Справа № 154/2630/21 Провадження №11-кп/802/113/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.286-1 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконферензв`язку),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконферензв`язку),

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 вересня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Турійськ Волинської області, громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, не судимого, не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст.286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2136 грн. 88 коп. матеріальної шкоди, та 15000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог потерпілої відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3089 грн. 16 коп. витрат за проведення експертизи у кримінальному провадженні.

Речові докази - велосипед маки «Cliper», та автомобіль марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , які передані на відповідальне зберігання на майданчик Володимир-Волинського РВП ГУНП у Волинській області (м.Володимир вул.Соборна, 6) повернуто власникам.

Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 16.06.21, - скасовано.

Так, згідно з даним вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 11 червня 2021 року приблизно о 08:17 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул.Ковельській в м.Володимир-Волинський, напроти будинку №132, що розташований справа по ходу руху в напрямку від центру міста, здійснюючи маневр обгону на пішохідному переході пасажирського автобуса «ПАЗ», номерних знаків в ході досудового слідства не встановлено, діючи необережно, в порушення вимог п.п.2.3, 2,9, 14,6 ПДР України, затверджених постановою КМ України 10.10.2001 року №1306, а саме п.2.3 для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно регулювати її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п.2.9 водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; п.14.6 обгін заборонено ближче ніж на 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті і 100м поза населеним пунктом, допустив неуважність й здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину дороги пішохідним переходом справа наліво.

В результаті вказаної ДТП пішоходу ОСОБА_10 спричинено наступні тілесні ушкодження: садна та синець лівої ноги, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, та тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме закритий перелом середньої третини лівої ліктевої кістки, небезпечні для життя в момент заподіяння.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості обвинуваченого, правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, а також в частині розміру відшкодування моральної шкоди та вирішення долі речового доказу.

Захисник вказує про те, що обвинувачений активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро розкаявся у вчиненому, повністю визнав вину, що фактично є обставинами, які пом`якшують покарання. Також ОСОБА_7 вважається не судимим згідно ст.89 КК України, має стійкі соціальні зв`язки, так як проживаю з цивільною дружиною і дітьми, на обліку у лікаря психіатра не перебуває. Крім того, обвинувачений частково відшкодував завдану матеріальну та моральну шкоду потерпілій, яка й не наполягала на суворому покаранні. Проте, судом в якості пом`якшуючої обставини не було прийнято таку обставину як часткове відшкодування шкоди. Вважає, що враховуючи усі обставини кримінального провадження в сукупності, дані про особу обвинуваченого, у суду наявні законні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, а також ст.75 КК України, яке й буде достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання.

Крім того, захисник зазначає й про те, що суд першої інстанції при розрахунку завданої моральної шкоди задовольнив її в розмірі 20 000 грн., що на її думку є значно більшою від матеріальної шкоди.

Також суд не врахував поведінку потерпілої, яка безпідставно подала документи для стягнення за велосипед марки «SPARTA 10NVR», хоча згідно матеріалів кримінального провадження значиться велосипед марки «Cliper». А тому, враховуючи це, а також намагання без підтвердження стягнути з обвинуваченого упущену вигоду, сторона захисту розцінює таке як намагання введення суду в оману. Більше того, суд задовольнив стягнення за велосипед в розмірі 3000 грн., і в той же час повернув потерпілій сам велосипед, що на її думку, становить значні відшкодування в подвійному розмірі. Вважає, що у разі стягнення відшкодування за велосипед, останній мав би бути повернутий обвинуваченому, а не потерпілій.

Посилаючись на викладене вище, захисник просить оскаржуваний вирок змінити. Призначити ОСОБА_7 покарання, яке не пов`язане із позбавленням волі. Повернути обвинуваченому велосипед марки «Cliper», а також зменшити суму відшкодування моральної шкоди з 20000 грн. до 10000 грн., врахувавши вже сплачені ним 5000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які скаргу підтримали та просили задовольнити, думку прокурора та потерпілої, які вважали скаргу безпідставною у зв`язку з чим просили залишити її без задоволення, а оскаржуваний вироку, - без змін, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Встановлені судом фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його кваліфікація за ч.1 ст.286-1 КК України є правильними. При цьому, у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції. Діям обвинуваченого дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

Водночас, захисник обвинуваченого у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі винного внаслідок суворості і, відповідно вважає, що є цілком законні підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, та ст.75 КК України, тобто не пов`язане із реальним відбуттям покарання.

Проте такі доводи до уваги судом не приймаються з огляду на таке.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.03 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК) (2341-14), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення Пленуму ВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій стороною захисту.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про необхідність призначення обвинуваченому за санкцією ч.1 ст.286-1 КК України основного покарання у виді позбавлення волі, а також додаткового у виді позбавлення права керування транспортними засобами у мінімальних межах.

До обставин, що пом`якшують покарання, суд правильно відніс активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286-1 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відноситься до категорії нетяжких злочинів.

З достатньою повнотою судом взято до уваги і дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що він вважається несудимим, офіційно працює, але підробляє у зв`язку з чим має певний дохід, на обліку в спеціалізованих установах не перебуває, проживає із співмешканкою і вони виховують четверо малолітніх дітей, що свідчить про міцні соціальні зв`язки, посередньо характеризується за місцем проживання, періодично зловживає спиртними напоями.

Враховано судом і те, що обвинувачений частково відшкодував потерпілій матеріальну та моральну шкоду, а також вибачився перед нею за вчинене.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч.1 ст.286-1 КК України, а також додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в мінімальній межі.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає його необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і таким, що не можна вважати надто суворим в даному випадку, як про це зазначає в апеляції сторона захисту.

Водночас, з приводу апеляційних доводів про можливість застосування положень ст.69 КК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Дійсно, положеннями ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У п.8 постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) (2341-14) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній, - послатися на ч.1 ст.69 КК (2341-14). При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та його наслідки, зокрема те, що обвинувачений керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив ПДР України, здійснив наїзд на потерпілу, яка отримала у тому числі середньої тяжкості тілесні ушкодження та змушена проходити лікування і реабілітацію, колегія суддів вважає, що наявність декількох встановлених судом пом`якшуючих обставин, жодним чином не дає достатніх підстав для застосування положень ст.69 КК України та призначення більш м`якого покарання ніж передбачено санкцією ч.1 ст.286-1 КК України.

Отже, встановлені судом вищенаведені пом`якшуючі покарання обставини, та дані про особу обвинуваченого в даному випадку з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, обставин його вчинення та наслідків від нього, на думку колегія суддів, не можуть вважатись такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання в розумінні ст.69 КК України.

Також не можуть бути засновані при призначенні ОСОБА_7 покарання положення ст.75 КК України, оскільки виходячи із положень цієї норми закону, інститут умовного засудження не може бути застосований до осіб, які засуджуються за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Про це зазначено у вироку й судом першої інстанції.

А тому, усі доводи сторони захисту, які викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони, як вбачається з оскаржуваного вироку, фактично повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Таким чином, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, або ж ст.75 цього Кодексу, з мотивів наведених стороною захисту, апеляційний суд не знаходить.

Сторона захисту також вказує про незаконність вироку в частині вирішення цивільного потерпілої про стягнення моральної шкоди, однак вони на думку колегії суддів апеляційного суду є цілком неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пленум ВСУ в п.9 своєї постанови №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, суд першої інстанції розглянув цивільний позов ОСОБА_9 в частині відшкодування моральної шкоди, з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, а також з урахуванням роз`яснень Пленуму ВСУ, які викладені у вищевказаній постанові.

При цьому, доводи сторони захисту про те, що стягнутий з обвинуваченого розмір грошового відшкодування в якості моральної шкоди 15 000 грн. та враховуючи 5 000 грн., які сплачені добровільно (тобто загально 20 000 грн.)., є значно завищеним, до уваги судом не приймається, оскільки на думку апеляційного суду, такий розмір визначений залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням обставин справи.

Таким чином, вирок суду в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди зміні, як про це просить сторона захисту, а саме до 10 000 грн., не підлягає.

Крім того, сторона захисту вказує про незаконність вироку в частині вирішення долі речового доказу - велосипеда марки «Cliper», який, як вбачається із цього судового рішення, перебував в руках потерпілої під час наїзду на неї, що й не оспорювалось під час розгляду кримінального провадження.

З урахуванням того, що дане кримінальне провадження за згодою учасників судового провадження розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, то апеляційний суд позбавлений можливості перегляду вироку в частині вирішення долі вказаного речового доказу через неможливість його оскарження в апеляційному порядку у відповідності до вимог ч.2 ст.394 цього Кодексу.

Таким чином, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого необхідно залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.09.22 щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді