Справа № 466/2681/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/2/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючогосудді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 23 грудня 2019 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :

вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 23 грудня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з державною реєстрацію речових прав на нерухоме майно, строком на 3 (три) роки.
На підставі п.3 ч.1 ст. 49, п.3 ч.1 ст. 80 КК України засудженого ОСОБА_6 звільнено від покарання за даним вироком у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Обраний засудженому ОСОБА_6 в ході досудового розслідування запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання скасовано.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Львівської міської ради про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, задоволено повністю.
Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 на користь Львівської міської ради 2 589 740,00 грн. (два мільйони п`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч сімсот сорок гривень) у відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.
За вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 , працюючи на час скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення відповідно до наказу начальника Головного управління юстиції у Львівській області №1131/К від 13 серпня 2012 року на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, 26 березня 2013 року здійснив неналежне виконання своїх службових обов`язків через несумлінне до них, що спричинило тяжкі наслідки.
Вищевказане кримінальне правопорушення було вчинено обвинуваченим ОСОБА_6 за наступних обставин.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону №1848-VI від 11.02.2010), державний реєстратор є державним службовцем на якого покладаються такі завдання та обов`язки: встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно; прийняття рішення про державну реєстрацію прав, відмову в такій реєстрації, її зупинення, про державну реєстрацію обтяжень, про скасування запису, погашення запису та внесення змін до записів у Державному реєстрі прав; відкриття і закриття розділів Державного реєстру прав, внесення до них відповідних записів; ведення реєстраційних справ щодо об`єктів нерухомого майна; присвоєння реєстраційних номерів об`єктам нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; видача свідоцтв про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених чинним законодавством та здійснення інших повноважень, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Аналогічні завдання та обов`язки були відображені в посадовій інструкції головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, затвердженій наказом Львівського міського управління юстиції № 61 від 27 грудня 2011 року, з якою обвинувачений ОСОБА_6 був ознайомлений під розписку 13 серпня 2012 року.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_6 , будучи працівником, який перебуває на службі у територіальному органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань державної реєстрації прав, діє від його імені і у межах своєї компетенції здійснює функції цього органу, тобто, здійснює функції представника влади та, згідно з приміткою до ст. 364 КК України, є службовою особою.
Встановлено, що земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в межах м. Львова, станом на 25 березня 2013 року не була передана у приватну чи державну власність, відповідних рішень органом місцевого самоврядування щодо цієї земельної ділянки не приймалось, та відповідно до положень ст. 83 Земельного кодексу України вказана ділянка перебувала у власності територіальної громади Львова. Ринкова вартість цієї земельної ділянки станом на 26 березня 2013 року становила 2 589 740 грн.
26 березня 2013 року ОСОБА_10 подав до реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції заяву про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
До заяви ОСОБА_10 зокрема, було додано наступні документи: договір іпотеки від 30 січня 2013 року, який був укладений між ОСОБА_11 , як іпотекодавцем, і ОСОБА_10 , як іпотекодержателем, та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_12 і зареєстрований в реєстрі № 61, Договір купівлі-продажу, серія та номер:1750, виданий приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13 вимогу в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержателя ОСОБА_14 до іпотекодавця ОСОБА_11 від 14 лютого 2013 року, повідомлення іпотекодержателя ОСОБА_10 іпотекодавцю ОСОБА_11 від 19 березня 2013 рок про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку та рішення іпотекодержателя ОСОБА_10 про прийняття у власність предмета іпотеки відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 11.3.1 договору іпотеки (застереження про задоволення вимог іпотекодержателя).

Подана ОСОБА_14 заява з долученими супровідними документами була зареєстрована в реєстраційній службі Львівського міського управління юстиції 26 березня 2013 року за реєстраційним номером 592673 та передана на розгляд державному реєстратору ОСОБА_6 .

Відповідно до п. 31 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22 червня 2011 року, (в редакції, чинній станом на березень 2013 року) для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем або контролюючим органом згоди на відчуження або інше визначення юридичної долі нерухомого майна.
Положеннями п.27 вищевказаного «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік документів, які підтверджують право виникнення, переходу та припинення речових прав на нерухоме майно, в тому числі державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою.
Всупереч даним вимогам ОСОБА_10 не було надано державному реєстратору відповідного документу, передбаченого п. 27 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який би підтверджував виникнення речових прав ОСОБА_11 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що не давало державному реєстратору ОСОБА_6 підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону №1848-VI від 11.02.2010 р., яка була чинною станом на березень 2013 року), у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщоподані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Приписами ч.2 цієї ж статті визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.
Встановлено, що заявлені 26 березня 2013 року ОСОБА_10 права на об`єкт нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не відповідали вимогам законодавства, а саме подані документи не давали змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, та поданий заявником договір іпотеки не відповідав встановленим законодавством вимогам.
Однак, обвинувачений ОСОБА_6 , обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, будучи службовою особою, перебуваючи у приміщенні, яке знаходилось за адресою: АДРЕСА_2 , в березні 2013 року, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не перевірив відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, повноту та відповідність вимогам вказаних вище законодавчих актів поданих ОСОБА_10 до реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції документів щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 1160519 від 26 березня 2013 року та зареєстрував право власності ОСОБА_10 на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, по АДРЕСА_1 , хоч відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону №1848-VI від 11.02.2010 р., яка була чинною станом на березень 2013 року) за розглядом поданих документів він повинен був прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.
При цьому також встановлено, що земельна ділянка площею 0,15 га за кадастровим номером :05:001:0075, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на час подачі ОСОБА_10 заяви про реєстрацію прав на неї, перебувала у комунальній власності, у власність чи користування ОСОБА_11 не передавалась, документи, що посвідчують такі права останньому не видавались.
Внаслідок таких дій ОСОБА_6 із власності територіальної громади м. Львова незаконно вибула земельна ділянка площею 0,15 га за кадастровим номером :05:001:0075, що розташована по АДРЕСА_1 , вартістю 2 589 740 грн. на час її вилучення, що у 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та згідно з приміткою до ст. 364 КК України є тяжкими наслідками.
Не погоджуючись з даним вироком захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати, кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, за ч.2 ст. 367 КК України. Поданий прокурором цивільний позов про відшкодування майнової шкоди залишити без розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що висновок суду першої інстанції про визнання винним обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, за ч.2 ст. 367 КК України, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а також судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що у своїй діяльності ОСОБА_6 , станом на 26 березня 2013 року, керувався, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції від 01.01.2013 (надалі - Закон), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ №703 від 22.06.2011 (надалі Порядок).

Звертає увагу, що державному реєстратору ОСОБА_6 було подано усі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя. Інші документи ні Порядком, ні профільним законом для подачі не вимагались.

Сторона захисту вважає, що покликання в оскаржуваному вироку на пункт 31 Порядку правового значення для вирішення даної справи не має, оскільки пункт 31 Порядку передбачає необхідність надання згоди на відчуження іпотечного майна від іпотекодержателя. Однак, в даному випадку така згода не була потрібна, оскільки іпотекодержатель подавав документи державному реєстратору безпосередньо і не повинен був надавати згоду сам собі.

На переконання апелянта, підстав для відмови в державній реєстрації речових прав, як про це зазначає суд, не було, і норми п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ОСОБА_6 порушені не були.

Зазначає, що у процесі судового розгляду встановлено коло обов`язків ОСОБА_6 , а також, встановлено, що він не порушував покладених на нього повноважень.

Апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_6 інкримінуються наслідки у вигляді заподіяння матеріальної шкоди в розмірі 2 589 740 грн.

Наголошує, що обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочинів із матеріальним складом є причинний зв`язок між порушенням особою своїх службових обов`язків чи повноважень з надання публічних послуг та наслідками, що настали через ці діяння. Для наявності цього зв`язку необхідно встановити, зокрема, чи передували ці порушення заподіянню істотної шкоди або тяжких наслідків.

Оскільки іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка, був укладений до вчинення реєстраційних дій ОСОБА_6 , а предметом такого договору могло бути виключно майно, яке належить іпотекодавцеві на праві власності, а відтак, апелянт вважає, що моментом заподіяння збитків територіальній громаді міста Львова, якщо такі і були заподіяні, був момент укладення такого іпотечного договору та посвідчення його приватним нотаріусом.Тобто, інкриміновані збитки виникли ще до того, як ОСОБА_6 зареєстрував перехід права власності на земельну ділянку на підставі іпотечного застереження.

Вважає, враховуючи наведене, відсутнім причинний зв`язок між діяннями ОСОБА_6 , та наслідками, що настали, оскільки інкримінована шкода була заподіяна за обставин, які не залежали від ОСОБА_6 , що виключає наявність злочинної службової недбалості.

Звертає увагу, що сторона обвинувачення представила в якості доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 письмові докази та показання свідків, однак, наведені докази не підтверджують факт порушення обвинуваченим своїх посадових обов`язків, які були передбачені чинними на час вчинення інкримінованих дій нормативними документами, а також не підтверджено настання шкідливих наслідків. Окрім того, збитки прокурором у даному кримінальному провадженні визначені не були, і належними та допустимими доказами не встановлені.

Апелянт зазначає, що для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Вважає, що прокурором не доведено, а судом першої інстанції не встановлено поза розумним сумнівом належними, допустимими та достовірними доказами жодного з елементів, що утворюють об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, а саме необхідності діяти в інший, ніж діяв ОСОБА_6 , передбачений нормативними документами чи посадовою інструкцією спосіб, наслідків у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих юридичних осіб, чи настання тяжких наслідків, причинного зв`язку між діянням ОСОБА_6 та шкідливими наслідками.

Крім того апелянт покликається на те, що судом першої інстанції було безпідставно задоволено цивільний позов, поданий прокурором в інтересах держави в особі Львівської міської ради, та стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_6 на користь Львівської міської ради 2 589 740, 00 грн. у відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Стверджує, що оскільки прокурор О.Сидор не обґрунтував та не навів підстави звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави, які передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», не зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а також не повідомив попередньо, до звернення до суду, про подання позовної заяви відповідного суб`єкта владних повноважень, а відтак, подана прокурором до суду позовна заява повинна була бути повернута йому на підставі статті 185 ЦПК України.

При апеляційному розгляді обвинувачений та його захисники підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити.
Прокурор заперечив апеляційну скаргу сторони захисту, з підстав необґрунтованості такої. Просив залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, з огляду на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.
Заслухавши доповідь головуючого про обставини кримінального провадження та доводи поданої апеляційної скарги, виступи присутніх учасників судового провадження, вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду, ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст.94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та вірно взяв до уваги, обґрунтувавши своє рішення.

Так, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, стверджується: показаннями свідка ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , даними депутатського запиту ОСОБА_18 від 26.12.2013, даними заяви арбітражного керуючого ОСОБА_19 від 26.03.2014, даними довідки №32241/0/1-14/04-08 від 04.11.2014, даними довідки №34962/0/1-14/02.2-08 від 18.12.2014, даними відповіді з Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування Львівської міської ради №2403-1 вих-385 від 05.11.2014, даними відповіді з відділу Держземагенства у м.Львові №40/3/730 від 13.11.2014, даними відповідей з відділу Держземагенства у м. Львові №40/10/116 від 18.11.2014 та 40/10/129 від 11.12.2014, даними відповіді з відділу Держземагенства у м. Львові №10-1323-0.2-1243-15 від 16.03.2015, наказом №1131/К від 13.08.2012 про призначення ОСОБА_6 на посаду головного спеціаліста, посадовою інструкцією головного спеціаліста, з якою обвинувачений ОСОБА_6 був ознайомлений 13.08.2012; заними Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки; заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_11 від 29.01.2013; технічним паспортом на будівлю операторної літ. «В» від 08.11.2012; технічним паспортом на навіс літ. «Г» від 08.11.2012; договором купівлі-продажу комплексу АЗС від 22.12.12; витягом про державну реєстрацію прав №36948968, який виданий ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 25.12.2012;витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №37027909, який виданий ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 27.12.2012; карткою прийому заяви №165759 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_20 ; рішенням про реєстрацію прав та їх обтяжень №166017 від 29.01.2013; даними витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №192941 від 29.01.2013; заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_10 про державну реєстрацію комплексу АЗС, квитанціями щодо оплати послуг, копіями паспорту та ідентифікаційного номеру ОСОБА_10 ; карткою прийому заяви №1161421 від 26.03.2013 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_10 ; рішенням №1161508 від 26.03.2013 про реєстрацію прав та їх обтяжень на комплекс АЗС; витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно №1652027 від 26.03.2013; заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_10 ; карткою прийому заяви №1161147 від 26.03.2013 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_10 ; даними договору іпотеки від 30.01.2013; вимогою іпотекодержателя ОСОБА_10 в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку»; повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку; рішенням позичальника/іпотеко держателя ОСОБА_10 від 19.03.2013 про прийняття у власність предмета іпотеки; даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.03.2013; рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №1160519 від 26.03.2013; витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1651195 від 26.03.2013про реєстрацію права власності ОСОБА_10 на земельну ділянку та ін.
Колегія суддів вважає, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України, за наведених у вироку суду обставин.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування, з яким погодився суд першої інстанції, вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 367 КК України, як вчинення службової недбалості, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 367 КК України службова недбалість - це невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.
Частиною 2 цієї норми передбачено відповідальність за вчинення того самого діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.
Системний аналіз положень ст. 367 КК України дає підстави вважати, що відповідальність за цією нормою настає лише у випадку, якщо дії, невиконання чи неналежне виконання яких спричинило передбачені в зазначеній статті наслідки, входили у коло службових обов`язків цієї службової особи, або якщо обов`язок діяти відповідним чином юридично був включений (законом, указом, постановою, наказом, інструкцією тощо) до кола службових повноважень такої особи.
Так, в ході судового розгляду, судом першої інстанції встановлено, що при реєстрації права приватної власності на нежитлові будівлі під літ. «Б», площею 11,8 кв.м і під літ. «В», площею 5,6 кв.м, та на металевий навіс під літ. «Г», площею 25,4 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 30 січня 2013 року, ОСОБА_10 , разом з іншими документами, які були долучені до заяви про оформлення права власності на земельну ділянку, був долучений також договір купівлі-продажу комплексу АЗС від 22 грудня 2012 року, яким було підтверджено виникнення права власності у ОСОБА_11 лише на дві цегляні нежитлові будівлі, металевий навіс та ємкість для нафтопродуктів, які складають комплекс АЗС.
При зверненні із заявою про реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :05:001:0075, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_10 були подані аналогічні документи, однак договору купівлі-продажу чи будь-якого іншого документу, який би підтвердив виникнення права власності у ОСОБА_11 на цю земельну ділянку долучено не було.
Місцевий суд вірно констатував, що заявлені 26.03.2013 ОСОБА_10 права на об`єкт нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер::05:001:0075,що на АДРЕСА_1 , не відповідали вимогам законодавства, а саме подані документи не давали змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують та поданий заявником договір іпотеки не відповідав встановленим законодавством вимогам, а відтак ОСОБА_6 не мав права проводити державну реєстрацію права приватної власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_10 .
При цьому, суд першої інстанції вірно керувався вимогами п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка була чинною станом на березень 2013 року), згідно з якими у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Приписами ч. 2 цієї ж статті визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.
Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла станом на день події) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, що діяла станом на 1 січня 2013 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстр це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єкти цих прав.
При апеляційному розгляді справи не знайшли свого підтвердження апеляційні доводи захисника про те, що інкриміновані збитки виникли ще до того, як ОСОБА_6 зареєстрував перехів права власності на земельну ділянку на підставі іпотечного застереження, а відтак відсутній причинний зв`язкок між діяннями ОСОБА_6 та наслідками,які настали.
Так, згідно з ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» (в ред., яка діяла станом на 01.01.2013), іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яка є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
На підставі вище наведеного, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі є лише правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а саме право власності виникає виключно після державної реєстрації речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відтак судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_10 на підставі дій державного реєстратора, після внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно.
Також не обгрунтованими є доводи апелянта, про те що ОСОБА_6 у 2013 році не мав доступу до реєстрів та згідно з положеннями ст.24 Порядку був обмежений у можливості виявити невідповідність документів наданих для реєстрації відомостям реєстрів, при тому, що, як встановлено судом першої інстанції він прийняв рішення про державну реєстрацію та зареєстрував право власності ОСОБА_10 у реєстрі.
Окрім того, як на досудовому розлідування, так і в суді першої інстанції ОСОБА_6 жодного разу не зазначав про те, що в нього не було доступу до реєстрів, а відтак він обмежений у можливості виявити невідповідність документів наданих для реєстрації відомостям реєстрів.
Також, всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції під час судового розгляду у повній мірі оцінив покази свідків та дослідив матерали кримінального провадження із посиланням на п.27 Порядку в цілому, а не лише на окремі підпункти , а також на ст.24 Закону Україги «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» та встановив порушення даних норм закону в діях державного реєстратора.
Також, відповідно до вимог ч. 3 ст. 128 КПК цивільний позов в інтересах держави може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом. Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених Законом України «Про прокуратуру».
Згідно з приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також уразі відсутності такого органу.
У відповідності до положень ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Як вбачається із Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який складений 10 лютого 2015 року ТзОВ НВП «ГЕО-ТРАНС», експертно грошова оцінка цієї земельної ділянки станом на 2013 рік, коли вона перебувала у власності ОСОБА_10 , (ймовірна ціна продажу) становила 2 589 740 грн.
Оскільки, в ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що внаслідок вчинення обвинуваченим ОСОБА_21 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, із власності територіальної громади міста Львова незаконно вибула земельна ділянка, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :05:001:0075, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення даного цивільного позову.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні вироку відносно ОСОБА_6 з належною повнотою оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів вищенаведені у сукупності докази, повністю доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, та спростовують апеляційні доводи про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони захисту не містять правових підстав для скасування оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.
Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 23 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: