ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/1162/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/126/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2022 року, -

Встановила:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України,освіта середня, не працюючого, не одруженого, раніше судимого: 24.11.2010 вироком Чемеровецького районного суду Хмельницької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки; 04.11.2011 вироком Чемеровецького районного суду Хмельницької області за ч.2,3 ст.185 КК України, ст.ст.70,71 КК України до 4 років позбавлення волі; 15.05.2014 ухвалою Шепетівського районного суду Хмельницької області звільненого від призначеного вироком суду покарання умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 22 дні; вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 11.09.2018 за ч.2 ст.185 КК України до шести місяців арешту; 19.04.2019 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України і призначено йому покарання шість місяців арешту.
Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно вироку суду, ОСОБА_8 27 червня 2021 року близько 03.00 год перебуваючи в житловому будинку в господарстві ОСОБА_9 , що в АДРЕСА_2 , реалізовуючи свій злочинний умисел на викрадення грошових коштів у ОСОБА_10 , вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, оскільки потерпіла спить, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, повторно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, викрав із сумки 1000 грн. та з бюстгальтера 3000 злотих Республіки Польща, вартістю 7,2474 грн. за 1 злотий на суму 21742,20 грн, а всього на загальну суму 22742,20 грн, які належать ОСОБА_10 .

Умисні дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію своїх дій, просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, призначивши йому покарання у виді обмеження волі строком на два роки та звільнити його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України із встановленням іспитового строку 3 роки.
Вказані вимоги мотивує тим, що він вину визнав, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину
Крім того, вказує на те, що потерпіла просила суворо його не карати, він позитивно характеризується та не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника, який просить задовольнити апеляцію, прокурора, який вважає вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_8 вид та розмір покарання, місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, а саме визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжує покарання.

Встановивши наявність ряду пом`якшуючих покарання обставин, врахувавши дані про особу винного, його ставлення до вчиненого, щире каяття, думку потерпілої, місцевий суд при призначенні покарання, не навів у вироку мотивів неможливості застосування положень ст.75 КК України.

Відповідно до положень ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Так, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав сумніватися в щирості розкаяння обвинуваченого, який як на досудовому слідстві, так і у суді повністю визнав себе винним, із самого початку послідовно розповідав про обставини вчиненого ним злочину, які повністю відповідають тим, що були визнані судом доведеними.

На думку колегії суддів така поведінка обвинуваченого свідчить не лише про визнання ним своєї вини, але і вказує на розкаяння обвинуваченого у вчиненому злочині.

Ураховуючи наведене та зважаючи на конкретні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, що є нетяжким, його поведінку після вчинення злочину, відношення до скоєного та критичний осуд своєї поведінки, позицію потерпілої, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжує покарання, колегія суддів вважає, що досягти мети покарання та попередження вчинення ОСОБА_8 нових злочинів можливо без його ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_11 покарання та визначити останньому покарання у виді обмеження волі із застосуванням ст.75 КК України з визначенням терміну іспитового строку та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, що буде достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

При цьому, на думку колегії суддів, призначення хоч і тяжчого за видом покарання, однак із застосуванням ст.75 КК України, як про це просить в апеляційній скарзі обвинувачений, не погіршує його правового становища, оскільки звільняє останнього від його реального відбування з встановленням іспитового строку.

Колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку таке звільнення від відбування призначеного покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65, 75 КК та принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_8 - зміні в частині призначеного покарання.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити, а вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_8 за ч.2 ст.185 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.185 КК України на 2 (два) роки обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді