ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/781/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05.09.2021 року приблизно о 13 годині, знаходячись на кухні будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс останній правою рукою, в якій він тримав металеву каструлю, один удар у тім`яну область голови, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 рану в тім`яній ділянці справа, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.71, 72 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.02.2021 року остаточно призначено покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивував тим, що в порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК суд в мотивувальній частині вироку не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним, а лише послався на відомості, зазначені в обвинувальному акті. Також суд не дослідив ту обставину, що потерпіла у справі є його дружиною, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей і на час розгляду справи вже примирились. При цьому суд, не встановивши обставин, які би обтяжували його покарання, тим не менш призначив йому найсуворіше покарання, передбачене ч.2 ст.125 КК. Крім того, він не розумів обмеження його права на апеляційне оскарження.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд у відповідності до ст.ст.381, 382 КПК розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 , що був представлений захисником, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК, не оспорював встановлені досудовим розслідуванням обставини і був згодний з розглядом обвинувального акта за його відсутності.

А тому колегія суддів вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не розумів обмеження його права на апеляційне оскарження, колегія суддів визнає непереконливими. При цьому колегія суддів виходить з того, що зі змісту наявної у справі заяви обвинуваченого вбачається, що йому у відповідності до ч.2 ст.302 КПК було роз`яснено, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Після такого роз`яснення обвинувачений ОСОБА_8 труднощів у розумінні цих положень процесуального закону не виловлював, будь-яких клопотань не заявляв та надав свою згоду на розгляд обвинувального акта в спрощеному провадженні про що поставив свої підписи у відповідній заяві.

А тому колегія суддів не вбачає підстав вважати, що обвинувачений не розумів наслідків його згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що суд у вироку не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним, не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, який в повному обсязі відповідає загальним вимогам до вироку суду та містить у собі обставини, зазначені у ч.2 ст.382 КПК.

За наведених обставин доводи обвинуваченого про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону не знайшли свого підтвердження за наслідками апеляційного розгляду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні злочини.

Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до проступків, обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття, а також відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Крім того, суд також обґрунтовано врахував дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Разом з тим, обвинувачений раніше судимий за вчинення злочину проти здоров`я особи (ч.1 ст.122 КК), який було вчинено ним по відношенню до своєї дружини. У даній справі обвинуваченим також вчинено кримінальний проступок, пов`язаний із заподіянням тілесних ушкоджень своїй дружині та ще й в період іспитового строку, встановленого йому попереднім вироком суду.

Зазначене безумовно свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, які пов`язані із заподіянням особі тілесних ушкоджень.

Відтак суд першої інстанції цілком законно призначив обвинуваченому найсуворіший вид покарання, передбачений ч.2 ст.125 КК, належним чином умотивувавши у вироку таке своє рішення.

Посилання обвинуваченого на наявність у нього двох малолітніх дітей за умови вчинення ним кримінального правопорушення щодо їх матері за жодних обставин не дає підстав для пом`якшення обвинуваченому покарання.

Отже призначене обвинуваченому покарання є обґрунтованим, законним та справедливим і таке покарання сприятиме перевихованню обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Аргументів, які би доводили явну несправедливість покарання, призначеного обвинуваченому за вироком суду, в апеляційній скарзі не наведено.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 грудня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4