Справа №577/3283/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1059/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 577/3283/21 за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2022, за яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка та мешканка АДРЕСА_2 , раніше не судима

визнана винною у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_12 ,

обвинуваченої ОСОБА_13 ,

установила:

У провадженні Сумського апеляційного суду знаходиться кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_14 , захисника ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_16 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2022, за яким: ОСОБА_16 визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307 КК і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 321 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 2 роки обмеження волі з конфіскацією майна, окрім житла; за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 3 роки обмеження волі з конфіскацією майна, окрім житла. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_16 остаточно покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з конфіскацією всього належного на праві власності майна, окрім житла; ОСОБА_13 визнана винною у пред`явленому обвинуваченні за 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307 КК і їй призначене покарання: за ч. 3 ст. 321 КК у виді 3 роки позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла; за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_13 остаточно покарання у виді 5 років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного на праві власності майна, окрім житла.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31.05.2022 виправлено описку у вироку Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2022 і визначено в резолютивній частині вироку та зазначено покарання, що « ОСОБА_16 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307 КК та призначено йому покарання: за ч. 3 ст. 321 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 2 роки обмеження волі; за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 3 роки обмеження волі з конфіскацією майна, окрім житла. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_16 остаточно покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з конфіскацією всього належного на праві власності майна, окрім житла. До набрання вироком законної сили обраний відносно ОСОБА_16 запобіжний захід у виді домашнього арешту залишено без змін. Строк відбування покарання ОСОБА_16 рахувати з дня постановлення на облік у виправному центрі; ОСОБА_13 визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307 КК та призначено їй покарання: за ч.3 ст. 321 КК у виді 3 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_13 остаточно покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві власності майна, окрім житла. Обрано ОСОБА_13 запобіжний захід у виді тримання під вартою та взято її під варту в залі суду. Строк відбування покарання ОСОБА_13 рахується з моменту взяття під варту з 24.05.2022».

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.06.2022 роз`яснено, що обраний ОСОБА_13 запобіжний захід у виді тримання під вартою застосовано до вступу вироку в законну силу, але не більше шістдесяти днів, тобто до 23.07.2022.

Вислухавши суддю-доповідача про необхідність тримання обвинуваченої під вартою, доводи прокурора ОСОБА_12 , яка просила продовжити ОСОБА_13 строк тримання під вартою, доводи обвинуваченої ОСОБА_13 , яка просила застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що обвинуваченій ОСОБА_13 необхідно продовжити строк тримання під вартою з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 405 КПК, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31, а згідно ч. 2 ст. 331 цього Кодексу вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченої під вартою до спливу двомісячного строку знаходження її під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч. 3 ст. 331 КПК).

Вирішуючи питання доцільності подальшого тримання обвинуваченої ОСОБА_13 під вартою, колегія суддів, дотримавшись вимог ст. 183, 194, 197 і 199 КПК, з`ясувавши і дослідивши всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, дійшла висновку, що наявні у кримінальному провадженні ризики не зменшилися і є актуальними, існують об`єктивні обставини, які перешкоджають завершенню судового провадження в апеляційній інстанції до закінчення встановленого у попередньому судовому рішенні строку тримання обвинуваченої під вартою.

Так, вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2022 ОСОБА_13 визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307 КК і їй призначене покарання: за ч. 3 ст. 321 КК у виді 3 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 5 років позбавлення волі із конфіскацією майна, окрім житла. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене ОСОБА_13 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного на праві власності майна, окрім житла.

ОСОБА_13 є обвинуваченою у кримінальному провадженні і обґрунтованість цього обвинувачення на даний момент вже вирішена судом першої інстанції при ухваленні обвинувального вироку, внаслідок чого ОСОБА_13 призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, тому на стадії вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою до закінчення апеляційного перегляду вироку суду по суті апеляційних скарг, колегія суддів не уповноважена надавати правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності (чи відсутності) передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання.

Відповідно усталеної судової практики ЄСПЛ висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачена обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. Врахування тяжкості кримінального правопорушення також має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачена може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що також узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.».

Таким чином, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови», §58). При цьому серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, зокрема в справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96 від 26.07.2001) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також є цілком виправданим ризик вчинення ОСОБА_13 іншого кримінального правопорушення, зважаючи на попередню поведінку останньої, яка дає підстави для очікувань, що вона не має наміру зупинятися у своїх злочинних діях, про що зокрема може свідчити те, що обвинувачена офіційно ніде не працює та не має заробітку, інкриміновані злочини вчиняла з корисливих мотивів, існуючи за рахунок незаконного збуту наркотичних засобів. Крім того, ОСОБА_13 підтримує тісні зв`язки з особами, що відбувають покарання в місцях позбавлення волі та вживають наркотичні засоби, що і стало причиною вчинення інкримінованих правопорушень.

Зазначені обставини свідчать про схильність обвинуваченої до вчинення кримінальних правопорушень та можливість (ризику) їх повторного вчинення.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, також є слушним і повністю обґрунтованим, так як зважаючи на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_13 у разі набрання вироком законної сили, яким вона визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307 КК, а також, враховуючи ті обставини, що обвинувачена офіційно ніде не працює та не має заробітку, інкриміновані злочини вчиняла з корисливих мотивів, існуючи за рахунок незаконного збуту наркотичних засобів.

Згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Вирішуючи питання про законність та обґрунтованість подальшого тримання обвинуваченої під вартою, колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому як такої, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи.

Щодо розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02), де ЄСПЛ зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно; вона має оцінюватись в конкретному випадку залежності від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення; продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості».

Зважаючи на наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не забезпечить запобіганню встановленому ризику, що є виправданим та необхідним елементом і визначає потребу тримання ОСОБА_13 під вартою до закінчення апеляційного розгляду, але не більш ніж два місяці.

Керуючись ст. 183, 193, 194, 196, 197, 199, 331, 405 КПК України, -

постановила:

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_17 строк тримання під вартою до 15.09.2022 включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,