Справа №336/1063/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретарки судового засідання: ОСОБА_2 , розглянув у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі у режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000399 від 14.09.2022, що надійшло до суду на підставі обвинувального акту, складеного відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Комісарівка Генічеського району Херсонської області, одруженого, який отримав повну вищу освіту, військовослужбовця за контрактом, проходить військову службу на посаді заступника командира в/ч НОМЕР_1 роти НОМЕР_2 бригади НОМЕР_3 батальйону з морально-психологічного забезпечення у військовому званні «старший лейтенант», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимого,

за ознаками вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.5 ст.407 КК України,

разом із угодою про визнання винуватості від 18.01.2023, укладеною між прокурором та підозрюваним, за участі захисника підозрюваного,

за участі сторін кримінального провадження: з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 , з боку захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого адвокатки ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И В:

У підготовчому судовому засіданні учасники кримінального провадження заявили клопотання про затвердження угоди про визнання винуватості на підставі ст. 468, 469, 472 КПК України, укладеної 18.01.2023, згідно з умовами якої ОСОБА_3 беззастережно визнає свою винуватість і щиро кається у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.5 ст.407 КК України.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд, зокрема, має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього кодексу, а тому ухвалою суду від 07.02.2023 призначено підготовче судове засідання у даному провадженні.

За змістом угоди про визнання винуватості та обвинувального акту, ОСОБА_3 органом досудового розслідування обвинувачується в такому:

Досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) №21 від 14.01.2021 старшого лейтенанта запасу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято на військову службу за контрактом - командиром кадру стрілецької роти кадру НОМЕР_4 окремого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_3 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ збройних сил України (військова частина НОМЕР_5 ).

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на ЗО діб.

Указом Президента України ОСОБА_6 від 14.03.2022 №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України від 18.04.2022 №259/2022 продовжено дію воєнного стану із 05 годин ЗО хвилин 25.04.2022 на 30 діб.

Указом Президента України ОСОБА_6 від 17.05.2022 № 341/2022, який затверджено Верховною Радою України, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України ОСОБА_6 від 12.08.2022 № 573/2022, який затверджено Верховною Радою України, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

За приписами ст. 17, 65 Конституції України, ст.1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України старший лейтенант ОСОБА_3 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України, законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Крім цього, згідно з вищевказаними положеннями, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Разом з цим, старший лейтенант ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби за таких обставин.

Так, проходячи військову службу та будучи забезпечений речовим, грошовим, продовольчим та іншими видами забезпечення, старший лейтенант ОСОБА_3 у червні 2022 року вирішив тимчасово ухилитись від військової служби та не з`явився вчасно на службу без поважних причин в умовах воєнного стану.

29.06.2022 старшого лейтенанта ОСОБА_3 відправлено з тимчасового місця дислокації військової частини НОМЕР_5 - АДРЕСА_3 в підпорядкування командира роти вогневої підтримки в район зосередження військової частини НОМЕР_5 у зв`язку зі змінами штату згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 01.07.2022 № 99.

Однак, старший лейтенант ОСОБА_3 , реалізуючи свій умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_5 , в порушення статутних вимог, в умовах воєнного стану, 29 червня 2022 року без поважних причин не з`явився на службу в підпорядкування командира роти вогневої підтримки в район зосередження військової частини НОМЕР_5 - АДРЕСА_3 .

В період з 29.06.2022 по 17.07.2022 старший лейтенант ОСОБА_3 без поважних причин обов`язки військової служби не виконував, до військової частини безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього. При цьому, будь-яких підтверджуючих документів щодо поважності причин відсутності на службі ОСОБА_3 командуванню частини не надавав.

В подальшому, 17.07.2022 військовослужбовець ОСОБА_3 самостійно з`явився в розташування військової частини НОМЕР_5 .

Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 21.09.2022 №180 старшого лейтенанта ОСОБА_3 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_7 (по особовому складу) від 06.09.2022 №254 на посаду заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_6 , з 21.09.2022 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_6 та призначено на посаду заступника командира 1-ої роти з морально-психологічного забезпечення.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на ЗО діб.

Указом Президента України ОСОБА_6 від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України від 18.04.2022 №259/2022 продовжено дію воєнного стану із 05 годин ЗО хвилин 25.04.2022 на 30 діб.

Указом Президента України ОСОБА_6 від 17.05.2022 № 341/2022, який затверджено Верховною Радою України, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України ОСОБА_6 від 12.08.2022 № 573/2022, який затверджено Верховною Радою України, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України ОСОБА_6 від 07.11.2022 № 7573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

За вимогами ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України старший лейтенант ОСОБА_3 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України, законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Крім цього, згідно з вищевказаними положеннями, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Разом з цим, старший лейтенант ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби за таких обставин.

Так, проходячи військову службу та будучи забезпечений речовим, грошовим, продовольчим та іншими видами забезпечення, старший лейтенант ОСОБА_3 у листопаді 2022 року вирішив тимчасово ухилитись від військової служби та не з`явився вчасно на службу без поважних причин в умовах воєнного стану.

29.11.2022 старшого лейтенанта ОСОБА_3 командуванням військової частини НОМЕР_6 на виконання повістки про виклик до Територіального управлінні Державного бюро розслідування, розташованого у місті Мелітополі направлено з тимчасового місця дислокації військової частини НОМЕР_6 - АДРЕСА_3 - до АДРЕСА_3 для проведення слідчих дій з його участю в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000399 від 14.09.2022 за ч. 5 ст. 407 КК України.

Після закінчення проведення слідчих дій, ОСОБА_3 мав прибути цього ж числа до тимчасового місця дислокації військової частини НОМЕР_6 - АДРЕСА_3 .

Однак, старший лейтенант ОСОБА_3 , реалізуючи свій умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_6 , в порушення статутних вимог, в умовах воєнного стану, 29 листопада 2022 року без поважних причин не з`явився на службу до тимчасового місця дислокації військової частини НОМЕР_6 - АДРЕСА_3 .

В період з 29.11.2022 по 12.01.2023 старший лейтенант ОСОБА_3 без поважних причин обов`язки військової служби не виконував, до військової частини безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього. При цьому, будь-яких підтверджуючих документів щодо поважності причин відсутності на службі ОСОБА_3 командуванню частини не надавав.

В подальшому, 12.01.2022 військовослужбовець ОСОБА_3 самостійно прибув до слідчого ТУ ДБР у м. Мелітополі із зізнанням, повідомивши про викладені вище обставини та щиро розкаявся.

У підготовчому судовому засіданні учасники кримінального провадження заявили клопотання про затвердження угоди про визнання винуватості на підставі ст. 468, 469, 472 КПК України, укладеної 18.01.2023, згідно з умовами якої обвинуваченому роз`яснено зміст: ч.4 ст.469, ч.2 ст.473, ч.4 ст.394, ч.3 ст.424, ст.474, 476 КПК України. Ознайомившись із правами, обвинувачений ОСОБА_3 повідомив, що з умовами угоди згоден, йому роз`яснені нормативні положення й наслідки затвердження угоди та її невиконання є зрозумілими.

Стороною обвинувачення умисні дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.5 ст.407 КК України, склад яких становить нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, вчинене в умовах воєнного стану (щодо першого епізоду), а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад один місяць, вчинене в умовах воєнного стану (стосовно другого епізоду).

Підписуючи зазначену угоду сторони повністю погодилися з формулюванням фактичних обставин вказаних кримінальних правопорушень та правовою кваліфікацією за ч.5 ст.407 КК України.

Сторони цієї угоди під час підготовчого судового засідання підтверджують, що її укладення є добровільним, тобто, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Проаналізувавши зміст обвинувального акта та угоди про визнання винуватості, дослідивши надані сторонами матеріали, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що укладена між прокурором та обвинуваченим угода містить формулювання обвинувачення, яке прокурор вважав доведеним, та його правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. При цьому, сформульоване в угоді обвинувачення відображає істотні обставини цього кримінального провадження, які відповідають формулі кваліфікації дій обвинуваченого за ч.5 ст.407 КК України (в редакції, що відповідає даті вчинення кожного з епізодів кримінальних правопорушень).

Зокрема, це виявляється у посяганні злочинної поведінки обвинуваченого на ті суспільні відносини, які становлять об`єкт інкримінованих кримінальних правопорушень, а саме, встановлений порядок проходження військової служби, який зобов`язує військовослужбовців за контрактом у службовий час не залишати розташування військової частини чи місце служби без дозволу відповідного начальника.

Також зміст угоди відображає участь ОСОБА_3 у вчинених злочинах; спрямованість та реалізацію умислу обвинуваченого; направленість мотиву та інші значущі для кваліфікації за вказаною нормою кримінального закону обставини.

Угода містить посилання сторін на усвідомлення ними наслідків укладення і затвердження угоди, а саме, обмеження їх права оскарження вироку згідно зі ст. 394, 424 КПК України. Підстави та порядок оскарження обвинувального вироку, яким затверджена зазначена угода в апеляційному порядку, що визначені в п.1 ч.1 ст.394 КПК України, та в касаційному порядку, що визначені в п.1 ч.3 ст.424 КПК України, роз`яснено і є зрозумілими.

Відповідно до ст.468, ч.4 ст.469 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості, зокрема, щодо тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Так, кримінальні правопорушення, у скоєнні яких ОСОБА_3 беззаперечно визнав себе винним, згідно з вимогами ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Судом встановлено, що прокурором враховано всі обставини, що мають бути взяті до уваги при укладенні угоди про визнання винуватості на виконання вимог ст. 470 КПК України.

Під час розгляду кримінального провадження, на підставі угоди про визнання винуватості, суд встановив, що сторонам відомо та зрозуміло таке:

1) відповідно до ст. 473 КПК України наслідком укладення та затвердження цієї угоди для прокурора і обвинуваченого є обмеження їх права на оскарження вироку згідно з положеннями ч. 4 ст. 394 та ч. 3 ст. 424 КПК України, а для обвинуваченого - також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1, 4 пункту 1 ч. 4 ст. 474 КПК України.

2) обмеженнями відповідно до ч.4 ст.394 КПК України є право оскарження вироку суду першої інстанції на підставі цієї угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості: обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.5-7 ст.474 КПК України, у тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому, згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена;

3) обмеженнями відповідно до ч.3 ст.424 КПК України є право оскарження в касаційному порядку вироку суду першої інстанції на підставі угоди після його перегляду в апеляційному порядку, а також судового рішення суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги: обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.5-7 ст.474 КПК України, у тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому, згідно з ч.4 ст.469 КПК України угода не може бути укладена;

4) наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України. За угодою обвинувачений розуміє, що умисне невиконання угоди є підставою для його кримінальної відповідальності за ст. 389-1 КК України.

Обвинувачений під час розгляду провадження також підтвердив, що йому відомі і зрозумілі наслідки укладання цієї угоди у вигляді відмови від здійснення прав, передбачених п.1 ч.4 ст.474 КПК України, та, крім того: 1) що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має такі права: мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; 2) наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України та наслідки невиконання угоди, відповідно до статті 476 КПК України;3) характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; 4) вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Ознайомившись із змістом угоди, перевіривши дотримання вимог ст.472 КПК України, вислухавши думку учасників кримінального провадження, переконавшись у добровільності волевиявлення сторін на укладення угоди, суд вбачає всі підстави для затвердження угоди, та не встановив процесуальних перешкод для її затвердження, оскільки її умови не суперечать вимогам кримінального та кримінального процесуального закону, не посягають на інтереси суспільства, не порушують нічиї права, свободи та інтереси. Також, у суду немає підстав припускати неможливість її виконання обвинуваченим, натомість, наявні фактичні підстави для визнання винуватості, узгоджені сторонами вид та міра покарання відповідають загальним правилам призначення кримінальних покарань, встановленим кримінальним законом.

Відповідно до умов угоди (п.4), враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу підозрюваного, його щире каяття, беззастережне визнання своєї винуватості, з`явлення зі зізнанням, а також те, що ОСОБА_3 приймає участь у відсічі збройної агресії російської федерації, сторони вважають за можливе при призначенні покарання ОСОБА_3 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, застосувати ст. 69 КК України та погоджуються на призначення останньому покарання іншого, більш м`якого ніж передбаченого санкцією ч.5 ст.407 КК України. Так, сторони узгодили призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту строком на 3 (три) місяці та особливості його відбування відповідно до вимог ч.1 ст.60 КК України на гауптвахті.

Суд враховує, що за своєю правовою природою угода про визнання винуватості являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів: з одного боку держави (публічний, або суспільний інтерес), з іншого - обвинуваченого.

Суспільний інтерес є абстрактним оціночним поняттям і в узагальненому виді являє собою інтерес суспільства або усередненого представника цієї спільноти, пов`язаний із забезпеченням його благополуччя, стабільності, безпеки та сталого розвитку.

В даному кримінальному провадженні наявність суспільного інтересу обґрунтована (1) сприянням у швидкому судовому провадженні, яке зможе забезпечити своєчасне та невідворотнє покарання обвинуваченого, а також (2) добровільним повідомленням деталей вчинених злочинів, (3) забезпечення можливості безпосередньої подальшої участі ОСОБА_3 , який є військовослужбовцем за контрактом, у подоланні збройної агресії під час повномасштабного вторгнення до України у Запорізькій області, зокрема, м.Запоріжжя, як прифронтовому регіоні, та на інших ділянках фронту.

Також, суд бере до уваги, що затвердження угоди істотно скорочує часовий проміжок від моменту скоєння кримінального правопорушення до ухвалення підсумкового рішення судом, зменшує строки судового розгляду, у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, а також витрати на забезпечення судового процесу, знижує навантаження на судові органи та прокуратуру.

Слід зазначити, що у контексті цього кримінального провадження суспільний інтерес полягає й у попередженні нових кримінальних правопорушень, що забезпечується шляхом призначення справедливого та достатнього покарання у відповідності до загальних засад КК України. Так, за приписами ч.2 ст.65 КК України більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить й із такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, а його дії вірно кваліфіковані за вказаною нормою кримінального закону як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, вчинене в умовах воєнного стану (щодо першого епізоду), а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад один місяць, вчинене в умовах воєнного стану (стосовно другого епізоду).

Склад злочинів визнаний сторонами кримінального провадження узгодженим із врахуванням редакції частини 5 статті 407 КК України відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини» № 194-VIII від 12.02.2015, часу вчинених правопорушень, тобто, відповідає загальним положенням щодо чинності закону про кримінальну відповідальність у часі у її взаємозв`язку із положеннями про зворотну дію закону про кримінальну відповідальність у часі.

На виконання ч.7 ст.474 КПК України судом перевірено угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Так, суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. Таких підстав для відмови судом не встановлено.

Тому суд дійшов висновку про те, що фактичні обставини, описані в обвинувальному акті, формулювання обвинувачення, вказане в угоді, підтвердження самим обвинуваченим цих обставин та визнання ним своєї винуватості, дають можливість суду дійти висновку про існування фактичних підстав для визнання винуватості ОСОБА_3 .

Обставинами, передбаченими ст.66 КК України, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнаються з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, безпосередня участь особи у відсічі збройної агресії РФ. В цьому контексті суд враховує, що за приписами ч.2 ст.66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Стосовно обставини, що обтяжує покарання особі згідно з вимогами ст.67 КК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В угоді сторони не визнали наявності обтяжуючих вину підозрюваного обставин, проте, згідно з обвинувальним актом така обставина повторності констатована, без зауваження на тому, що вона має значення лише відносно другого епізоду кримінального правопорушення, що, вочевидь, погіршує становище особи. При цьому, за загальним правилом, а саме, за нормою ч.2 ст.67 КК України, суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку. До цього переліку виключень не відноситься ознака повторності (п.1 ч.1 ст.67 КК України). Відтак, оскільки її визнання в даному випадку не є обґрунтованим, суд вважає вмотивованим та коректним вказану за змістом угоди відсутність повторності в діях ОСОБА_3 .

Відповідно до положень ст.4,5 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

При цьому, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

В даному випадку наведені положення стосуються можливості застосування положень ст.69 КК України, яка наразі існує в редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2839-IX від 13.12.2022 й виключає призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом у разі засудження, зокрема, за злочини, передбачені ст.407 КК України.

Так, сторонами угоди правомірно обумовлено призначення покарання ОСОБА_3 відповідно до ст.69 КК України, а саме, перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, - у виді арешту на строк трьох місяців, тобто, в межах можливого строку покарання, визначеного ч.1 ст.60 КК України. Суд погоджується, що встановлені судом пом`якшуючі вину обвинуваченого обставини дійсно істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й обумовлюють застосування ст.69 КК України, із врахуванням волі учасників кримінального процесу та особи обвинуваченого.

Під час розгляду провадження встановлено, що обвинувачений раніше не судимий, на обліках за станом здоров`я не перебуває, має міцні соціальні зв`язки (одружений (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 від 25.01.2014), має двох малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 ) та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_10 ). Крім того, відповідно до довідки громадської організації «Широкий степ» від 27.02.2023 №2/27, дослідженої судом, ОСОБА_3 є волонтером організації на громадських засадах, працює задля задоволення потреб підрозділів ЗСУ й добровольчих формувань територіальної громади м.Запоріжжя, інших підрозділів, місцевих жителів, переміщених осіб, яких евакуйовано та розміщено у вказаній територіальній громаді.

Сторонами угоди обумовлено відбування покарання у виді арешту на гауптвахті, враховуючи статус ОСОБА_3 як військовослужбовця.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, узгодженого сторонами угоди покарання у виді арешту на строк 3 (трьох) місяців із відбуванням на гауптвахті.

Заходи забезпечення кримінального провадження у кримінальному провадженні застосовані не були.

Майнова або моральна шкода внаслідок вчинення кримінального правопорушення спричинена не була, цивільний позов не заявлений.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. 314, 373, 374, 394, 468, 469, 472, 474, 475, 476 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 18.01.2023, укладену між прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_3 , за присутності захисниці адвокатки ОСОБА_5 .

Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.5 ст.407 КК України.

На підставі угоди про визнання винуватості призначити ОСОБА_3 , із застосуванням ст.69 КК України, узгоджене сторонами угоди покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці.

Відповідно до ч.1 ст.60 КК України призначене покарання у виді арешту підлягає відбуванню на гауптвахті.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення:

1) обвинуваченим, його захисником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.4,6,7 ст.474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч.4 ст.469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Роз`яснити учасникам провадження, що згідно зі ст.476 КПК України у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення.

Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності за ст. 389-1 КК України.

Суддя ОСОБА_1