Справа № 675/2061/22
Провадження № 1-в/675/23/2023
У Х В А Л А

"03" лютого 2023 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника установи ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 про зняття судимості,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про зняття судимості.

В обґрунтування свого клопотання ОСОБА_5 посилається на те, що вироком Апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2004 року його засуджено за п.п. а, г, е, і ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) до 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, а на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) за сукупністю злочинів йому остаточно визначене покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Вказує, що Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14 жовтня 2014 року № 1698-VII статтю 91 КК України після частини першої доповнено новою частиною, згідно з якою зняття судимості до закінчення строків, зазначених у статті 89 цього Кодексу, не допускається у випадках засудження за умисні тяжкі та особливо тяжкі, а також корупційні кримінальні правопорушення або кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією. Отже, вказаним законом, який набрав чинності після скоєння ним кримінальних правопорушень, було погіршено його становище шляхом виключення можливості дострокового зняття судимості.

Тому відповідно до принципу ретроактивності дії кримінального закону положення ч. 2 ст. 91 КК України не мають зворотної дії у часі і поширюватися на засудженого не можуть.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив щодо задоволення даного клопотання, зазначив, що підстав для зняття судимості у даному випадку немає.

Заслухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 26 грудня 2003 року «Про практику застосування судами України законодавства про погашення і зняття судимості» зняття судимості є правом, а не обов`язком суду. Тому, якщо з урахуванням обставин справи суд дійде висновку, що особа не довела свого виправлення, він вправі відмовити у достроковому знятті судимості.

Як зазначено у ч. 1 ст. 88 КК України, особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Згідно ст. 91 КК України якщо особа після відбуття покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі зразковою поведінкою і сумлінним ставленням до праці довела своє виправлення, то суд може зняти з неї судимість до закінчення строків, зазначених у статті 89 цього Кодексу.

Зняття судимості допускається лише після закінчення не менш як половини строку погашення судимості, зазначеного у статті 89 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений за вироком Апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 10 листопада 2005 року, за п.п. а, г, е, і ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) до 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, а на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) за сукупністю злочинів йому остаточно визначене покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Згідно характеристики Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» від 24 січня 2023 року засуджений ОСОБА_5 зарекомендував себе посередньо, не заохочувався, під час перебування в умовах попереднього ув`язнення та закладах виконання покарання допустив шість порушень вимог режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, усі стягнення погашені.

Відповідно до довідок Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» від 24 січня 2023 року ОСОБА_5 у період з 07 грудня 2022 року по 30 грудня 2022 року був працевлаштований у майстерні установи по наданню послуг по пошиттю камуфльованих бушлатів. До роботи відносився посередньо. Виконавчі листи щодо ОСОБА_5 у установі відсутні.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ані Конституції України, ані міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, із яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п. 11 ч. 1 ст. 51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п. 12 ч. 1 ст. 51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа № 5-16кс11), покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

З огляду на те, що ОСОБА_5 остаточно засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, а покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії, тому законні підстави для зняття із засудженого судимості в даному випадку відсутні.

Судом також враховуються положення п. 11 Розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень КК України, відповідно до яких правила, встановлені Кримінальним кодексом України 1960 року щодо давності, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, погашення і зняття судимості, поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом, за винятком випадків, якщо цим Кодексом пом`якшується кримінальна відповідальність зазначених осіб.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 55 КК України (в редакції 1960 року) якщо засуджений до позбавлення волі після відбуття ним покарання зразковою поведінкою і чесним ставленням до праці довів своє виправлення, то за клопотанням громадських організацій або трудового колективу суд може зняти з нього судимість до скінчення зазначених у цій статті строків.

Отже, зняття з особи судимості відповідно до положень ст. 55 КК України (в редакції 1960 року) можливо лише за клопотанням громадської організації або трудового колективу.

Як вбачається із матеріалів справи, таке клопотання громадської організації чи трудового колективу у даному випадку відсутнє.

За таких обставин, клопотання засудженого ОСОБА_5 про зняття судимості задоволенню не підлягає.

Доводи ж останнього з приводу того, що наявні законні підстави для зняття судимості за ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року), оскільки ним повністю відбуте покарання у виді 15 років позбавлення волі, призначене судом за вчинення даного злочину, є помилковими, оскільки ОСОБА_5 вироком Апеляційного суду Донецької області від 19 квітня 2004 року призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів, яким за правилами ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) поглинуто менш суворе покарання, призначене за ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) більш суворим, призначеним за п.п. а, г, е, і ст. 93 КК України (в редакції 1960 року). Відтак, ОСОБА_5 на даний час продовжує відбувати покарання за обома вчиненими злочинними діяннями.

Що стосується посилань ОСОБА_5 на необхідність застосування принципу ретроактивності дії кримінального закону, відповідно до якого приписи ч. 2 ст. 91 КК України не мають зворотної дії у часі і поширюватися на засудженого не можуть, суд зазначає, що застосування чи незастосування до ОСОБА_5 вказаної норми матеріального права не має у даному випадку визначального значення, адже наявна у нього судимість не може бути знята з огляду на безстроковість призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі та на те, що дане покарання ним не відбуте.

Керуючись ст.ст. 369-372, 538, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про зняття судимості відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1