обвинуваченим трактором у стані алкогольного сп`яніння.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він 27 вересня 2021 року приблизно о 22 годині 10 хвилин, керуючи в порушення вимог п.2.9 «а» ПДР України саморобним трактором, н. з. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, по вул. Центральній, 1 у с. Галяве Лубенського р-ну Полтавської обл. при виїзді з АЗС «Татнафта» на автодорогу «Р-60 сполученням Суми-Пирятин» у порушення вимог п.10.2 ПДР України не врахував дорожню обстановку, не надав дорогу транспортним засобам, що рухались по ній, і допустив зіткнення з: автомобілем «Тойота Пріус», н. з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , а в подальшому - сідловим тягачем «МАН», н. з. НОМЕР_3 , з напівпричепом «Шмітц», н. з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_10 , у результаті чого заподіяв пасажиру трактора, н. з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми голови, хребта, грудної клітки та живота, що супроводжувались шоком крововтратою, й спричинили смерть.

Такі дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинили смерть ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 19 вересня 2022 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим і засудити за ч.3 ст.286-1 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, у іншій частині вирок залишити без зміни.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції: дійшов безпідставного висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на ч.2 ст.286 КК України, так як за результатами токсикологічного дослідження №2851 підтверджено перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння, біологічні зразки для проведення якого відбирались і доставлялись медичними працівниками відповідно до положень Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року; при призначенні покарання не врахував: те, що ОСОБА_8 учинив тяжкий злочин з грубим порушенням приписів ПДР України в стані алкогольного сп`яніння, що призвело до смерті людини, вину не визнав і намагався перекласти її на іншого учасника ДТП водія автомобіля «Тойота Пріус», н. з. НОМЕР_2 , не має обставин, які би пом`якшували захід примусу, а тому виправлення обвинуваченого можливе лише шляхом призначення йому покарання на більший тривалий строк та без застосування положень ст.75 КК України.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та його захисника проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Установлені місцевим судом фактичні обставини того, що 27 вересня 2021 року приблизно о 22 годині 10 хвилин ОСОБА_8 , керуючи саморобним трактором, н. з. НОМЕР_1 , по вул. Центральній, 1 у с. Галяве Лубенського р-ну Полтавської обл. при виїзді з АЗС «Татнафта» на автодорогу «Р-60 сполученням Суми-Пирятин» у порушення вимог п.10.2 ПДР України не врахував дорожню обстановку, не надав дорогу транспортним засобам, що рухались по ній, і допустив зіткнення з: автомобілем «Тойота Пріус», н. з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , а в подальшому - сідловим тягачем «МАН», н. з. НОМЕР_3 , з напівпричепом «Шмітц», н. з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_10 , у результаті чого заподіяв пасажиру трактора, н. з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми голови, хребта, грудної клітки та живота, що супроводжувались шоком крововтратою, й спричинили смерть, у апеляційному порядку учасниками судового провадження не оспорюються, а тому в зазначеній частині оскаржуваний вирок судом апеляційної інстанції не переглядається.

Між тим, доводи прокурора, які зводяться до керування обвинуваченим транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та через це необхідності надання діям ОСОБА_8 правової оцінки за ч.3 ст.286-1 КК України, позбавлені підстав.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що всі сумніви в частині доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів складу злочину, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності інкриміваної обставини.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Статтею 91 КПК України визначено обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а згідно з вимогами ст.92 КПК України обов`язок доказування цих обставин покладається на сторону обвинувачення.

Саме сторона обвинувачення, порушуючи питання про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, серед іншого, факт керування винною особою транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Висновок же суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення та необхідності кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинили смерть ОСОБА_11 , є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Місцевий суд, проаналізувавши зміст довідки №18 від 13 жовтня 2021 року, правильно встановив відсутність відомостей щодо: особи, в якої відбирались зразки біологічного матеріалу для токсикологічного дослідження, особи, яка відбривала ці зразки, а також місця й часу, де це здійснювалось. Перевіркою матеріалів справи не встановлено даних, які би свідчили, що зразки біологічного матеріалу, на підставі яких у подальшому було надано результати токсикологічного дослідження №2851 та висновок судово-медичної експертизи №18 від 23 лютого 2022 року, відбирались у обвинуваченого та в законний спосіб, з дотриманням передбаченої процедури.

Окрім того, за змістом висновку судово-медичної експертизи №18 від 23 лютого 2022 року зразки біогологічного матеріалу, зазначеного в довідці №18, було доставлено в лабораторію для дослідження 13 жовтня 2021 року, тобто після 16 днів з моменту вчинення ОСОБА_8 ДТП (27 вересня 2021 року). При цьому, даних щодо місця та способу зберігання отриманих зразків протягом такого тривалого часу, в тому числі в частині дотримання температурного режиму й кола осіб, які мали до них доступ, прокурором також не надано.

Водночас значення має і те, що, як під час досудового розслідування, так і судового розгляду, стороною обвинувачення не було встановлено та допитано свідків, показання яких стосувались би наявності чи відсутності клініки сп`яніння ОСОБА_8 , порядку відібрання біологічного матеріалу та особи, в якої це здійснювалось.

Таким чином, наведені вище обставини ставлять під обґрунтований сумнів дотримання законних вимог процедури відібрання, зберігання та доставки біологічного матеріалу для токсикологічного дослідження, а також те, що ці зразки відбирались саме в обвинуваченого, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимими доказами: довідку №18 від 13 жовтня 2021 року про доставку біологічного матеріалу й похідні від неї результат токсикологічного дослідження №2851, висновок судово-медичної експертизи №18 від 23 лютого 2022 року в частині констатації виявлення в крові ОСОБА_8 етанолу в концентрації 0,4 г/л (проміле), що відповідає доктрині «плодів отруєного дерева», згідно з якою, якщо джерело доказів є недопустимим, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж (т.1 а.п.128132).

Окрім того, суд першої інстанції врахував те, що після ДТП обвинувачений перебував у непритомному стані та стані коми, у зв`язку з чим йому надавалась медична допомога, вводились медичні препарати, назва та склад яких суду стороною обвинувачення не наданий, що само по собі може викликати наявність в його крові спиртовмістних речовин і чином суттєво вплинути на об`єктивність результатів токсикологічного дослідження. Дані обставини не спростовано прокурором у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у апеляційній скарзі в умовах змагального процесу.

Що стосується вказівки в медичній картці з приводу запаху алкоголю з порожнини рота ОСОБА_8 , про яку йдеться в дослідницькій частині висновку експерта №18 від 23 лютого 2022 року, то це не спростовує висновки місцевого суду, так як указана обставина є однією з ознак алкогольного сп`яніння та сама по собі не утворює достатню підставу для висновку поза розумним сумнівом щодо перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння (п.3 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року). Також колегія суддів ураховує, що названий запах утворюється від уведення обвинуваченому препаратів, які містять спиртовмісні речовини.

Алкогольне сп`яніння (на відміну від його ознак) - це психічний стан людини, який виникає внаслідок вживання алкогольних напоїв (алкогольної інтоксикації), що призводить до фізіологічних, психічних, вегетативних, неврологічних розладів, і перебування водія в названому стані має бути визначене в законний спосіб.

Сам же ОСОБА_8 категорично заперечив перебування його в стані алкогольного сп`яніння під час керування трактором і повідомив, що вже 10 років не вживає алкогольні напої.

Потерпілий ОСОБА_12 підтвердив показання обвинуваченого в тому, що останній на протязі тривалого часу не вживає алкоголь.

Усе наведене вище підтверджує те, що стороною обвинувачення не доведено відповідно до положень КПК України перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння в ході керування транспортним засобом, а тому підстави для кваліфікації його дій за ч.3 ст.286-1 КК України є відсутніми.

Однак, доводи апеляційної скарги, які зводяться до безпідставного застосування першою судовою інстанцією положень ст.75 КК України та внаслідок цього призначення обвинуваченому надто м`якого покарання, колегія суддів уважає слушними.

Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1, ч.2 ст.409, п.п.2, 4 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання та необхідності застосування більш суворого покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У силу п.2 ч.1 ст.413, ст.414 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність визнається застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З аналізу приписів ст.75 КК України вбачається, що при застосуванні даної норми кримінального закону всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання зазначив про врахування ним ступеню тяжкості та обставин вчиненого ОСОБА_8 злочину, особи обвинуваченого, який уперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, ставлення останнього до вчиненого, думки потерпілого, який не наполягав на призначенні ОСОБА_8 суворого покарання, висновку органу з питань пробації, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі в розмірі, який за санкцією ч.3 ст.286 КК України є мінімальним, та, окрім того, звільнивши ОСОБА_8 від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Проте, місцевий суд належним чином не мотивував свого рішення про застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, при тому, що останній, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, наражаючи на небезпеку невизначене коло осіб (інших учасників дорожнього руху), вчинив, хоча і з необережності, але шляхом грубого порушення вимог ПДР України в нескладній дорожній обстановці тяжкий злочин із невідворотними наслідками у вигляді смерті людини. При цьому, посткримінальна поведінка ОСОБА_8 виявилась у тому, що він не надав належний критичний осуд своїй протиправній поведінці, не визнав вину у вчиненні злочину, а навпаки намагався перекласти її на іншого учасника ДТП.

Наведене значно підвищує як суспільну небезпечність особи обвинуваченого, так і суспільну небезпечність вчиненого злочину, що не отримало належної оцінки при ухваленні оскаржуваного вироку.

Окрім того, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено відсутність обставин, які би пом`якшували захід примусу ОСОБА_8 .

Довідка ж про відсутність у селищної ради компрометуючих матеріалів щодо ОСОБА_8 ще не вказує на позитивну характеристику особи останнього, на що помилково послався суд першої інстанції.

Колегія суддів наголошує, що злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України належить до категорії двооб`єктних злочинів, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, додатковим об`єктом - життя і здоров`я особи, а тому думка потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого, підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, однак не має над ними пріоритету та сама по собі не є вирішальною при прийнятті рішення в ході застосуванні положень ст.ст.50, 65 і 75 КК України.

ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, через це уникнення ОСОБА_8 справедливого основного покарання негативно вплине й на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.

Отже, на переконання апеляційного суду, самі по собі певні позитивні дані про особу винного автоматично не вказують на наявність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, натомість обґрунтовано вплинули на призначення йому мінімального покарання.

На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що застосування положень ст.75 КК України щодо ОСОБА_8 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призвело до призначення останньому невиправдано м`якого основного заходу примусу, який не є справедливим і пропорційним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу ОСОБА_8 .

Призначене ж місцевим судом обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, яке не є мінімальним, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а тому підстави для збільшення його розміру відсутні.

За таких обставин, оскаржуваний вирок у частині призначення покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, його високий ступінь суспільної небезпеки для невизначеного кола осіб, виходячи з обставин вчинення при керуванні джерелом підвищеної небезпеки, та наслідків у вигляді смерті людини, особу обвинуваченого, який не визнав вину, не судимий, є інвалідом ІІ групи (за загальним захворюванням), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває. скарг поведінку за місцем проживання не має, проходив військову службу, дані досудової доповіді про середні ризики вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства, думку потерпілого, який просив призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Ураховуючи зазначені вище дані та обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що основне покарання обвинуваченому повинно бути призначене у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям, однак у мінімальному розмірі, з додатковим покаранням на строк, визначений судом першої інстанції.

З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, підстав для застосування щодо ОСОБА_8 приписів ст.69 КК України також немає.

Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 19 вересня 2022 року в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4