Ухвала

Іменем України
25 серпня 2022 року

м. Київ
справа № 569/19571/21

провадження № 51- 2497 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 липня 2022 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
встановив:
Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2022 року затверджено угоду від 23 вересня 2021 року по кримінальному провадженню № 0000105 від 11 червня 2021 року про визнання винуватості, укладену між прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з участю захисника адвоката ОСОБА_4 .

Визнано ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, та призначено узгоджене покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гр., з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських обов`язків та організаційно-розпорядчих функцій у державних підприємствах, установах та організаціях на строк 1 рік.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 20 липня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2022 року на підставі угоди між прокурором і обвинуваченим про визнання винуватості від 23 травня 2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000105 від 11 червня 2021 року відносно ОСОБА_5 за ч.1 ст. 368 КК України.
Апеляційну скаргу з усіма доданими матеріалами повернуто апелянту.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 липня 2022 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Вичерпний перелік підстав та осіб, які можуть подавати апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості передбачений ч. 4 ст. 394 КПК України.
Так, вказаний вирок може бути оскаржений: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; 2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
Зі змісту касаційної скарги та копії оскарженого судового рішення вбачається, що апеляційний суд, перевіривши апеляційну захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , дійшов вірного висновку, що підстави, наведені ним, не дають йому права у розумінні ч. 4 ст. 394 КПК України на оскарження судового рішення вироку місцевого суду, яким затверджено угоду про визнання винуватості.
Як зазначив апеляційний суд, наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора, підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження їхнього права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 КПК України, а для підозрюваного чи обвинуваченого також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 п.1 ч.4 ст.474 КПК України.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, 23 вересня 2021 року між прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_5 у присутності захисника ОСОБА_4 укладено угоду про визнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, та погоджено міру покарання.
Судом першої інстанції перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості виконано вимоги, передбачені частинами 4, 6, 7 ст.474 КПК України.
При цьому суд першої інстанції переконався, що укладення угоди про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_5 , який згідно цієї угоди повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, судом встановлено, що обвинувачений цілком розуміє положення ч.4 ст. 474 та ст. 473 КПК України, укладення угоди сторонами є добровільним, обвинувачений погоджується на призначення узгодженого покарання.
З огляду на викладене, захисником оскаржено вирок з підстав, з яких він не може бути оскаржений згідно положень ст.394 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.
За змістом засади диспозитивності сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 26 КПК України), а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 3 ст. 26 КПК України).
З огляду на вказані вище положення, які складають зміст засади диспозитивності, у випадку ініціювання сторонами вирішення правового спору між ними самостійно, через укладення угоди у порядку, визначеному Главою 35 КПК України, дії суду обмежується відповідним бажанням сторін.
Послідовно забезпечуючи реалізацію вимог засади диспозитивності, законодавець виділив в окремій нормі КПК України особливості апеляційного оскарження судових рішень на підставі угод, що передбачає звуження меж вимог, які можуть ставити в апеляції суб`єкти оскарження.
Імперативна вказівка у цій процесуальній нормі щодо виключного визначення підстав для оскарження відповідного судового рішення узгоджується і з положеннями ч. 2 ст. 473 КПК України.
Таким чином законодавець створює процесуальні запобіжники від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового розгляду, які з метою скасування вироку суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості можуть в апеляційній скарзі відмовитися від визнання обставин, які визнавалися ними під час судового провадження на підставі угоди.
Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою ним у постанові від 02 жовтня 2018 року (справа № 523/13129/17, провадження № 51-3421км18).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційним судом обґрунтовано відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 .
Прийняте апеляційним судом рішення цілком узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним. Воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (пункт 41 рішення у справі «Абрамова проти України» від 18 грудня 2018 року, заява № 41988/08; пункт 78 рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року, заява № 40160/12 та інші).
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.А тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи наведене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 липня 2022 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3