ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9468/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/42/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисник - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілої - ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та зареєстрованої в АДРЕСА_1 , проживаючої в АДРЕСА_2 ,-

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено їй за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки;

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 1 (один) рік.

Згідно п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживанні, роботи або навчання;

не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_10 в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на стаціонарне лікування потерпілої від злочину ОСОБА_9 в сумі 28 483.02 грн. (двадцять вісім тисяч чотириста вісімдесят три гривні дві копійки).

Провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової шкоди в сумі 34688, 59 (тридцять чотири тисячі шістсот вісімдесят вісім гривень п`ятдесят дев`ять копійок) грн. - закрито.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової шкоди - упущеної вигоди - задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 майнову шкоду (упущену вигоду) в сумі 122988,29 грн (сто двадцять дві тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім гривень двадцять дев`ять копійок).

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 46688,59 грн (сорок шість тисяч шістсот вісімдесят вісім гривень п`ятдесят дев`ять копійок).

У задоволенні решта позовних вимог потерпілої ОСОБА_9 - відмовлено.

Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2020 року (справа № 607/17236/20) на автомобіль марки «Smart Fortwo» р.н. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, чорного кольору, номер шасі НОМЕР_2 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_7 , шляхом, заборони відчуження, користування та розпорядження.

Питання щодо судових витрат та речових доказів вирішено.

Згідно вироку, 08 жовтня 2020 року о 15.50 год водій - обвинувачена у справі ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «SMART FORTWO» р.н. НОМЕР_1 , рухалась проїзною частиною автодороги по вул. М.Грушевського у напрямку до вул. Замкова, що в м.Тернопіль, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований на вул. М.Грушевського одразу за перехрестям із вул. Листопадова, що в м. Тернопіль. В цей час проїзну частину автодороги в межах розмітки 1.14.1 горизонтальна лінії дорожньої розмітки «зебра» Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (далі - ПДР) вище вказаного нерегульованого пішохідного переходу з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля переходила пішохід - потерпіла у справі ОСОБА_9 . У свою чергу водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3 «б», 18.1 ПДР України, проявила неуважність, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, не зупинилася, щоб дати дорогу пішоходу, та правою передньою частиною керованого нею автомобіля «SMART FORTWO» р.н. НОМЕР_1 скоїла наїзд на потерпілу ОСОБА_9 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_9 спричинено закритий перелом зовнішнього виростка лівої великогомілкової кістки, забійну рану тім`яної ділянки голови зліва розміром до 4 см., множинні осаднення та гематоми правого ліктьового суглобу, поперекової ділянки та сідниць, які за своєю ознакою тривалого розладу здоров`я відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Порушення водієм автомобіля «SMART FORTWO» р.н. НОМЕР_1 обвинуваченою ОСОБА_7 , вимог п.п. 2.3 «б», 18.1 ПДР України, перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілій ОСОБА_9 , середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Вказаними діями обвинувачена ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі потерпіла - ОСОБА_9 не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченої та доведеність її винуватості, просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2022 року, в частині призначення покарання та визначення розміру відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки та задовольнити цивільний позов в частині моральної шкоди і стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , в якості відшкодування моральної шкоди, 496 688,59 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що вирок Тернопільського міськрайонного суду не відповідає вимогам закону як в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, так і в частині розміру компенсації моральної шкоди з обвинуваченої на її користь.

Зазначає, що рішення суду про призначення покарання у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки і, на підставі ст. 75 КК України звільненням від відбування основного покарання з випробуванням є неправильним та порушує вимоги ст.65 КК України, оскільки не в повній мірі враховано тяжкість кримінального правопорушення та, як наслідок, не призначено покарання, необхідне і достатнє для виправлення особи та попередження вчинення нових злочинів у майбутньому. Підставами для скасування вироку вказує положення ч.2ст.409, ст.414 КПК України, а саме стверджує, що призначене обвинуваченій покарання за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість.

Вказує на те, що суд першої інстанції, зазначивши обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої - щире каяття, залишив поза увагою рекомендації, викладені у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7, згідно яких визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку. Потерпіла звертає увагу суду на те, що як на досудовому розслідуванні, так і в ході судового розгляду обвинувачена безпідставно зволікала із відшкодуванням завданих їй збитків у вигляді витрат на лікування від отриманих у ДТП травм. Вважає, що ставлення обвинуваченої до вчиненого нею правопорушення дискредитує її як водія, яка під час керування джерелом підвищеної небезпеки не надала належного значення безпеці руху. Крім того, під час судового розгляду на питання судді про визнання завданої потерпілій моральної шкоди, неодноразово цинічно відповідала, що своїми діями не завдала потерпілій моральної шкоди та не визнає її, що зафіксовано на звукозаписах судових засідань. Обвинувачена жодного разу не поцікавилася станом її здоров`я та самопочуття, необхідності проведення другої операції, хоча їй це було відомо. Апелянт стверджує, що місцевий суд, вирішуючи цивільний позов в частині моральної шкоди, не в повній мірі врахував характер і тривалість фізичних страждань, стан здоров`я, тяжкість заподіяної травми та наслідки тілесних ушкоджень. Також, судом першої інстанції не враховано глибини і тяжкості моральних страждань та переживань потерпілої, істотності вимушених змін у її житті та виробничих стосунках, втраченого часу та затрачених зусиль для відновлення до попереднього стану.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

доводи потерпілої, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила задовольнити апеляційні вимоги;

думку прокурора, який вважає призначене обвинуваченій покарання зі звільненням від його відбування законний і обґрунтованим, а щодо вирішення цивільного позову поклався на розсуд суду;

пояснення обвинуваченої та думку її захисника, які заперечили проти доводів апеляційної скарги і просили залишити вирок без змін;

перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів з`ясувала наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення і правова кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому не підлягають перевірці в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про недотримання судом першої інстанції вимог ст.65 КК України і не призначення покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу винної, а також думку потерпілої, і застосував найбільш суворий вид основного покарання, з числа передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК України.

При цьому, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд відніс щире каяття у вчиненому, добровільне часткове відшкодування завданого збитку. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої судом не встановлено.

З цих підстав, вимога апеляційної скарги щодо призначення обвинуваченій покарання з реальним його відбуванням, не свідчить про те, що призначене покарання є явно несправедливим, оскільки судом фактично враховані всі обставини при призначенні покарання передбачені кримінальним законом.

За наведених обставин апеляційний суд вважає обґрунтованим призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 в межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В ході апеляційного розгляду не встановлено обставин, які би давали підстави вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.

Крім того, як видно зі змісту апеляційної скарги саме такий вид і розмір покарання потерпіла просить призначити і новим вироком.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілої, щодо відсутності підстав для звільнення обвинуваченої від відбування основного покарання апеляційний суд також приходить до переконання про їх безпідставність.

Суд, як видно з вироку, призначивши основне і додаткове покарання також прийшов до висновку про можливість застосування відносно обвинуваченої ст.75 КК України.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення з необережною формою вини, вона молодого віку і позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває. Під час судового розгляду обвинувачена повністю визнала свою вину згідно пред`явленого їй обвинувачення, у скоєному щиро розкаялася і добровільно відшкодувала частину завданої потерпілій шкоди. Також, обвинувачена висловлювала негативне відношення до вчиненого та обіцянки не вчиняти правопорушень у майбутньому, щирий жаль за вчинене та намір відшкодовувати необхідні витрати потерпілої понесені у зв`язку з ДТП.

Доводи апеляційної скарги потерпілої про неправильність висновків суду першої інстанції щодо наявності щирого каяття обвинуваченої спростовуються наведеними у вироку обставинами і матеріалами провадження, з яких вбачається, що обвинувачена безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди залишалась поряд з потерпілою до приїзду медиків, в подальшому визнала свою вину повністю. Причину лише часткового відшкодування матеріальної і моральної шкоди потерпілої пояснила відсутністю у неї такої фінансової можливості, однак вказала, що про вчинене шкодує і готова сплачувати відшкодування.

Аналізуючи доводи потерпілої про неправильність висновку суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання через те, що потерпіла відшкодувала всю завдану шкоду і не повністю визнає цивільний позов, колегія суддів приходить до висновку, що вони не є підставою для скасування вироку, оскільки як видно зі змісту вироку і матеріалів провадження потерпіла не лише частково відшкодувала потерпілій завдану шкоду, а також в судовому засіданні повністю визнала цивільний позов прокурора і частково - позов потерпілої, а також висловила готовність відшкодувати потерпілій решту збитків в сумі, яку визначить суд, оскільки вважає позовні вимоги потерпілої неспівмірними. Така процесуальна поведінка обвинуваченої є її процесуальним правом, реалізація якого не може сама по собі свідчити про неможливість виправлення особи без відбування покарання.

Доводи потерпілої про те, що вона вважає ставлення обвинуваченої до вчиненого нею правопорушення таким, що дискредитує обвинувачену як водія, не є підставою для скасування вироку в даному випадку, оскільки призначене судом додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами підлягає до реального виконання.

Доводи апеляційної скарги потерпілої щодо тяжкості наслідків, які мають місце у вигляді заподіяння їй тілесних ушкоджень і погіршення стану здоров`я, не є підставою для висновку про неможливість виправлення обвинуваченої під час звільнення від відбування основного покарання з огляду на відомості, що характеризують останню.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо оцінки тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винної та інших обставини справи як таких, що в сукупності дають підстави вважати, що обвинувачена усвідомила суспільну небезпеку своїх дій, а тому її виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

За таких обставин апеляційний суд не знаходить підстав для скасування оскарженого судового рішення і постановлення нового вироку, передбачених п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.413, п.4 ч.1 ст.420 КПК України.

Крім того, такі підстави для скасування оскарженого вироку не зазначені в апеляційній скарзі потерпілої, а за змістом ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог лише в тому випадку, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілої в частині стягнення моральної шкоди колегія суддів вважає їх обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як видно із матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_9 пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_7 про стягнення завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди в сумі 500 000 гривень.

Вироком суду першої інстанції зазначені позовні вимоги задоволені частково в сумі 50 тисяч гривень.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадів, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховують вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції хоча навів у вироку, однак в повному обсязі не врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла внаслідок спричинених їй тілесних ушкоджень, а саме закритого перелому зовнішнього виростка лівої великогомілкової кістки, забійної рану голови, множинних осаднень та гематоми. Також, судом першої інстанції не в повній мірі враховано стан здоров`я потерпілої, яка внаслідок ДТП втратила 25 % працездатності, глибину і тяжкість моральних страждань та переживань потерпілої, істотності вимушених змін у її житті та професійних стосунках, тривалості лікування та зусиль які необхідні для відновлення до попереднього стану, справедливість та реальність позовних вимог.

Доводи потерпілої про необхідність врахування фізичних і душевних страждань, які в майбутньому будуть нею перенесені у зв`язку із необхідністю подальшого лікування і повторного оперативного втручання, не можуть бути підставою для збільшення розміру стягнення моральної шкоди, оскільки за змістом ст.1167 ЦК України відшкодуванню підлягає лише завдана шкода.

Із огляду на це, колегія суддів вважає, що розмір суми відшкодування моральної шкоди, який необхідно стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 підлягає збільшенню до 100 000 гривень, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням того, що обвинувачена уже відшкодувала 3311,41 грн. моральної шкоди, то стягненню в користь потерпілої підлягає 96688,59 грн. Таким чином, в цій частині апеляційну скаргу потерпілої слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілої - ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2022 року в частині цивільного позову змінити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 96688 (дев`яносто шість тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн. 59 коп. моральної шкоди.

В інший частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції

Головуючий

Судді