УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2022 року

м. Київ
справа № 331/3493/17
провадження № 51-1543ск22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вироки Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2021 року та Запорізького апеляційного суду від 23 березня 2022 року,
встановив:
За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2021 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15 ч. 2

ст. 185 КК України - на строк 1 рік; ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України - на строк 3 роки; ч. 1 ст. 263 КК України на строк 5 років; ч. 2 ст. 286 КК України на строк 5 років

з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки;

ч. 2 ст. 309 КК України на строк 2 роки; ч. 3 ст. 309 КК України на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років

з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Вироком Запорізького апеляційного суду від 23 березня 2022 року вказаний вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного ОСОБА_5 покарання. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України - на строк 1 рік; ч. 3 ст. 15

ч. 3 ст. 185 КК України - на строк 3 роки; ч. 1 ст. 263 КК України на строк 5 років;

ч. 2 ст. 286 КК України на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки; ч. 2 ст. 309 КК України на строк 2 роки;

ч. 3 ст. 309 КК України на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу

за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок залишено без змін.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що захисник не погоджується

з вищевказаними судовими рішеннями та порушує питання про їх перегляд в касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог

п. 4 ч. 2 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначається обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно

до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.
Однак, всупереч вищевказаному захисник, крім іншого, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та по суті посилається на неповноту судового розгляду, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
При цьому захисник не звернув увагу на те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 було розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно до якої учасники судового провадження позбавлені права оскаржити ті обставини, щодо яких суд визнав недоцільним дослідження доказів.
Крім того, касаційна скарга захисника не містить належного обґрунтування незаконності вироку апеляційного суду та необхідності його скасування на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, з огляду на положення статей 412, 413 цього Кодексу та з урахуванням приписів ст. 349 КПК України.
Окрім вказаного, у своїй касаційній скарзі захисник, вказуючи на незаконність судового рішення з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України, лише формально посилається на несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання через суворість, при цьому не наводить доводів щодо його явної несправедливості

з урахуванням положень ст. 414 КПК України.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху.
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд

постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вироки Жовтневого районного суду

м. Запоріжжя від 23 листопада 2021 року та Запорізького апеляційного суду

від 23 березня 2022 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3