Провадження №1-кп/204/421/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судового засідання Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000653 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 вересня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. В обґрунтування клопотання вказав, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, у зв`язку з чим є всі підстави вважати, що ОСОБА_3 , усвідомлюючи невідворотність покарання, з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення може переховуватись від суду. Таким чином, під час досудового розслідування встановлено достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, тобто існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України наявність ризику незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні обгрунтовується тим, що ОСОБА_3 , усвідомлюючи міру покарання за вчинене кримінальне правопорушення безпосередньо може здійснювати тиск, погрожувати або ж іншим чином впливати на свідків, щодо зміни ними показань. Також, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, оскільки, в ході досудового розслідування встановлено, що обвинувачений не має достатнього законного джерела доходу, який здатен забезпечити рівень життя обвинуваченого, що вказує на те, що, перебуваючи на свободі, останній, з метою отримання коштів для існування та забезпечення життя, може вчинити інші кримінальні правопорушення. Передбачені КПК України інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_3 , покладених на нього процесуальних обов`язків. Таким чином, з метою запобігання вищеперерахованих ризиків виникла необхідність у продовженні обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу. Суду зазначив, що свідки, на яких вказує прокурор, вже надали свої показання під час проведення слідчого експеременту, а тому ОСОБА_3 не зможе вплинути на них задля надання необхідних для нього показань. Його підзахисний ОСОБА_3 до моменту обрання йому запобіжного заходу офіційно був працевлаштованим, допомагав матеріально своїм батькам похилого віку, а також відшкодовував шкоду потерпілому. Просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати відносно нього інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під варто.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку свого захисника.

Вирішуючи клопотання прокурора щодо продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2022 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 23 січня 2023 року, без визначення розміру застави.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Водночас, вирішуючи питання про продовження обвинуваченому найбільш суворого запобіжного заходу, судом хоча і встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, однак на даний час ризики значно зменшились і прокурором не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.

Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть підтвердити існування небезпеки втечі. Або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Ігнатов проти України» від 15 грудня 2016 року).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» у справі від 23 січня 2012 року № 30671/04 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Між тим, суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан що дає підстави вважати, що, в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією Російської Федерації проти України, у ОСОБА_3 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином виконувати органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, що в свою чергу погіршує можливість здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого.

При цьому, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію в Україні, як обставину, яка суттєво збільшує ризик переховування обвинувачених від суду, оскільки на частині території України ведуться бойові дії та частина території України тимчасово окупована.

Оцінюючи ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду, суд також зазначає, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_3 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення може вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаного ризику слід віднести ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років.

Крім того, перевіряючи наявність ризику впливу обвинуваченого ОСОБА_3 на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Ризик впливу на свідків, існує не лише під час зібрання доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань від свідків та дослідження їх судом.

Оскільки судовий розгляд по вказаному кримінальному провадженню ще не розпочато, існує ймовірний ризик того, що внаслідок впливу обвинуваченого на свідків, вони можуть надавати неправдиві свідчення або ж відмовитись від їх надання, а тому існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 інших кримінальних правопорушень чи можливість продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, суд повторно зазначає, що вказаний ризик не може бути врахований судом, оскільки згідно наданими прокурором відомостями про особу обвинуваченого такий ризик нічим не підтверджується. Не підтверджено документами, довідками про те, що обвинувачений вже притягувався до кримінальної відповідальності, був засудженим, має не зняту чи непогашену судимість, схильний до протиправної поведінки, притягувався до адміністративної відповідальності, також не було надано й інформації щодо зловживання обвинуваченим наркотичними засобами або ж алкоголем.

Окрім цього, слід окремо зазначити, що ОСОБА_3 є офіційно працевлаштованим, а саме працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Нафтомаш» на посаді «Ливарник кольорових металів», має на утриманні батьків похилого віку, а також те, що обвинуваченим було частково відшкодовано матеріальну шкоду потерпілому, що в свою чергу було підтверджено самим потерпілим безпосередньо в судовому засіданні.

Тому, хоча і існують ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик переховування від суду, впливу на свідків, вагомість таких ризиків значно зменшилась у порівнянні із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та запобіганню таких ризиків може забезпечити інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме особисте зобов`язання.

Що стосується клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, то суд, вважає за можливе його задовольнити, застосувавши до обвинуваченого запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, оскільки на думку суду такий запобіжний захід є достатнім та необхідним для запобігання зазначеним ризикам.

На думку суду, застосування запобіжного заходу до обвинуваченого у вигляді особистого зобов`язання в повній мірі забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, в разі визнання обвинуваченого ОСОБА_3 винним та призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі, суд не позбавлений можливості вирішити питання про взяття під варту в порядку виконання вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інший не пов`язаний з триманням під вартою задовольнити.

Змінити запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання з покладенням на нього обов`язків, строком на два місяці, тобто до 18 березня 2023 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою на визначений час до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи; заборонити у будь-якій формі спілкуватися із потерпілим та свідками обвинувачення, визначеними в обсязі дослідження доказів; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої паспорти для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України обвинуваченого ОСОБА_3 звільнити з-під варти в залі суду.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», для виконання.

Ухвала набирає чинності негайно і оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1