ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1800/22 Справа № 204/1269/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2022 року про відмову у задоволення клопотання ОСОБА_8 щодо приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 щодо приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством.
Як встановлено судом, вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року ОСОБА_8 був засуджений за ст. ст. 93 п. п. «а», «г», «е», «з», «і», 86 ч. 2, 140 ч. 2, 193 ч. 3, 142 ч. 3, 208 КК України до виключної міри покарання - розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року покарання у вигляді смертної кари призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року - розстрілу, замінили на довічне позбавлення волі.
Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року набрав законної сили 30 травня 2000 року.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2017 року, засудженому ОСОБА_8 зараховано у строк відбування покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 19 грудня 1999 року покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у межах даного провадження за період з 25 березня 1999 року по 30 травня 2000 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. На даний час засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання за вищевказаним вироком суду.
При вирішенні клопотання засудженого суд першої інстанції дійшов висновку про те, що довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_8 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_8 , а його посилання на те, що він в даний час отримав право на пом`якшення йому міри покарання на 15 років позбавлення волі, на думку суду першої інстанції, є необґрунтованими.
Суд при ухваленні вироку щодо ОСОБА_8 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством, слід відмовити.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Засуджений в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2022 року та задовольнити в повному обсязі клопотання про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги засуджений зазначив, що 15 квітня 2008 року Верховною Радою України було прийнято Закон «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності», який набув чинності 07 травня 2008 року. Цим законом ст. 5 КК України була доповнена ч. 4 наступного змісту «Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотню дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становише особи». Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 березня 1999 року смертну кару, як вид покарання було визнано неконституційною. І відповідно до ст. 152 Конституції України та частина альтернативної санкції ст. 93 (смертна кара) Особливої частини Кримінального кодексу України редакції 1960 року втратила законну силу. Таким чином і вирок смертної кари, винесений йому, залишився без міри покарання. Відповідно до ст. 6 КК України в редакції 1960 року, що діяла у період з 29 березня 1999 року до 29 березня 2000 року, без покарання у виді смертної кари було найвище покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі, у зв`язку з цим він отримав можливість отримати пом`якшення вироку у відповідності ст. 54 КК України в редакції 1960 року.
Отже, у 2000 році щодо його прав мало місце істотне порушення вимог ст. 405-1 КПК України та порушення норм Кримінального закону, статей 6, 54, 93 КК України в редакції 1960 року, які істотно вплинули на правильність відповідного рішення.
29 березня 2000 року набрав чинності Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально процесуального та Виправно-трудового кодексів України». Розділом ІІ вказаного Закону чітко визначено «Перегляд вироків щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки, щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок».
Відповідно Закон України від 22 лютого 2000 року зобов`язував суди переглянути вироки, а не здійснювати будь-які інші заходи.
Тож, засуджений вважає, що відносно нього неправомірно було змінено смертну кару на довічне позбавлення волі, і суд неправильно застосував кримінальний закон, а саме: безпідставно надав зворотної дії в часі Закону України від 22 лютого 2000 року, який посилював покарання у порівнянні до кримінального закону, що діяв до 22 лютого 2000 року. На підставі ст. 404 КПК України в триденний термін суд, який виніс вирок йому щодо смертної кари, повинен був переглянути і замінити йому міру покарання на п`ятнадцять років позбавлення волі, але цього зроблено не було. З 29 грудня 1999 року йому вже не могли продовжувати виконувати вирок смертної кари, а повинні були застосувати Кримінальний кодекс України, який передбачав максимальну міру покарання від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі.
Позиції учасників судового провадження.
Засуджений та його захисник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.
Прокурор проти задоволення апеляційної скарги засудженого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно рішенняКонституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №1-33/99, на яке в своїй апеляційній скарзі посилається засуджений, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мараторій на її застосування.

В подальшому, 22 лютого 2000 року до ст. 93 КК України були внесені зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України в часині зміни виду покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Згідно рішення Конституційного суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що після Рішення від 29 грудня 1999 року КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Таким чином, зіставлення положень ст. ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV Перехідні положення Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України №1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_8 особливо тяжких злочинів, а тому колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів засудженого про необхідність призначити йому чітко визначений термін відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. На думку колегії суддів, призначене судами апеляційної та касаційної інстанції покарання ОСОБА_8 відповідає Конституції України та чинному на той час Кримінального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 , скасування ухвали і задоволення клопотання про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством, відсутні.

Будь-яких інших порушень вимог кримінального та кримінально процесуального законодавства України про розгляді клопотання засудженого, судом апеляційної інстанції не встановлено.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2022 року про відмову у задоволення клопотання ОСОБА_8 щодо приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4