Номер провадження: 11-сс/813/1073/22
Справа № 519/727/22, 1-кс/519/161/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 29.07.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000079, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 29.07.2022 задоволено клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майнау кримінальному провадженні №0000079, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та накладено арешт на транспортний засіб марки FIAT - 127, синього кольору, номер державної реєстрації НОМЕР_1 , 1976 року випуску, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кузов № НОМЕР_3 та ключ для запуску двигуна авто, які зберігаються при матеріалах кримінального провадження.
Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що незастосування арешту перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно відповідає критеріям речових доказів, а також визнане речовим доказом у кримінальному провадженні, може бути приховане чи пошкоджене, а також може зберігати на собі сліди кримінального правопорушення. На думку суду незастосування такого заходу забезпечення може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою та незаконною.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого у даному кримінальному провадженні та клопотання про арешт майна надійшло до суду з пропуском строку встановленого КПК України. Вказує, що слідчим не доведено підстав, мети та обґрунтування необхідності арешту майна особи, яка не має відношення до вказаного кримінального провадження.
Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, в якій відмовити в задоволенні клопотанні прокурора про накладення арешту на майно.

До початку розгляду апеляційної скарги прокурор ОСОБА_8 подала заяву, в якій просила апеляційний розгляд проводити без її участі та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Згідно положень ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження у судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду клопотання про арешт майна.

Враховуючи, що участь прокурора не є обов`язковою при розгляді даної категорії справ, він був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду та повідомив про причини свого неприбуття, сторони по справі не заперечували проти розгляду апеляційної скарги без участі прокурора, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності прокурора.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна та власника майна які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У поданому клопотанні слідчим зазначено, що 19.07.2022 до ч.ч. СПД №1 ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області надійшов рапорт інспектора УПП в Одеській області ОСОБА_9 про те, що під час здійснення патрулювання на стаціонарному посту - Централіт, автодороги М-14, 21 км Одеської області, близько 23:00 годин під час поверхневого огляду транспортного засобу FIAT, модель 127, кузов синього кольору, д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в салоні автомобілю було виявлено та вилучено два сейф-пакети з замком «зіп- лоок» з речовиною невідомою походження.
За результатами огляду місця події від 19.07.2022 старшим дізнавачем сектору дізнання відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції ОСОБА_10 за участю понятих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у присутності ОСОБА_7 вилучено транспортний засіб марки FIAT - 127, синього кольору, номер державної реєстрації НОМЕР_1 , 1976 року випуску, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кузов № НОМЕР_3 та ключ для запуску двигуна авто.
У подальшому в тексті клопотання, обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на майно, прокурор зазначає що накладення арешту на майно необхідне, з метою збереження транспортного засобу та використовувати його для запобігання його знищення, пошкодження або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Зокрема в клопотанні прокурор, пославшись на загальні вимоги КПК України, які регулюють порядок накладення арешту на майно, вказавши підставою накладення арешту лише те, що вилучене майно відповідає критеріям ст. 84 та ст. 170 КПК України, та з метою збереження речових доказів, які мають важливе значення у даному кримінальному провадженні, вважав за необхідне накласти арешт на таке майно.
Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що норми п. 4 та п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України передбачають, що у своїй ухвалі про накладення арешту на майно слідчий суддя зазначає, крім іншого, також заборону розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно, а також порядок виконання ухвали.
Як вбачається зі змісту резолютивної частини ухвали, слідчий суддя вищевказаної вимоги кримінального процесуального закону не дотримався та не зазначив конкретний спосіб виконання ухвали про накладення арешту та спосіб обтяження майна, допустивши таким чином істотне порушення вимог кримінального, що завадило йому прийняти законне та обґрунтоване рішення, та є безумовною підставою для скасування такої ухвали.
Крім того, з тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя обмежився лише перерахуванням в цій ухвалі встановлених під час досудового розслідування даних, які викладені у клопотанні прокурора та положень вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно та свідчили про невідповідність клопотання прокурора вимогам ст. 171 КПК України, не надав відповідної правової оцінки клопотанню, яке в тому числі не містило належного обґрунтування мети, підстави накладення арешту на усе зазначене у клопотанні майно, а також спосіб обтяження майна і порядок виконання ухвали про накладення арешту.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що подаючи клопотання про накладення арешту на зазначено майно прокурором не обґрунтовано належним чином необхідність вилучення та накладення арешту на транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію та ключ для запуску двигуна авто та відповідність його критеріям ст. 98 КПК України, враховуючи, що кримінальне провадження внесено до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.
При цьому, матеріали клопотання не містять жодних даних щодо незаконних дій з вилученим майном чи відповідні експертні дослідження, які вказували б на те, що вилучене майно відповідають критеріям ст. 98 КПК України.
Встановлені апеляційним судом обставини вказують на те, що клопотання слідчого не відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність клопотання вимогам кримінального процесуального закону та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повинен був повернути клопотання прокурору для усунення недоліків.
При цьому, постановлена слідчим суддею ухвала не містить належного обґрунтування прийнятого ним рішення, що вказує на формальний підхід до розгляду клопотання та допущення слідчим суддею істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою необхідність скасування ухвали.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Ухвалу Южного міського суду Одеської області від 29.07.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000079, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майнау кримінальному провадженні №0000079, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України прокурору для усунення недоліків зазначених в мотивувальній частині судового рішення протягом 72 годин з моменту отримання копії ухвали.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4