У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши в режимі відео-конференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2016 року стосовно,

ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянки України, з середньою освітою, вдови, пенсіонерки, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, інваліда другої групи, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

-обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України,

Учасники судового провадження:

( в режимі відео-конференції )

прокурор ОСОБА_9

обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисник ОСОБА_6

представник потерпілої адвокат ОСОБА_10

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виправдувальний вирок. При неможливості постановити виправдувальний вирок, просить повернути кримінальну справу прокурору на додаткове розслідування.

В доповненнях до апеляційної скарги, які отримані електронною поштою Миколаївським апеляційним судом 22.10.2020 року, захисник ОСОБА_11 зазначив, що зміст описової частини апеляційної скарги від 17.11.2016 року підтримує та просив вирок суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.357 КК України.

Короткий зміст вироку.

Оскарженим вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України та їм призначено покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, кожному.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звільнені від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , - підписку про невиїзд, скасовано.

Цивільний позов потерпілої залишено без розгляду.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляції захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначив, що вважає вирок суду незаконним і необґрунтованим з тих підстав, що суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, звільнивши його підзахисних не від кримінальної відповідальності, а від покарання, що має різне правове значення, оскільки, встановивши, що строки притягнення до кримінальної відповідальності закінчились, суд мав би постановити ухвалу про закриття провадження у справі, а не ухвалювати обвинувальний вирок. До того ж, суд не врахував, що кримінальну справу порушено також після закінчення строку давності.

Стверджує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, оскільки суд послався на показання свідків, жоден з яких не бачив договір дарування квартири від 05.04.2002 року, а критично оцінивши показання свідків захисту, суд першої інстанції не навів обставини, які б їх спростовували.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що безпосередньо у тексті договору дарування зазначено, що перший екземпляр вручено обдарованому ОСОБА_12 і ця обставина не підлягала доказуванню та не може бути спростована показаннями свідків. Законність договору дарування підтверджена судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Крім того, з матеріалів справи видно, що ОСОБА_13 достовірно знала про наявність зазначених судових рішень, але у листопаді 2006 року знову звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, у якому зазначила, що перший екземпляр договору взяв ОСОБА_12 , а спір виник після його смерті під впливом сторонніх осіб ОСОБА_14 та ОСОБА_10 . Оскільки ОСОБА_7 є спадкоємицею ОСОБА_12 , то її та ОСОБА_8 не можна звинувачувати у викраденні документу, який належить їй по закону.

Крім того, в доповненнях до апеляційної скарги адвокат зазначив, що потерпіла ОСОБА_15 зловживає правами потерпілої, та незаконно визнана потерпілою у даній справі.

Звертає увагу, що на даний час вступило в законну силу рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2013 року за позовом ОСОБА_14 , ОСОБА_10 до ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , КП «ОМБТІ та РОН» про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними, про визнання незаконною реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Одеський апеляційний суд постановою від 05.03.2019 року апеляційні скарги ОСОБА_10 та ОСОБА_14 залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2013 року без змін. Крім того, постановою Верховного суду від 28.02.2020 року касаційні скарги ОСОБА_10 та ОСОБА_15 залишені без задоволення, а рішення Приморського районного суду від 13.11.2013 року та постанову Одеського Апеляційного суду від 05.03.2019 року залишено без змін. Суд послідовно дійшов до справедливого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачів про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_13 , пославшись, що на момент смерті ОСОБА_13 , вона не була власником квартири АДРЕСА_3 , тому спадщина на цю квартиру після її смерті не відкривалась, і квартира не увійшла у загальну спадкову масу. А набувши незаконно статус позивачів (у цивільній справі) у порядку процесуального правонаступництва після смерті ОСОБА_13 , як нібито спадкоємці померлої - ОСОБА_10 та ОСОБА_14 продовжують зловживати процесуальними правами «потерпілої» і в цій кримінальній справі, заявляючи відводи суддям, скаргами на суддів, затягуючи розгляд справи по суті.

Узагальнений виклад позицій інших учасників судового провадження.

Представники потерпілої, адвокати ОСОБА_10 та ОСОБА_17 просять апеляцію захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Вважають, що доводи апеляційної скарги захисника суперечать вимогам закону, оскільки, відповідно до ч. 6 ст. 7 КПК України (в редакції 1960 року), особа може бути вироком суду звільнена від відповідальності чи покарання з підстав, передбачених статтями 49 та 74 КК України.

Зазначають, що твердження захисника про те, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 11-1 КПК України, після виконання передбаченої у такому випадку відповідної процесуальної процедури, повинен був постановити ухвалу про закриття провадження по справі, а не обвинувальний вирок, не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, адже справа розглядалась в порядку, передбаченому КПК в редакції 1960 року. Окрім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не визнали себе винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, тому питання застосування строку давності не вирішувалося і слідчими органами.

Звертають увагу, що доводи апеляції, щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, суперечать дійсності, адже вони були встановлені під час досудового слідства та всебічно, повно і об`єктивно досліджені в судовому засіданні, після чого суд дав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Стверджують, що суд першої інстанції обґрунтовано послався, як на докази винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на показання потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та беззаперечно встановив факт викрадення договору дарування ОСОБА_8 , який діяв за попередньою змовою з ОСОБА_7 , з метою включити вказану квартиру у спадкову масу після смерті ОСОБА_12 , що давало їй право стати власницею квартири ОСОБА_13 , в порядку спадкування за законом.

Вказують, що посилання в апеляційній скарзі на те, що після здійснення правочину дарування ОСОБА_12 став власником квартири, а сам офіційний документ про вказану власність став належати йому, тому ця обставина не потребувала доказування та не могла бути спростована показаннями свідків, є неспроможним, адже ані до підписання договору дарування, ані після цього, ОСОБА_12 в квартирі не проживав, не сплачував платежі та не звертався в МБТІ для реєстрації договору дарування на своє ім`я, хоча, у разі наявності у нього договору дарування, перешкод для цього не було.

Також вважають не обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині посилання на судові рішення в рамках цивільного судочинства, оскільки зазначені рішення стосуються лише моменту укладання договору дарування, а питання викрадення оригіналу договору дарування, з метою включення в спадкову масу померлого, предметом розгляду не було, до того ж, в матеріалах справи є достовірні докази про те, що реєстрація квартири ОСОБА_13 від 12.08.2002 року на ім`я ОСОБА_12 , визнана незаконною.

Зауважують, що посилання захисника в апеляційній скарзі на порушення вимог ст. 62 Конституції України та ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини, на те, що обвинувачення ґрунтувалося на припущення та доказах, отриманих незаконним шляхом є голослівними, адже він не зазначає, які саме припущення мають місце та які докази отримані незаконним шляхом.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Відповідно до оскарженого вироку суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні злочину за таких обставин. ОСОБА_13 , на праві власності належала квартира АДРЕСА_3 . Будучи інвалідом першої групи, яка за станом здоров`я потребувала систематичного стороннього догляду, ОСОБА_13 , маючи намір укласти зі своїм племінником ОСОБА_12 договір довічного утримання, 05.04.2002 року уклала з останнім договір дарування своєї квартири. Після підписання ОСОБА_13 та ОСОБА_12 договору дарування зазначеної квартири, вона забрала собі оригінал договору та зберігала його у своїй квартирі, з якої не виїжджала, вважаючи її власною, оскільки не мала іншого житла.

ОСОБА_12 у подаровану йому квартиру не вселявся, не проживав в ній і не був прописаний, комунальні платежі за квартиру не сплачував та в КП МЕТІ і РОН договір дарування на своє ім`я за життя не зареєстрував.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 помер, не зареєструвавши квартиру на своє ім`я, у встановленому законом порядку, тому на момент його смерті квартира належала ОСОБА_13 на праві власності.

Після смерті ОСОБА_12 , спадкоємцем його майна стала його вдова - ОСОБА_7 .

З метою заволодіння квартирою ОСОБА_13 , шляхом включення квартири АДРЕСА_3 у спадкову масу померлого ОСОБА_12 , ОСОБА_7 вступила у змову із ОСОБА_8 , який доводився родичем ОСОБА_13 , і у зазначений період часу мав доступ до її квартири, запропонувавши йому викрасти оригінал договору дарування на вказану квартиру, на що він погодився.

У період часу з 18.07.2002 року по 12.08.2002 року, ОСОБА_7 , маючи намір на переоформлення на своє ім`я подарованої ОСОБА_12 квартири, в порядку спадкування за законом, діючи у змові з ОСОБА_8 , викрали з квартири ОСОБА_13 оригінал договору дарування на квартиру АДРЕСА_3 .

З метою доведення злочинного наміру, направленого на заволодіння вищевказаною квартирою, 12.08.2002 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зареєстрували в КП МБТІ і РОН право власності на квартиру на померлого ОСОБА_12 .

Після виявлення факту крадіжки договору дарування, ОСОБА_13 , в присутності ОСОБА_14 , яка здійснювала за нею догляд, висунула ОСОБА_8 вимогу повернути договір, після чого останній написав розписку, в якій зазначив, що зобов`язується повернути документи після набуття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили викрадення офіційного документу - оригіналу договору дарування від 05.04.2002 року на квартиру АДРЕСА_3 .

Дії обвинувачених судом кваліфіковані за ч.1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисника, які підтримали доводи апеляції, прокурора, представника потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляції, повторно дослідивши докази у справі, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Мотивуючи доведеність вини обвинувачених у вчинені ними кримінального правопорушення, що їм інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на такі докази:

-показання потерпілої ОСОБА_14 під час досудового слідства та оголошені в порядку передбаченому ст. 306 КПК України в редакції 1960 року в судовому засіданні, у зв`язку з тим, що на час розгляду справи вона померла.

З зазначених показань вбачається, що ОСОБА_12 , який доглядав за ОСОБА_20 , на початку 2002 року запропонував їй укласти договір довічного утримання, за яким він буде доглядати за нею, а після її смерті квартира мала перейти до нього. У квітні 2002 року ОСОБА_12 повіз ОСОБА_20 разом з її сестрою ОСОБА_21 до нотаріуса, де ОСОБА_20 підписала договір дарування, а оригінал забрала собі та зберігала у своїй квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_12 помер і ОСОБА_22 , на деякий час, переїхала жити до ОСОБА_8 , а повернувшись до себе в квартиру, з`ясувала, що з квартири пропав оригінал договору дарування, про що вона повідомила їй наприкінці вересня 2002 року у телефонній розмові. ОСОБА_20 попросила її прийти до неї, пояснивши, що у неї пропали усі документи на квартиру, які зберігалися у шафі та говорила їй, що документи забрав ОСОБА_8 , у якого були ключі від її квартири, у той час коли він забирав її до себе. У її присутності ОСОБА_8 зізнався, що він взяв договір дарування для оформлення спадщини ОСОБА_7 , про що написав розписку. За життя, ОСОБА_20 зверталася з заявою до прокурора району, в якій зазначала, що ОСОБА_7 викрала у неї договір дарування квартири (т. 2, а. с. 61);

-показання свідка ОСОБА_21 , оголошені в судовому засіданні в порядку ст. 306 КПК України в редакції 1960 року (т. 1, а.с. 32, 103, т. 2, а.с. 79-81), у яких вона пояснювала, що ОСОБА_20 доводиться їй сестрою. Вона була присутньою під час підписання договору дарування, який ОСОБА_20 після цього забрала собі, оскільки вважала, що підписує договір довічного утримання. Також вона особисто бачила у ОСОБА_13 оригінал договору дарування, який та зберігала у шафі, а після з`ясування того, що вона підписала договір дарування, який мала намір розірвати, було виявлено, що документи на квартиру та договір дарування зникли. Від ОСОБА_20 їй відомо, що договір дарування викрав ОСОБА_8 , який написав їй розписку про те, що поверне всі документи, але так і не повернув;

-аналогічні показання свідка ОСОБА_23 , які були оголошені в судовому засіданні (т. 1, а.с. 106) та допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_16 і ОСОБА_19 , яка, окрім того пояснила, що після смерті ОСОБА_12 , доглядати за ОСОБА_13 погодився ОСОБА_8 , який забрав її до себе. Через сварку, що виникла між ними, ОСОБА_20 повернулася до себе в квартиру де виявила, що з шафи зник оригінал договору дарування та інші документи на квартиру. ОСОБА_25 підозрювала, що договір міг викрасти лише ОСОБА_8 , оскільки в період переїздів до них і назад до себе, ключі від її квартири були у нього. ОСОБА_8 , в присутності потерпілої ОСОБА_14 , зізнався в тому, що це він викрав договір і обіцяв його повернути, проте так і не повернув;

-показання свідка ОСОБА_26 - слідчої у справі, яка пояснила, що всі свідки, допитані на досудовому слідстві, давали показання про те, що оригінал договору дарування, за життя ОСОБА_12 , знаходився у ОСОБА_13 , а після смерті ОСОБА_12 , договір був викрадений ОСОБА_8 , про що свідкам було відомо безпосередньо від ОСОБА_13 , у зв`язку з чим ОСОБА_8 написав їй розписку у присутності ОСОБА_14 . ОСОБА_8 не заперечував той факт, що він взяв документи на квартиру ОСОБА_25 та написав розписку;

- розписку ОСОБА_8 від 23 вересня 2002 року, з якої вбачається, що він зобов`язався повернути ОСОБА_13 документ по приватизації її квартири за адресою: АДРЕСА_4 , після прийняття спадщини (т. 1, а.с. 44);

У вироку зазначено також, що по факту викрадання оригіналу договору дарування, ОСОБА_13 у 2002-2004 роках зверталася до прокуратури Приморського району (т. 2, а.с. 61).

За клопотанням сторони захисту, судом першої інстанції були допитані у якості свідків сестра підсудної - ОСОБА_27 , родич підсудної - ОСОБА_28 та її друзі - ОСОБА_29 і ОСОБА_30 , які показали, що були присутніми на святкуванні дня народження ОСОБА_7 31 травня 2002 року, де ОСОБА_12 , перед усіма присутніми, зачитав договір дарування на квартиру ОСОБА_13 .

Суд першої інстанції критично оцінив показання зазначених свідків, як такі, що не відповідають дійсності, оскільки допитані особи є близькими родичами і друзями підсудної, а їх показання мають на меті сприяння підсудним уникнути відповідальності за вчинений ними злочин.

При цьому, суд першої інстанції не був послідовним, зазначивши, що показання вказаних свідків не відповідають фактичним обставинам, не порушував питання про притягнення вказаних свідків до відповідальності за завідомо неправдиві показання.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ці показання повністю спростовуються наведеними вище показаннями потерпілої ОСОБА_14 та свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_31 , ОСОБА_16 і ОСОБА_19 , а також частково - показаннями підсудного ОСОБА_8 та доказами, які були отримані в період досудового розслідування і в повному обсязі досліджені в судовому засіданні.

Однак, судом не надана оцінка тим обставинам, що потерпіла ОСОБА_14 , зацікавлена безпосередньо в отриманні квартири після смерті ОСОБА_13 , а свідки обвинувачення, на показаннях яких ґрунтується обвинувальний вирок, є знайомими потерпілої.

За таких обставин, суд першої інстанції не зазначив у вироку, чому віддав перевагу показанням свідків обвинувачення, піддавши критичній оцінці показання свідків захисту.

Свій висновок про те, що ОСОБА_8 у змові з ОСОБА_7 викрав договір дарування квартири, суд першої інстанції у вироку ґрунтує на тому, що договір дарування знаходився в квартирі ОСОБА_13 , вільний доступ до якої був лише у ОСОБА_8 , який мав ключі від квартири, а ОСОБА_7 , яка мала намір на прийняття спадщини після померлого ОСОБА_32 , не мала можливості вільно отримати договір дарування з квартири ОСОБА_13 , а тому без допомоги ОСОБА_8 не змогла б ним заволодіти.

При цьому, суд виходив з того, що ОСОБА_8 не заперечував, проти того, що він взяв документи з квартири, а ОСОБА_7 також підтверджувала, що ОСОБА_8 передав їй документи, які йому, нібито, дала ОСОБА_13 за власним бажанням.

Суд першої інстанції також у вироку дійшов висновку про те, що надання ОСОБА_7 довіреності від 21 серпня 2002 року на право представництва її інтересів по прийняттю спадщини, у тому числі, укладення договору купівлі-продажу квартири та отримання від продажу грошових коштів (т. 1, а.с. 51) саме ОСОБА_8 , у той час, коли 12 серпня 2002 року вона сама звернулась до МЕТІ, свідчить про надання гарантії розрахунку ОСОБА_7 з ОСОБА_8 за викрадення та передачу їй договору дарування.

На думку суду першої інстанції, спільний намір підсудних на переоформлення квартири, після викрадення договору дарування підтверджується тим, що саме ОСОБА_8 підвозив ОСОБА_7 до МЕТІ коли вона подавала договір на реєстрацію, яка в подальшому була визнана незаконною.

Оцінивши досліджені докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що показання підсудних ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про їх невинуватість спростовуються наведеними вище доказами та кваліфікував їх дії за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів.

Підсудні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , під час досудового слідства та судового розгляду, винуватими себе не визнали, послідовно зазначаючи, що злочину, який їм інкримінується, не вчиняли.

Перевіривши докази, наведені у вироку суду першої інстанції, повторно дослідивши письмові докази у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що обвинуваченням, не доведений факт викрадення офіційного документу, а також не доведена винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у викраденні офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів.

Об`єктивний аналіз показань свідків, на які суд першої інстанції посилався, як на докази винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм злочину, свідчить про те, що жоден з зазначених свідків не був очевидцем викрадення офіційного документу (договору дарування квартири), а їх свідчення надані зі слів ОСОБА_13 , яка сама такого факту бачити не могла, тому такі висновки свідків мають характер припущень.

З оскарженого вироку вбачається, що факт викрадення договору дарування встановлений виключно на показаннях ОСОБА_13 , а також на похідних від них показаннях свідків.

При цьому, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника стосовно того, що суд не дав належної оцінки тим обставинам, що безпосередньо у тексті договору дарування зазначено, що перший екземпляр договору вручений обдарованому ОСОБА_12 і ця обставина не підлягала доказуванню та не може бути спростована показаннями свідків. Законність договору дарування підтверджена судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

З показань потерпілої ОСОБА_14 , яка була зацікавленою особою у результатах розгляду справи (спадкоємиця за заповітом) вбачається, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 був укладений договір дарування, оригінал якого вона забрала собі та зберігала у своїй квартирі. Після смерті ОСОБА_12 , ОСОБА_13 деякий час проживала у ОСОБА_8 , а повернувшись, з`ясувала, що з квартири пропав оригінал договору дарування і сказала ОСОБА_14 , що документи забрав ОСОБА_8 .

Показання інших свідків, на які посилається суд у вироку, є похідними від показань ОСОБА_13 та потерпілої ОСОБА_14 , а показання слідчої ОСОБА_26 не можуть бути визнані допустимим доказом, оскільки вона проводила досудове розслідування і, відповідно не може бути свідком в справі, крім того, вона не була очевидцем події, а обставини, викладені нею в показаннях, відомі їй виключно з матеріалів проведеного нею досудового розслідування.

Аналіз змісту розписки ОСОБА_8 , від 23 вересня 2002 року (т. 1, а.с. 44), на яку суд першої інстанції посилається, як на доказ вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у викраденні договору дарування квартири, свідчить про те, що у зазначеній розписці йдеться про зобов`язання підсудного повернути ОСОБА_22 документи з приватизації її квартири, але у ній не зазначено нічого про договір дарування квартири.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що оцінка судом першої інстанції розписки, як доказу викрадення обвинуваченими договору дарування, є також припущенням, яке не може бути покладене в основу обвинувального вироку.

Отже, у вироку суду першої інстанції, окрім суб`єктивних показань потерпілої та свідків, які не були очевидцями події злочину, інкримінованого підсудним, не наведено жодного доказу об`єктивного характеру, яким би підтверджувався факт викрадення договору дарування з квартири ОСОБА_22 , а також викрадення договору саме ОСОБА_8 , за попередньою змовою з ОСОБА_7 .

Окрім того, зі змісту договору дарування, на який суд першої інстанції взагалі не посилається, як на доказ, вбачається, що після укладення договору (т. 1, а.с. 18), один з двох екземплярів залишився на зберіганні у приватного нотаріуса, а інший переданий обдарованому, тобто ОСОБА_12 .

До того ж, у пункті першому договору дарування зазначено, що ОСОБА_13 подарувала свою квартиру з правом довічного проживання, а той факт, що ОСОБА_12 приймав участь в утриманні ОСОБА_33 , не заперечують свідки обвинувачення, тому їх показання стосовно намірів ОСОБА_20 укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, з акцентом на те, що у неї не було іншого житла, є несуттєвими для з`ясування обставин обвинувачення.

З огляду на те, що за законом, екземпляр договору дарування особі, яка дарує майно не передається, а видається лише обдарованому, висновок суду першої інстанції про доведеність факту викрадення договору дарування у особи, якій зазначений документ фактично не належить, виглядає сумнівним, навіть за умови, що на той час ОСОБА_12 помер.

Якщо виходити з того факту, що договір дарування знаходився в квартирі ОСОБА_22 , що беззаперечно не встановлено, то докази на підтвердження факту його викрадення, а також докази того, що він був викрадений ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 19 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції, стосовно винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, а така невідповідність вплинула на вирішення питання про винуватість засуджених.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції не взяв до уваги і не дав належної оцінки наявному в матеріалах справи доказу, - предмету злочину, - договору дарування, який міг би істотно вплинути на висновки суду, що свідчить про однобічність або неповноту судового слідства.

Зазначене вище свідчить про те, що стороною обвинувачення не доведено факт викрадення офіційного документу, що є об`єктивною стороною кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України, і підлягає обов`язковому доказуванню в кримінальному провадженні.

Викладені обставини, згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 284, п.5 ч.1 ст.407, 409, 411 КПК України є підставами для скасування оскарженого вироку і свідчать про обґрунтованість апеляційної скарги захисника засуджених, стосовно оцінки доказів у кримінальній справі та наявності підстав для скасування оскарженого вироку.

Щодо заперечень представників потерпілої в частині оцінки доказів та тверджень про обґрунтованість оскарженого вироку, суд апеляційної інстанції вважає їх неспроможними і безпідставними з мотивів, наведених вище.

Згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.284 КПК України, відсутність події злочину є підставою для закриття кримінального провадження.

Статтею 417 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Оскільки, під час апеляційного розгляду не встановлена подія злочину, тобто не встановлений факт викрадення договору, а тому не встановлена участь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а саме у викраденні офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів, справа підлягає закриттю.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинувачених підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції - скасуванню, а справа підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 409, 417, 418, 419, 424, 532 КПК України апеляційний суд, -

постановити:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , - задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2016 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , визнаних винуватими та засуджених за ч. 1 ст. 357 КК України, - скасувати.

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, закрити на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України, за відсутністю події злочину.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді