Справа № 944/1118/22
Провадження №1-кп/944/740/22
/про обрання запобіжного заходу/
20.04.2022 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
обвинуваченого ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_6
У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 подав до суду клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 календарних днів.
Водночас, вина ОСОБА_4 підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом обшуку від 28.02.2022; протоколом огляду місця події від 28.02.2022; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 01.03.2022; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 01.03.2022, рапортом працівника поліції від 28.02.2022; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 28.02.2022; протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 28.02.2022; протоколом затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.208 КПК України ОСОБА_4 від 01.03.2022; протоколом затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.208 КПК України ОСОБА_6 від 01.03.2022.
Беручи до уваги вищевикладене та те, що ризики наведенні в ухвалі слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова, які стали підставою для обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, залишились незмінними та не зменшились, враховуючи те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання лише у виді позбавленням волі на строк від дев`яти до дванадцяти років позбавлення волі із конфіскацією майна, не працевлаштований, неодружений, а тому враховуючи вид та розмір передбаченого санкцією ч.3 ст.307 КК України покарання, а також вагомість доказів зібраних органом досудового розслідування, є достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 у разі необрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може переховуватися від суду так як обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин, за який передбачено покарання лише у вигляді позбавлення волі до дванадцяти років із конфіскацією майна, а також враховуючи, що особа обвинуваченого являється мешканцем іншої області, може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, тобто не має офіційного джерела доходу, що може спонукати до вчинення правопорушення з метою власного матеріального збагачення, а також обстановка, час, місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення в громадському місці, у вечірню пору доби - вказують на свідоме нехтування обвинуваченим вимогами законодавства.
Окрім цього, зазначає про наявність обставин, що враховуються при обранні запобіжного заходу, які передбачені у ст.178 КПК, а саме: наявність вагомих доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, вік, який не перешкоджає застосуванню до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, можливість незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, відсутність перешкод щодо застосування до обвинуваченого запобіжних заходів, у тому числі у вигляді тримання під вартою.
Вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, не може усунути існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України та не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Прокурор ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні клопотання підтримав, просить таке задовольнити.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 подав суду письмове клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, із покладенням на нього обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України.
В обґрунтування клопотання, зазначив, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, ризики, які були встановленні слідчим суддею хоча і формально існують, проте, з огляду на стадію кримінального провадження (завершено досудове розслідування), час, який ОСОБА_4 перебуває у статусі підозрюваного та обвинуваченого, зовнішні обставини (існування яких зменшує ризик переховування від суду), а також враховуючи мету застосування запобіжного заходу, відсутні беззаперечні підстави для продовження застосування до ОСОБА_4 в цьому кримінальному проваджені виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою. При цьому, на даний час у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, існують суттєві обмеження для перетину кордону України та в`їзду в інші країни, з якими Україна має спільний кордон, і регулярне авіасполучення в Україні також припинено. Вказана обставина створює певні перешкоди для обвинуваченого покинути територію України. До того ж, його обізнаність та досвід перетину державного кордону України, в даному випадку не має особливого значення, оскільки до цього з такими обставинами він справи не мав. Таким чином, ризик переховування за кордоном на даний час суттєво зменшився хоча і формально продовжує існувати. Всі необхідні речі та документи, що мають доказове значення для даного кримінального провадження, отримані органом досудового розслідування та перебувають у його володінні. Застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту істотно зменшить ризики встановлені судом, оскільки в обвинуваченого по суті буде відсутня можливість вільно пересуватись.
Просить відмовити прокурору в задоволенні клопотання. Вважає, що більш м`якший запобіжний захід є обгрунтованим та достатнім, при цьому не порушуватиме конституційних прав підзахисного, просить клопотання задоволити.
Обвинувачений ОСОБА_4 просить клопотання захисника задоволити, в задоволенні клопотання прокурора відмовити, обрати йому більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.
Згідно з ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до вимог ст.178 КПК України, при вирішенні питання щодо обрання запобіжного заходу суд повинен врахувати наявність ризиків, зазначених в ст.177 КПК України, а також оцінити в сукупності обставини, які визначені в ч.1 ст.178 КПК України.
Згідно зі ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), тому можуть бути застосовані лише за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду - суворим винятком.
Стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у демократичному суспільстві у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення ЄСПЛ у справі Хайредінов проти України ).
У справах Лабіта проти Італії та Харченко проти України ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.
У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від суду можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні суди завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі Вренчев проти Сербії ).
Для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (рішення ЄСПЛ у справі Тодоров проти України ).
Пункт 3 ст.5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Передусім національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку (рішення ЄСПЛ у справі ОСОБА_13 проти України ).
Отже, відповідно до сформованої ЄСПЛ практики підстави, якими попереднє ув`язнення підозрюваного обґрунтовувалося вперше, самі по собі вже недостатні для продовження строку тримання під вартою. Якщо правоохоронні органи подають клопотання про це, вони повинні обґрунтувати наявність інших вагомих і допустимих з точки зору статті 5 Конвенції підстав для того, щоб тримання особи під вартою було продовжено.
Відповідно до ч.6 ст.22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Таким чином, у ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують подальше позбавлення обвинуваченого свободи до ухвалення вироку, в іншому випадку - суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.
Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним в клопотанні.
01.03.2022 ОСОБА_4 відповідно до п.1 ч.2 ст.276 КПК України, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.
Відповідно до ухвали слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 02.03.2022 підозрюваному ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, до 28.04.2022 включно.
Суд вважає, що клопотання прокурора підставне та підлягає до часткового задоволення, оскільки ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 9 до 12 років з конфіскацією майна, виходячи зі своєї позиції захисту, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та інших обвинувачених у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.
Однак, враховуючи позицію захисту щодо обставин кримінального провадження, є достатньо підстав вважати, що у кримінальному провадженні існують ризики процесуальної поведінки обвинуваченого, передбачені ст.177 КПК України, в зв`язку із чим існує необхідність у обранні обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу. Водночас, суд вважає надмірним засобом забезпечення кримінального провадження запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час. Враховуючи особу обвинуваченого, відсутність доказів неналежної процесуальної поведінки, постійне місце проживання на території України, приходить до висновку, що даних, які б в сукупності давали підстави для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою немає, а тому вважає можливим не обирати обвинуваченому винятковий запобіжний захід, яким є тримання під вартою.
Отже, зважаючи на вимоги ст.5 Конвенції та усталену практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що характер пред`явленого обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, не може бути достатньою підставою для продовження тримання останнього під вартою.
При цьому запобігти наявним ризикам, які зумовили застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наразі можливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Отже, враховуючи наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, вважаю, що клопотання прокурора слід задовольнити частково, обрати обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у виді домашнього арешту, з визначенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, оскільки такий буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.
При цьому суд зважає на практику ЄСПЛ, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі Манчіні проти Італії ).
На підставі викладеного, керуючись ст. 177-178, 183, 184, 194, 196, 197, 314-315, 369-372 КПК України, суд,
Клопотання прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 задовольнити частково.
Клопотання захисника та обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.
Обрати обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Підбережжя Болехівського району Івано-Франківської області, українцю, громадянину України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 - запобіжний захід цілодобовий домашній арешт строком на два місяці.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:
-заборонити обвинуваченому цілодобово залишати житло за місцем проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
-прибувати до суду на першу усну чи письмову вимогу;
-не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;
-повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що на підставі ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Строк дії ухвали становить два місяці, тобто по 19 червня 2022 року включно.
Контроль за виконанням ухвали про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту покласти на прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 , виконання - на Калуський МВ національної поліції України в Івано-Франківській області ( адреса: вул.О.Тихого,10 м.Калуш Івано-Франківська область ) - за місцем проживання обвинуваченого).
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.
На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1