Справа №591/6367/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1005/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
Іменем України

17 серпня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/6367/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 26.05.2022 про продовження строку тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою до обвинуваченого ОСОБА_8 застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час доби, оскільки суд першої інстанції за відсутності підстав, передбачених п. 20-5 розділу XI «Перехідні положення» КПК, розглянув клопотання прокурора одноособово, не умотивувавши своє рішення в цій частині. Зазначає також, що ризики, якими прокурор обгрунтовує своє клопотання з часу взяття ОСОБА_8 під варту значно зменшилися, доказів на підтвердження продовження їх існування прокурором не надано, на момент розгляду клопотання обвинувачений ОСОБА_10 пояснив, що ОСОБА_8 участі у вчиненні злочину не приймав. Вказує також, що ОСОБА_8 характеризується задовільно, має постійне місце проживання, двох малолітніх дітей, неофіційно працює, отримує матеріальну допомогу від матері, а тому у суду було достатньо підстав для застосування до його підзахисного запобіжного заходу у виді домашнього арешту в нічний час доби.

В провадженні Зарічного районного суду м. Суми знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 187 КК; ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 309 КК, судовий розгляд якого не завершений, тому прокурором було подано клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , яке було обґрунтоване тим, що ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, передбачені у п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, продовжують існувати і не зменшилися, а враховуючи репутацію обвинуваченого та стадію судового розгляду, застосування інших запобіжних заходів, не забезпечить дотримання ним належної процесуальної поведінки.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 26.05.2022 обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22.07.2022 включно без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що судовий розгляд не завершений, ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу не зменшилися, а більш м`які запобіжні заходи, враховуючи встановлені судом обставини, передбачені ст. 178 КПК, не забезпечать їх запобіганню.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу і просили скасувати ухвалу суду, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В провадженні Зарічного районного суду м. Суми тривалий час знаходиться кримінальне провадження про обвинуваченню ОСОБА_8 , ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 187 КК; ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 309 КК, розгляд якого не завершений і здійснюється судом першої інстанції колегіально у складі трьох суддів: головуючої-судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_12 і ОСОБА_13

25.05.2022 в межах судового розгляду цього кримінального провадження від прокурора надійшло чергове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Строк дії попередньої ухвали цього суду щодо тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 був установлений до 06.06.2022.

Необхідно зазначити, що судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом, а суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 1-2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства, а згідно ч. 1 ст. 7 цього Закону кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно закону, що також закріплено і в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Одним із завдань кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК), а п. 1.5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998) встановлено, що суддя зобов`язаний підтримувати високий рівень компетентності, необхідний для вирішення справ у кожному конкретному випадку.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК; незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців; до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу (ч. 2, 3 ст. 331 КПК).

ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

26.05.2022 в судовому засіданні на підставі абз. 5 п. 20-5 розділу XI «Перехідних положень» КПК, головуючим-суддею ОСОБА_1 був здійснений одноособовий розгляд вказаного вище клопотання прокурора і обвинуваченому ОСОБА_8 був продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22.07.2022 включно, без наведення у своєму рішенні мотивів і обґрунтувань неможливості розгляду вказаного клопотання прокурора колегією суддів у визначеному на підставі ст. 35 КПК складі.

Наведені вище вимоги закону були проігноровані головуючою-суддею суду першої інстанції, хоча судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).

Прийняття головуючою-суддею необґрунтованого та невмотивованого рішення є безумовною підставою для його скасування через порушення норм процесуального права, оскільки право на отримання належним чином умотивованого судового рішення є процесуальним елементом і складовою «права на справедливий суд», гарантованого ст. 6 Конвенції та національним законодавством України, які містить гарантії справедливого судочинства. «Право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Законним є рішення, ухвалене перш за все компетентним судом, а критерії визначення складу суду, повноважного на розгляд кримінального провадження, встановлені ст. 31 КПК.

Посилаючись на абз. 5 п. 20-5 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, згідно якого у період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України хвороби СОVID-2019, головуюча-суддя у кримінальному провадженні повинна обов`язково вказати неможливість у визначений цим Кодексом строк розглянути колегією суддів у визначеному складі клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що надає головуючій-судді законні підстави для розгляду порушеного прокурором питання одноособово.

Разом з тим, на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу один суддя із колегії суддів ОСОБА_12 з 26.05.2022 до 17.06.2022 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (підстава наказ № 4-к/тр від 18.05.2022), а інший суддя із колегії суддів ОСОБА_13 знаходився 26.05.2022 на робочому місці в суді, що не давало головуючій-судді будь-яких підстав для розгляду клопотання прокурора на підставі п. 20-5 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, оскільки у разі неможливості продовження розгляду кримінального провадження одним із суддів-членів колегії (призов на військову службу, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, довготривале перебування на лікарняному або у відпустці, закінчення повноважень судді, звільнення з роботи тощо) заміна судді-члена колегії здійснюється автоматизованою системою на підставі мотивованого розпорядження керівника апарату суду (або уповноваженої ним особи) на виконання службової записки головуючої-судді або судді, який входить до складу колегії суддів у кримінальному провадженні з метою дотримання передбаченого законом строку розгляду цієї судової справи, що відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства України та судовій практиці ЄСПЛ.

З огляду на викладене, ухвалу суду першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, оскільки при її постановленні головуючою-суддею були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення та які тягнуть за собою безумовне (у будь-якому разі) скасування цього судового рішення згідно п. 3 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК, так як судове рішення ухвалено незаконним складом суду.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище обставин заслуговують на увагу і підлягають в цій частині задоволенню.

Після скасування ухвали головуючої-судді колегія суддів вважає за необхідне здійснити розгляд клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою (ч. 3 ст. 407, 422-1 КПК).

Так, суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін (ч. 2, 4 ст. 422-1 КПК).

Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Оскільки обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 переданий до суду в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, то він згідно ч. 2 ст. 42 КПК має у кримінальному провадженні процесуальний статус обвинуваченого і користується відповідними правами.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_8 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Мають місце заявлені у клопотанні прокурора ризики того, що обвинувачений через тяжкість покарання, що йому загрожує в разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, може переховуватися від суду і вчиняти інші кримінальні правопорушення. Урахування тяжкості кримінального правопорушення у цьому випадку має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений можуть ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від органів досудового розслідування і суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та інше». Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови», §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). Тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами, зокрема, з огляду на обставини вчинення злочину, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

При встановленні ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків, необхідно враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від цих осіб, а саме після направлення обвинувального акта до суду показання отримуються на стадії судового розгляду усно шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні усіма сторонами кримінального провадження (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). У зв`язку з цим, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо отримав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею у порядку ч. 4 ст. 95 цього Кодексу, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілих та свідків, також існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при первинному зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом безпосередньо в судовому засіданні, надання їм оцінки у нарадчій кімнаті.

Враховуючи спосіб вчинення кримінального правопорушення, яке ставиться у вину ОСОБА_8 обґрунтованим є і ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Вирішуючи питання про ув`язнення, колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. При цьому згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Оскільки установлені вище обставини свідчать про наявність всіх передбачених законом підстав для продовження відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то після скасування ухвали суду колегія суддів вважає необхідним постановити нову ухвалу, якою продовжити відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги про ненадання до клопотання прокурора матеріалів його обґрунтування, хоча і мали місце, але ці обставини ніяким чином не впливають на законність чи обґрунтованість судового рішення (ст. 409, 412 КПК), оскільки не кожне порушення положень КПК тягне за собою безумовне скасування судового рішення і повинно оцінюватись з точки зору істотності порушення прав та законних інтересів обвинуваченого. При цьому суд може сам розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, незалежно від наявності відповідного клопотання прокурора (ст. 331 КПК), а матеріали кримінального провадження є доступними для ознайомлення усіма сторонами судової справи. Вплинути будь-яким чином на прокурора з метою змусити останнього надати до свого клопотання матеріали, якими він обґрунтовує це клопотання, суд першої інстанції не має повноважень.

Те, що ОСОБА_8 характеризується задовільно, має постійне місце проживання, двох малолітніх дітей, неофіційно працює, отримує матеріальну допомогу від матері, хоча і враховуються колегією суддів при вирішенні питання утримання особи під вартою, але не є тими безумовними обставинами, які унеможливлюють тримання обвинуваченого під вартою і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує продовження такого запобіжного заходу як тримання під вартою, у їх сукупності.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422-1 КПК України

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 26.05.2022 в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_14 запобіжного заходу у виді тримання під вартою скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та в цій частині постановити нову ухвалу.

Продовжити ОСОБА_14 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22.07.2022 включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4