Справа № 336/6362/22
провадження №1-кс/336/864/2022
УХВАЛА

іменем України

21 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання, прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000661 від 22 вересня 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, про арешт майна, -

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

встановив:

18 листопада 2022 року прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, в якому просив накласти арешт на майно 64 сонячні панелі, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1 . Просить розгляд клопотання здійснювати без повідомлення ОСОБА_4 .

Відповідно до частини 1 статті 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання з підстав викладених в ньому та просив задовольнити.

Слідчий суддя, заслухавши прокурора, ознайомившись з поданим клопотанням та доданими до нього матеріалами, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

В порушення зазначених вимог закону в клопотанні не зазначено конкретні підстави та мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а саме: 64 сонячних панелей, які розміщені за адресою: вул. Гродненська, буд. 11 а м. Запоріжжя.

Речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання подано без додержання вимог ст. 171 КПК України, повертає його прокурору, цивільному позивачу для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Подане до слідчого судді клопотання прокурора не узгоджується з вимогами ст. 171 КПК України щодо необхідності зазначення індивідуальних характеристик майна, про арешт якого йдеться у клопотанні, розмір завданої шкоди її законному володільцю або власнику на момент подання клопотання слідчим не встановлено, що є обов`язковою вимогою при вирішенні зазначеного питання.

В порушення зазначених вимог закону в клопотанні не зазначено конкретні підстави та мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, натомість в клопотанні переписані положення чинного законодавства.

Само по собі визнання дізнавачем речовими доказами 64 сонячних панелей, не може бути врахований як мета для накладення арешту у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Посилання прокурора у поданому клопотанні, що постановою дізнавача від 16.11.2022 року визнано речовим доказом 64 сонячні панелі, які розміщені за адресою: вул. Гродненська, буд. 11 а м. Запоріжжя є необґрунтованим, оскільки само по собі визнання дізнавачем речовими доказами 64 сонячних панелей, не може бути врахований як мета для накладення арешту у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Потерпілий в клопотанні не зазначений.

Згідно з витягу з ЄРДР по кримінальному провадженні № 0000661 від 22 вересня 2022 року, потерпілим, заявником зазначено інші.

Натомість до клопотання додана заява від ОСОБА_5 , який звернувся до правоохоронних органів в порядку ст. 214 КПК України.

Згідно з витягу з ЄРДР по кримінальному провадженні № 0000661 від 22 вересня 2022 року правова кваліфікація кримінального правопорушення зазначена ст. 356 КК України.

Відповідно до ст. 356 КК України самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до трьох місяців.

Конфіскація майна за ст. 356 КК України не передбачена.

Об`єкт злочину - встановлений законодавством порядок реалізації фізичними та юридичними особами своїх прав та виконання обов`язків, нормальна управлінська діяльність і авторитет органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

З об`єктивної сторони злочин характеризується сукупністю таких ознак: 1) самовільним, всупереч встановленому законом порядку, вчиненням будь-яких дій; 2) оспорюваністю правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб; 3) заподіянням такими діями значної шкоди правоохоронюваним інтересам; 4) причиновим зв`язком між діями винної особи та значною шкодою.

Самовільне вчинення будь-яких дій - це здійснення особою свого дійсного або уявного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень. Дійсним визнається право, яким особа володіє в силу закону, договору чи на іншій підставі, однак це право реалізується з порушенням порядку (наприклад, особа, яка на законній підставі отримала ордер на квартиру, не очікуючи виїзду попередніх мешканців, самовільно її займає). Під уявним (передбачуваним, гаданим) слід розуміти право, стосовно належності якого собі винна особа помиляється. Насправді цим правом суб`єкт не володіє.

Зокрема, за ст. 356 за наявності всіх ознак цього складу злочину належить кваліфікувати привласнення ввіреного майна працівником, якому роботодавець не виплачує належну зарплату, заволодіння майном, яке є предметом цивільно-правового спору або перебуває у спільній власності суб`єкта та інших осіб, а також заволодіння майном, щодо якого особа передбачає, хоч і помилково, наявність у неї певних прав (наприклад, винний вилучає у потерпілого річ, помилково вважаючи її своєю власністю, або працівник підприємства вилучає списане майно, з огляду на те, що на його утримання та ремонт він витрачав власні кошти). Заволодіння майном за відсутності дійсного або уявного права на це майно має розцінюватись як злочин проти власності.

До інших самовільних дій, які не пов`язані з реалізацією дійсного або уявного права, належать: самовільне будівництво будинків або споруд (крім випадків самовільного будівництва, поєднаного із самовільним зайняттям земельної ділянки); створення перешкод для реалізації особою права користуватись квартирою, належного їй за договором найму житлового приміщення; самовільне використання для зайняття підприємницькою діяльністю приміщення іншої особи; самовільне виконання рішення суду про виселення боржника або звільнення приміщення від його майна; порушення порядку заготівлі другорядних лісових матеріалів та здійснення побічних лісових користувань; самовільне зайняття кімнати, що звільнилась у комунальній квартирі, особою, яка усвідомлює відсутність у неї переважного права на одержання цієї кімнати, тощо.

Оспорюваність правомірності дій особи означає, що інший громадянин або підприємство, установа, організація вважають дії того, хто вчиняє самоправні дії, незаконними, відкрито не погоджуються з ними, оскаржують їх. При цьому не обов`язково, щоб оскарження відбувалось саме у передбаченому законом порядку (судовому, адміністративному тощо). Відсутність оспорюваності дій виключає визнання їх кримінально караним самоправством. Із тексту ст. 356 випливає, що зазначена оспорюваність може мати місце до вчинення дій, у процесі їх вчинення або після їх вчинення.

Злочин визнається закінченим з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Самоправство, яке не заподіяло значної шкоди правоохоронюваним інтересам, розглядається як адміністративний проступок.

Питання про те, чи є спричинена самоправством шкода значною, потрібно вирішувати окремо у кожному конкретному випадку (оціночна ознака). До нематеріальної значної шкоди при самоправстві потрібно відносити, зокрема, заподіяння шкоди здоров`ю особи, порушення політичних, трудових, житлових та інших конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Самоправство, поєднане з побоями і мордуванням, катуванням або заподіянням тілесних ушкоджень, потрібно кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених ст. 356 і відповідною статтею Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за злочин проти здоров`я особи.

У разі, коли самоправні дії утворюють інші самостійні склади злочинів, вони охоплюються відповідними статтями КК і додаткової кваліфікації за ст. 356 не потребують. Це стосується, зокрема, порушення недоторканності житла (ст. 162), самовільного зайняття земельної ділянки (ст. 197-1), незаконної порубки лісу (ст. 246), примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань (ст. 355).

Відповідальність за ст. 356 виключається, якщо особа сумлінно помиляється у питанні належності їй права, яке вона реалізує всупереч установленому законодавством порядку.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Прокурор в клопотанні не обґрунтував необхідність накладення арешту на сонячні панелі, само по собі визнання дізнавачем речовими доказами сонячних панелей, не може бути врахований як мета для накладення арешту у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Розмір шкоди в кримінальному провадженні не встановлено.

Крім того, в порушення п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України, з клопотання взагалі не можливо встановити, кому належить майно на яке слідчий просить накласти арешт, в кримінальному провадженні за ст. 356 КК України.

Як пояснив прокурор в судовому засіданні власник майна, а саме сонячних панелей органом досудового розслідування не встановлений.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею за участю в тому числі і власника майна, слідчий суддя позбавлений можливості з тексту клопотання встановити кому належить майно, хто є його розпорядником, та кого слід повідомити про розгляд даного клопотання.

Прокурор в клопотанні просить розгляд клопотання здійснювати без повідомлення ОСОБА_4 , проте не обґрунтував таке прохання та воно суперечить положенням ч. 1 ст. 172 КПК України.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Клопотання прокурора про накладення арешту на майно не відповідає вимогам ст.171 КПК України.

Так, обґрунтовуючи клопотання про необхідність накладення арешту, прокурор послався на те, що застосування в рамках даного кримінального провадження заходу забезпечення у виді арешту майна необхідне з метою збереження речових доказів, що в повній мірі відповідатиме потребам досудового розслідування.

Разом з цим, в клопотанні відсутнє мотивування за якими критеріями сонячні панелі підпадають під речі, які могли бути вилучені під час огляду та на які може бути накладено арешт в рамках даного кримінального провадження з правовою кваліфікацією за ст. 356 КК України.

Прокурор в клопотанні просить накласти арешт на сонячні панелі, без встановлення належності цього майна, можливості подальшого безпечного його зберігання, що може призвести до його втрати, або псування. В клопотанні відсутні повні відомості щодо ознак 64 сонячних панелей, а також дані, за наявності яких можна було б ідентифікувати майно сонячні панелі.

За версією органу досудового розслідування, вказане майно має відношення до справи, але слідчий суддя звертає увагу, що без його ідентифікації в клопотанні про накладення арешту на майно, в подальшому існує великий ризик визнання цих доказів недопустимими, що в свою чергу не буде слугувати досягненню мети досудового розслідування, що також може потягнути шкідливі наслідки для власника, який на сьогоднішній день слідством не встановлений.

В свою чергу, слідчий суддя, позбавлений можливості встановити власника майна, оскільки до компетенції слідчого судді, на даній стадії, не входить встановлення всіх обставин кримінального провадження, та це питання відноситься до компетенції органу досудового розслідування та прокурора.

За таких підстав, у даному кримінальному провадженні, на даному етапі його розслідування, клопотання прокурора не може бути розглянуто по суті, оскільки воно не відповідає вимогам ст.171 ККПК України, що в свою чергу унеможливлює прийняття слідчим суддею рішення в заявленому обсязі, оскільки на сьогоднішній день не встановлений власник цього майна та не виключається можливість того, що це майно може належати іншим особам, в тому числі і тим, які на теперішній час не залучені до справи.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що слідство мало достатньо часу на проведення відповідних слідчих дій направлених на з`ясування зазначених обставин.

На переконання слідчого судді, встановлення вказаних обставин слугуватиме досягненню дієвості кримінального провадження, та буде дієвим запобіжником настання шкідливих наслідків для власників сонячних панелей, які виявлені під час огляду, а також дасть можливість органу досудового розслідування встановити наявність, або відсутність підстав для подальшого проведення досудового розслідування з правовою кваліфікацією за ст.356 КК України

Враховуючи недотримання слідчим вимог ст. 171 КПК України, слідчий суддя керуючись вимогами ч. 3 ст.172 КПК України мусить повернути прокурору клопотання для усунення недоліків.

Зазначені вище недоліки унеможливлюють розгляд клопотання та відповідно до вимог ч. 3 ст. 172 КПК України є підставою для його повернення прокурору з встановленням строку для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-172 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000661 від 22 вересня 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, про арешт майна, відповідно до вимог ч. 3 ст. 172 КПК України повернути прокурору та встановити строк в сімдесят дві години для усунення недоліків зазначених в ухвалі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: