Справа № 344/748/17
Провадження № 11-кп/4808/21/23
Категорія ч. 2 ст. 121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0004910 за апеляційними скаргами прокурора окружної прокуратури міста Івано-Франківськ ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2022 року, згідно з яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, неодружену, непрацюючу, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , українку, громадянку України, раніше не судиму,

виправдано за ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку з недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Як встановлено вироком суду, згідно обвинувального акту ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення у вчиненні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Так, 21 жовтня 2016 року, близько 22 год. 30 хв. ОСОБА_9 знаходилась в приміщенні житлової квартири АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_11 та своїм співмешканцем ОСОБА_12 . В подальшому, почувши стукіт у вхідні двері вказаної житлової квартири ОСОБА_12 , побачивши ОСОБА_13 у вікні, вийшов назустріч до вказаної особи.

Протягом 10 хв. ОСОБА_12 разом із ОСОБА_13 до приміщення своєї житлової квартири не входили, у зв`язку із чим ОСОБА_11 та ОСОБА_9 направились до продуктового магазину для придбання спиртних напоїв. Придбавши спиртні напої останні повернулись до приміщення вказаної житлової квартири, де почали розпивати придбане. В подальшому, до їх компанії повернувся ОСОБА_12 , після чого - ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 розпивали спиртні напої.

В ході розмови, 22 жовтня 2016 року близько 01 год. 30 хв. між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_9 , обурившись на дії ОСОБА_12 , на її думку пов`язані із його статевими зносинами із ОСОБА_13 , на ґрунті ревнощів, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання тяжких наслідків для потерпілого, нанесла один удар табуретом в область голови та лівого плеча ОСОБА_12 . Після чого, столовим ножем умисно нанесла потерпілому два удари в нижню частину лівого стегна, внаслідок чого ОСОБА_12 від отриманих травм помер.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 491 від 29 грудня 2016 року смерть ОСОБА_12 настала внаслідок колото-різаної рани по зовнішній поверхні лівого стегна у верхній його третині з ушкодженням глибокої стегнової артерії, яка ускладнилась масивною зовнішньою крововтратою та утворилася від дії плоского колючо-ріжучого предмету, який має обушок і лезо, незадовго до настання смерті та має прямий причинно-наслідковий зв`язок із настанням смерті і має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що є небезпечними для життя.

Вироком суду ОСОБА_9 виправдано за ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку з недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати виправдувальний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначити їй покарання у виді 7 років позбавлення волі. Свої доводи обґрунтовує тим, що вирок є незаконним і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотними порушеннями вимог кримінально процесуального закону та неповного судового розгляду. Стверджує, що суд першої інстанції взяв за основу показання ОСОБА_9 і не врахував, що її показання суперечать іншим доказам, а саме: показам свідка ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Наголошує, що ОСОБА_9 зазначала, що перебуваючи у дворі чула як у квартирі, під час конфлікту, час від часу були крики, а через 20-30 хв. приїхали працівники поліції. При цьому ОСОБА_9 не змогла пояснити чому вона не бачила як ОСОБА_16 покинув приміщення квартири і викликав поліцію. Вказує, що суд допустився помилки, визнавши показання ОСОБА_9 логічними і послідовними, та не звернув увагу, що вони суперечать висновку експерта № 761 від 05 грудня 2016 року. Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 22 жовтня 2016 року зазначивши, що його проводила невідома особа, але суд не взяв до уваги той факт, що у відеозаписі слідчим ОСОБА_17 зазначено відомості про учасників слідчого експерименту, в тому числі про особу (слідчий СУ ГУНП ОСОБА_18 ), яку суд вважав не встановленою. Пояснює, що ОСОБА_17 вів протокол слідчого експерименту, був присутнім протягом всієї слідчої дії, слідчий експеримент проводився у присутності понятих, за участі спеціаліста, будь-яких зауважень від учасників та понятих не надходило. Вказує, що визнаючи протокол слідчого експерименту від 22 жовтня 2016 року недопустимим доказом, судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним, чого у рішенні не наведено. Наголошує на тому, що судом не було надано жодної оцінки речовим доказам та висновкам експерта. Звертає увагу на те, що з метою встановлення найбільш ймовірного походження крові, що згідно висновку експерта, може належати потерпілому ОСОБА_12 і яка виявлено на штанах ОСОБА_9 , прокурором подано суду письмове клопотання про призначення молекулярно-генетичної експертизи, яке суд необґрунтовано відхилив.

Потерпілий ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінально процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд першої інстанції проводячи допит обвинуваченої ОСОБА_9 за відсутності ОСОБА_8 як потерпілого порушив вимоги ст. 325 КПК України та позбавив потерпілого брати участь у безпосередній перевірці доказів під час судового проведення. Зауважує, що судом не досліджено диск із відеозаписом із місця події, який є додатком до огляду місця події та на якому зображено обстановку в кімнаті одразу після вчинення кримінального правопорушення. Також, в судовому засіданні досліджено ніж, вилучений з місця події та яким, відповідно до висновку експерта, спричинено тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 , однак судом у вироку про це не вказано та не надано відповідну оцінку речовому доказу. Вважає, що суд безпідставно визнав недопустимим доказом слідчий експеримент з єдиним свідком вчинення ОСОБА_9 злочину - ОСОБА_11 , оскільки слідчий у відеозаписі слідчого експерименту зазначив, що він проводився у присутності слідчого Поваренка, однак у протоколі не зазначив цього помилково. Стверджує, що вина ОСОБА_9 в повній мірі доводиться доказами, які суд не взяв до уваги та не надав їм правильної оцінки під час розгляду справи по суті. Підсумовує, що суд першої інстанції побудував своє рішення про виправдання ОСОБА_9 на суперечливих і достатньо не перевірених доказах, взявши до уваги доводи лише сторони захисту, не оцінивши при цьому докази обвинувачення та не навівши мотиви з яких їх відкинуто.

Захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора та апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 , де просить апеляційні скарги залишити без задоволення та вирок, яким ОСОБА_9 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеність у вчиненні кримінального правопорушення, залишити без змін.

Вважає, що вказані в апеляційних скаргах доводи є надуманими та безпідставними. Вказує, що судом першої інстанції не допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування вироку і призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив задовольнити апеляційні скарги, скасувати ухвалу суду першої інстанції та призначити новий розгляд в суді першої інстанції;

- потерпілий ОСОБА_8 підтримав апеляційні скарги;

- обвинувачена ОСОБА_9 та її захисник ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що їх необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення не дотримався вказаних вимог закону.

Перевіривши доводи сторін, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості зробити висновок про те, що суд першої інстанції оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності та сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку достовірно встановив обставини кримінального правопорушення та прийняв обґрунтоване рішення в межах висунутого обвинувачення.

Незважаючи на визначеність і категоричність судового рішення, у даному випадку, не усунені всі сумніви у невинуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, не спростовано всі доводи сторони державного обвинувачення про доведеність факту вчинення злочину.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Суд першої інстанції, виходячи з даних, які є в матеріалах кримінального провадження, встановив що, в даному провадженні пред`явлене обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України не знайшло свого підтвердження, а тому обвинувачену за вказаною статтею КК України слід виправдати, у зв`язку з недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, з оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції не зробив категоричних та вмотивованих висновків про невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, не встановив обставин цього кримінального правопорушення, не перевірив правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 121 КК України, залишилися недослідженими такі обставини, які можуть вплинути на судове рішення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд взяв за основу показання ОСОБА_9 , та не врахував, що її показання суперечать іншим доказам, а саме показам свідка ОСОБА_16 , відповідно не навів переконливих мотивів прийняття та визнання саме її показань такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Так, ОСОБА_9 зазначає, що перебуваючи у дворі чула як у квартирі, під час конфлікту, час від часу були крики, а через 20-30 хвилин приїхали працівники поліції. При цьому, ОСОБА_9 не змогла пояснити чому вона не бачила як ОСОБА_16 покинув приміщення квартири і викликав поліцію.

Крім того, суд першої інстанції, визнавши показання ОСОБА_9 логічними і послідовними, не звернув увагу, що вони суперечать висновку експерта № 761 від 05 грудня 2016 року.

Так, наявний висновок судово-імунологічної експертизи №761 від 05 грудня 2016 року відповідно до якого на одязі обвинуваченої (джинсових штанах та светрі) виявлено кров, яка може належати ОСОБА_9 .

При цьому, згідно ж цього висновку, і це залишилось поза увагою суду першої інстанції, на інших предметах одягу у ОСОБА_9 кров не виявлено, що може свідчити суперечливість показань обвинуваченої щодо обставин, за яких така кров з`явилась на предметах одягу.

Щодо висновків суду про проведений під час досудового розслідування слідчий експеримент, суд не взяв до уваги той факт, що у відеозаписі слідчим ОСОБА_17 зазначено відомості про учасників слідчого експерименту, в тому числі про особу (слідчий СУ ГУНП ОСОБА_18 ), яку суд вважає не встановленою, слідчий ОСОБА_17 вів протокол слідчого експерименту, був присутнім протягом всієї слідчої дії, слідчий експеримент проводився у присутності понятих, за участі спеціаліста, будь-яких зауважень від учасників та понятих не надходило.

Визнаючи протокол слідчого експерименту від 22 жовтня 2016 року недопустимим доказом, судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущено порушення норм КПК України істотним, чого у рішенні не наведено.

Верховний Суд у своїй постанові по справі № 756/10060/17 від 31 серпня 2022 року вказує, що відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. "с" ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. "d" ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Колегія суддів вважає, що відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки "зруйнували" або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Виходячи з наведеного суд може визнати дані слідчого експерименту недопустимими доказами лише за умови, якщо порушення виявлені під час проведення такої дії призвели до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. У разі визнання даних слідчого експерименту недопустимими доказами, суд у кожному випадку повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції належним чином не вмотивував рішення про визнання доказів недопустимими, не надав оцінки речовим доказам та висновкам експерта.

Відповідно до слідчого експерименту від 22 жовтня 2016 року, свідок ОСОБА_16 розповідає обставини перебування та вживання алкогольних напоїв ним з ОСОБА_12 та обвинуваченою ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_2 21.10.2016 року. Зокрема, свідок вказав на те, що між потерпілим ОСОБА_12 та обвинуваченою ОСОБА_9 мав місце словесний конфлікт, в ході якого обвинувачена встала з табуретки на якій сиділа, взяла її в дві руки і кинула в потерпілого, який лежав на ліжку. Після цього, обвинувачена взяла в руку якийсь предмет та спричинила потерпілому удар по тілу, від якого ОСОБА_12 впав на землю. При цьому, суд звертає увагу на те, що обставини зазначені свідком ОСОБА_16 самі по собі не є переконливими, які не узгоджуються також з показаннями обвинуваченої ОСОБА_9 і не можуть бути взяті за основу при доведеності винуватості обвинуваченої. Одночасно суд звертає увагу, що свідок ОСОБА_16 покинув приміщення квартири та не дочекався до приїзду поліції, а при телефонній розмові під час дзвінка на телефонну лінію «102» не називав своє прізвище.

Так, суд першої інстанції вважав, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_11 проводився 22 жовтня 2016 року в період з 15-25 год. до 16-15 год. слідчим СВ Івано-Франківського ГУНП, лейтенантом поліції ОСОБА_17 . До участі в згаданій слідчій дії також були залучені поняті ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та інспектор криміналіст НДЕКЦ ОСОБА_21 . В той же час при перегляді відеозапису слідчого експерименту в судовому засіданні чітко зафіксовано, що всю слідчу дію, окрім початку щодо встановлення анкетних даних свідка і понятих та оголошення про закінчення слідчої дії, здійснює зовсім інша особа, яка не зазначена в протоколі слідчого експерименту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визнаючи недопустимим висновок слідчого експерименту від 22 жовтня 2016 року, не навів переконливих мотивів такого рішення.

З метою встановлення найбільш ймовірного походження крові, що згідно висновку експерта, може належати потерпілому ОСОБА_12 і яка виявлена на штанах ОСОБА_9 , прокурором подано суду письмове клопотання про призначення молекулярно-генетичної експертизи, яке судом було невмотивовано відхилене.

У рішенні про відмову у задоволенні цього клопотання, суд зазначив «що в матеріалах кримінального провадження міститься достатньо даних, на підставі яких можна зробити відповідні висновки про наявність чи відсутність в діях обвинуваченого складу злочину».

Будь-яких мотивів суд першої інстанції в частині не навів, суперечності не усунуто.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що через порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є істотними (п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України) вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання. А тому, при новому розгляді місцевому суду належить з`ясувати всі обставини, які мають значення для кримінального провадження, у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно розглянути кримінальне провадження з суворим дотриманням норм КПК України та ухвалити законне, обґрунтоване, вмотивоване та справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора окружної прокуратури міста Івано-Франківськ ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 -задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2022 року у кримінальному провадженні № 0004910 щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5