УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 564/3343/20
провадження № 51-2743 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 07 липня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року щодо останнього,
встановив:
За вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 07 липня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Мала Любаша Костопільського району та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК України,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 15 жовтня 2020 року приблизно о 20 год, перебуваючи у помешканні своєї знайомої ОСОБА_6 по АДРЕСА_2 , під час спільного вживання алкогольних напоїв, у ході конфлікту з ОСОБА_7 , діючи умисно, наніс йому не менше десяти ударів кулаками й ногами в різні частини тіла. Внаслідок, протиправних дій ОСОБА_5 потерпілий отримав, тілесні ушкодження, зокрема, травму голови яка за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, що перебувало у прямому причиннонаслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_7 .
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 внаслідок суворості, вказує на можливість пом`якшення призначеного засудженому покарання до 7 років позбавлення волі.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що при призначенні покарання, суд безпідставно не врахував віктимну поведінку потерпілого, яка передувала вчиненому злочину та з огляду на всі обставини, які пом`якшують покарання, дані про особу винуватого й відсутність претензій від потерпілої призначив покарання, яке, на її думку, є занадто суворим.
Вважає, що всупереч приписам ст. 419 КПК України, апеляційний суд, залишаючи її апеляційну скаргу без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції не зазначив підстав, з яких скаргу визнав необґрунтованою, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів з огляду на таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України, в касаційній скарзі захисником не оспорюються.
Доводи захисника у касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло, на її думку, невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 , внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Як убачається із змісту вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо заходу примусу засудженому ОСОБА_5 , суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як тяжкий злочин, дані про особу винного, який не має судимості в силу ст. 89 КК України, на утриманні є малолітня дитина, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.
При призначенні покарання суд врахував обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Врахувавши зазначене, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, думку потерпілої, яка претензій матеріального характеру не мала, молодий вік засудженого, суд умотивувавши своє рішення призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, яке наближене до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

Як убачається із змісту ухвали апеляційного суду, не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу. Переглядаючи вирок за її скаргою апеляційний суд, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що б потягнуло невідповідність призначеного ОСОБА_5 судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, обґрунтовано залишив вирок без зміни.
При цьому, апеляційний суд розглянув доводи захисника про віктимну поведінку потерпілого, яка передувала вчиненню засудженим даного злочину та, відхиляючи їх обґрунтовано зазначив, що встановленні судом першої інстанції обставини даного кримінального правопорушення, кількість нанесених потерпілому ударів, їх локалізація та те, що на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, психічними захворюваннями останній не страждав, а тому міг усвідомлювати свої дії та керувати ними свідчить про неможливість врахування зазначених захисником обставин як підстави для пом`якшення призначеного судом першої інстанції покарання.
З даним висновком погоджується і колегія суддів касаційного суду та вважає, що апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом є аналогічними доводам касаційної скарги та визнавши їх необґрунтованими, навів в рішенні належні та достатні мотиви їх спростування.

Постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги сторони захисту ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

На думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання засудженому ОСОБА_5 , яке залишено апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, тому колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 07 липня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3