УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2022 року

м. Київ
справа №462/5513/19
провадження № 51-1324ск22
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року і
встановила:
Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2021 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Олесько, Золочівського району, Львівської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 80 (вісімдесяти) годин громадських робіт.
Вирішено питання з речовим доказом у порядку ст. 100 КПК України.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що близько 15:00 год 18.08.2019 року, маючи намір на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи в приміщенні гіпермаркету ТОВ «Епіцентр-К», що за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 302, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, викрав із полиць стелажів у торговому залі вказаного гіпермаркету

5 пачок світлодіодних світильників червоно-білого кольорів з артикулом №30896728, з наявними зверху написами «1-max-01-3-SDL-12-C» «SDL 12W 96x96» та написами на передній частині упаковки «12W MAXUS 840 ml, 3 step», вартістю 304 грн 17 коп за 1 шт, всього на загальну суму 1520 грн 85 коп. Вказані пачки з світлодіодними світильниками ОСОБА_5 , чотири з яких заховав у свою наплічну сумку, яку приховував за сорочкою та одну в білизну, не оплативши їх вартості, проніс повз касовий контроль, однак не довів свого злочинного умислу до кінця із причин, які не залежали від його волі, оскільки був викритий працівниками вказаного магазину за межами касового контролю.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке полягає у незакритті судом провадження в кримінальній справі за наявності підстав для його закриття, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд його апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційний суд не надав належної оцінки допущеним під час постановлення вироку недолікам та належним чином не перевірив обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, необхідні для правової оцінки дій засудженого та які, відповідно до вимог ст. 91 КПК України, входять до предмету доказування.

Вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності обвинуваченого, який не був повідомлений про місце і час слухання справи. Крім того, не перевірив належним чином усіх доводів апеляційної скарги та необґрунтовано усною ухвалою відхилив вимогу апеляційної скарги щодо повторного дослідження доказів, чим порушив вимоги закону.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї матеріали та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведені вимоги кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанцій в цілому було дотримано.
Із матеріалів кримінального провадження убачається, що висновок суду першої інстанції, із яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі досліджених обставин справи, перевірених документів та доказів, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження.
До того ж, позицію ОСОБА_5 щодо невизнання ним своєї вини і відмови від дачі пояснень було судом першої інстанції розцінено як обраний обвинуваченим спосіб захисту від покарання за вчинений ним злочин, оскільки його вина підтверджується в повному обсязі зібраними у справі доказами, які не викликають сумніву в їх об`єктивності, належності та допустимості.
Зокрема, місцевим судом також досліджено як доказ винуватості ОСОБА_5 фактичні дані, що містяться в дослідженому в суді першої інстанції відеозаписі з камер спостереження, де чітко зафіксований відповідний час скоєння останнім злочину по викраденню світильників.
Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі захисника доводи, які за змістом аналогічні доводам його апеляційної скарги, були предметом перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_5 без зміни, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, зокрема, що у вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню та розглянувши справу в межах пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення, дійшов правильного висновку про доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України.

Стосовно наведених у касаційній скарзі захисника доводів з приводу недотримання апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України щодо повторного дослідження обставин, досліджених судом першої інстанції не повністю та з порушеннями, то вони не заслуговують на увагу, оскільки захисник не конкретизував, у чому саме полягають ці неповнота і порушення.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 статті 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд виходив із доказів, досліджених судом першої інстанції, у зв`язку з чим повторне дослідження вже встановлених обставин не було потрібно, а захист протилежного не довів, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання останнього.
Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
Частиною 4 ст. 405 КПК України передбачено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження до суду апеляційної інстанції не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Оскільки в поданій апеляційній скарзі не ставилося питання про погіршення становища обвинуваченого, суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано, на думку Суду, провів апеляційний розгляд за відсутності ОСОБА_5 , однак за участю його захисника, який наділений правом представляти інтереси обвинуваченого. Із матеріалів кримінального провадження убачається, що ні обвинувачений, ні його захисник не зверталися із клопотанням про відкладення судового засідання.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цього суду, захисником у касаційній скарзі не наведено. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Отже, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить доводів, які би вказували на допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону, що ставлять під сумнів законність зазначеного судового рішення та можуть бути підставою для скасування останнього відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України.
Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3