Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

23 серпня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000338 за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та їх представника-адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2021 року стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велике Вербче Сарненського району Рівненської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2021 року ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за ч.3 ст.286 Кримінального кодексу України (далі - КК) на сім років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 , ухвалено рахувати з дня проголошення вироку - 07.09.2021, та зараховано у строк відбуття покарання період його тримання під варту з 26 листопада 2020 року.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_8 залишено попередній - тримання під вартою.

Судом частково задоволено цивільні позови потерпілих та ухвалено стягнути із ОСОБА_8 на користь:

- ОСОБА_10 251 874,28 грн. матеріальної шкоди та 250 000 грн. компенсації моральної шкоди;

- ОСОБА_5 50 700,46 грн. матеріальної шкоди та 75 000 грн. компенсації моральної шкоди;

- ОСОБА_11 71 268,10 грн. матеріальної шкоди та 150 000 грн. компенсації моральної шкоди;

- ОСОБА_6 75 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Цим же вироком вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно вказаного вироку, ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 14.12.2019 близько 04 годині 45 хвилин, у темну пору доби, керуючи автомобілем «Mercedes - Benz Е 320», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 82 км + 500 м автодороги сполученням Городище Рівне Старокостянтинів, зі сторони с. Катеринівка, Сарненського району, Рівненської області у напрямку с. Малушка, Березнівського району, Рівненської області, між вищезазначеними населеними пунктами, в межах Березнівського району, в порушення вимог пункту 10.1. Правил дорожнього руху, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із автомобілем «Mercedes - Benz Vito 108 D», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 , який не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир вказаного автомобіля «Mercedes - Benz Vito 108 D» ОСОБА_13 від отриманих травм загинув на місці пригоди, інший пасажир цього автомобіля ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, водій цього ж транспортного засобу ОСОБА_12 від отриманих травм ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в реанімаційному відділенні комунального закладу «Рівненська обласна клінічна лікарня», а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та їх представник адвокат ОСОБА_7 просять суд вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та засудити за ч.3 ст.286 КК на десять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На обґрунтування цих вимог апелянти зазначили, що внаслідок даного злочину їм завдано непоправної матеріальної та моральної шкоди. Вказали, що обвинувачений систематично ухилявся від слідств ата суду, змінював свої показання, порушував умови застосованого стосовно нього запобіжного заходу. Внаслідок вчинення даного злочину загинули ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження і є інвалідом ІІ групи та на даний час потребує сторонньої догляду і продовжує лікування.

Зазначили, що обвинувачений жодним чином не намагався надати допомогу потерпілим чи вибачитись за скоєне. ОСОБА_8 негативно характеризується і не має постійного місця роботи та проживання, раніше відбував покарання у місцях позбавлення волі.

На думку потерпілих, місцевий суд залишив поза увагою, що ОСОБА_8 вчинив цей злочин за обтяжуючих обставин безповоротні тяжкі наслідки, завдані злочином, а також вчинення злочину щодо осіб похилого віку.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, з урахуванням змін до неї, просить вказаний вирок змінити та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. При цьому, обвинувачений просив врахувати, що він визнав свою вину у повному обсязі, щиро розкаявся у скоєному, частково відшкодував завдану шкоду, а саме страхова компанія відшкодувала матеріальну шкоду на суму 120469,70 грн. та 72253,41 грн. Також апелянт вказав, що він має на утриманні двох малолітніх дітей, та разом з ним проживають його батьки, які потребують постійного лікування та догляду.

При цьому, обвинувачений просив апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_15 , подану в його інтересах, залишити без розгляду.

Захисником-адвокатом ОСОБА_15 було подано апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_8 , в якій він просив цей вирок скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 відмовився від апеляційної скарги адвоката ОСОБА_15 , просив залишити її без розгляду. Крім того, обвинувачений відмовився від своїх захисників адвокатів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Так, ч.1 ст.403 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) передбачено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Захисник підозрюваного, обвинуваченого, представник потерпілого можуть відмовитися від апеляційної скарги тільки за згодою відповідно підозрюваного, обвинуваченого чи потерпілого.

З огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_8 відмовився підтримувати апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_15 , яка подавались саме в його інтересах, тому колегія суддів вважає за необхідне прийняти відмову від апеляційної скарги захисника та закрити апеляційне провадження в цій частині. Також апеляційним судом прийнято відмову обвинуваченого від захисників-адвокатів ОСОБА_16 і ОСОБА_15 ..

Заслухавши суддю-доповідача, доводи потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх представника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання своєї апеляційної скарги та відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого, думку обвинуваченого ОСОБА_8 , який просив суд задовольнити його змінену апеляційну скаргу і призначити йому більш м`яке покарання, а також відмовити в апеляційних вимогах потерпілих, міркування прокурора ОСОБА_4 , який не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги потерпілих та просив відмовити у задоволенні апеляційних вимог обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Перевіривши вказаний вирок в межах апеляційних скарг, колегія суддів приходить висновку, що місцевий суд в повній мірі дотримався вказаних вимог закону, ухваливши законний, обґрунтований та вмотивований вирок.

Стосовно обраного виду та міри покарання обвинуваченому, то колегія суддів вважає, що воно ґрунтується на вимогах закону про кримінальну відповідальність.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При цьому, як роз`яснено у п.1 Постанови, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст.414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду не було встановлено обставин, які б свідчили, що призначене ОСОБА_8 покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості чи суворості.

Так, санкцією ч.3 ст.286 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Згідно з оскаржуваним вироком, місцевим судом було призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, що в повній мірі відповідає як обставинам кримінального провадження, так і особі винного.

Зокрема, місцевим судом було надано правильну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів з необережною формою вини, а також наслідкам даного злочину, а саме смерті двох осіб та отримання третьою потерпілою тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких вона отримала ІІ групу інвалідності.

Крім того, місцевий суд врахував і дані про особу винного його позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, наявність постійного місця проживання та роботи, в силу вимог ст.89 КК відсутність судимості, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Також колегія суддів погоджується і з висновком місцевого суду щодо визнання в якості обставини, що пом`якшує покарання, наявність в обвинуваченого на утриманні двох малолітніх дітей.

При цьому колегія суддів наголошує, що ч.3 ст.286 КК передбачена відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили загибель кількох осіб. Тобто диспозиція цієї норми містить безповоротні тяжкі наслідки, завдані злочином, а тому відсутні підстави для визнання такої обставини, як обтяжуючої покарання. На це вказав Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 24.10.2003 N 7 «П ро практику призначення судами кримінального покарання» (далі - Постанова). Так, я кщо якась із обставин, наведених у ч.1 ст.66, ч.1 ст.67 КК, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд при призначенні покарання не може ще раз ураховувати її як пом`якшуючу або обтяжуючу покарання обставину.

Водночас апеляційний суд враховує, що цей злочин вчинено з необережності, а тому відсутні підстави для визнання як обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину щодо осіб похилого віку. Органом досудового слідства цю обставину не було визнано обтяжуючогою покарання. За таких обставин доводи потерпілих і їх представника - позбавлені підстав.

Разом з тим, згідно з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_8 не визнавав своєї вини у вчиненому злочині ні під час досудового розслідування, н і під час судового розгляду, вимоги його первісної апеляційної скарги також стосувались закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Окрім того, обвинуваченим не було відшкодовано в добровільному порядку потерпілим ні матеріальної, ні моральної шкоди, навіть частково.

Щодо компенсації матеріальної шкоди потерпілим, на що покликався обвинувачений, то колегія суддів зазначає, що вказана виплата була здійснена страховою компанією на виконання договору страхування та жодним чином не залежала від волевиявлення обвинуваченого.

Так, Верховний Суд у своїй постанові у справі № 199/6365/19 дав визначення поняттю «щире каяття», згідно якого це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Тому, покликання ОСОБА_8 на те, що він визнає свою вину та щиро розкаюється у вчиненому, колегія суддів не може визнати пом`якшуючими обставинами, оскільки вони не знайшли свого підтвердження за матеріалами кримінального провадження, та розцінює їх як намагання обвинуваченого уникнути призначеної місцевим судом міри покарання.

Таким чином, місцевий суд, призначаючи обвинуваченому вид та міру покарання, врахував усі обставини, на які покликались в апеляційних скаргах як потерпілі, так і обвинувачений, та дійшов обґрунтованого висновку щодо можливості його виправлення лише в умовах ізоляції від суспільства та обрання міри покарання, наближеної до нижньої межі санкції ч.3 ст.286 КК, а тому підстав для зміни чи скасування даного вироку колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

ВирокБерезнівського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та їх представника-адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошенн, а засудженим ОСОБА_8 протягом цього ж строку з дня отримання ним копії цієї ухвали.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3