ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/2162/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/247/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8
представника потерпілої - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 липня 2022 року, -

Встановила:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні має двох малолітніх дітей 2012 р.н. та 2015 р.н., тимчасово не працюючого, не депутата, адвокатом не являється, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, та призначено йому покарання у виді 80 годин громадських робіт.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди та судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 10000 (сім тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Згідно вироку суду, 16.06.2021 близько 21:00 години, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , які перебували в АДРЕСА_2 виник словесний конфлікт на ґрунті раніше сформованих неприязних відносинах.

Під час вказаного конфлікту в ОСОБА_7 виник протиправний умисел на заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій протиправний намір, 16.06.2021 близько 21:00 години, перебуваючи в місті Кременець по вулиці Дубенська Тернопільської області, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_10 та умисно наніс їй один удар кистю руки в ділянку обличчя, а саме - в ліву частину вилиці. Після цього, продовжуючи свої дії, ОСОБА_7 двома руками тримаючи ОСОБА_10 за голову, наніс їй ще один удар коліном правої ноги в ліву частину обличчя.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді синців лівої виличної ділянки, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень, а також змінити вирок в частині вирішення цивільного позову, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 1000 гривень.
Вказані вимоги мотивує тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого і є занадто суворим.
Зазначає, що обвинувачений щиро розкаявся, сприяв слідству, позитивно характеризується і до відповідальності притягується вперше, тому необгрунтованим є посилання суду на відсутність обставин, що пом`якшують відповідальність.
Вказує, що саме потерпіла першою нанесла тілесні ушкодження обвинуваченому і спровокувала конфлікт, тому його дії були реакцією на вчинок потерпілої, але він вибачився перед нею за скоєне, пропонував їй відшкодувати завдану ним моральну шкоду, але вона відмовилася.
Вважає, що судом при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди не враховано, що обвинувачений офіційно ніде не працює, має на утриманні двох малолітніх дітей, перебуває на лікуванні, тому розмір відшкодування не відповідає вимогам розумності та справедливості.
У запереченні на апеляційну скаргу захисника представник потерпілої ОСОБА_9 просить відмовити у її задоволенні, оскільки вважає, що судом вірно призначено вид та розмір покарання із врахуванням характеру вчиненого правопорушення та особи обвинуваченого, а також стягнути з нього грошові кошти у розмірі 3000 гривень за надання правової допомоги потерпілій.

Свої доводи мотивує тим, що обвинувачений вину визнав частково, належним чином не вибачився перед потерпілою і не мав наміру відшкодувати заподіяну їй шкоду чи надати допомогу після вчинення правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, що просять задовольнити апеляційну скаргу, з мотивів, викладених у ній, потерпілу та її представника, прокурора, які вважають вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.
Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України, то суд першої інстанції її призначив правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

За приписами ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції було в повній мірі дотримано вказані вимоги, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.

Як убачається з матеріалів справи, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують чи погіршують покарання.

Доводи сторони захисту про те, що місцевим судом безпідставно не враховано визнання ОСОБА_7 своєї вини та щире каяття, які відповідно до вимог ч.1 ст.66 КК України є пом`якшуючими покарання обставинами, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 вину свою у вчиненні кримінального правопорушення визнавав лише частково.

Отже, місцевий суд правильно призначив покарання у межах санкції статті обвинувачення у виді громадських робіт на певний строк, оскільки з врахуванням думки потерпілої, даних про особу обвинуваченого, що не працює, вину визнав частково, характеру вчиненого правопорушення та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Окрім того, захисник у своїх доводах зазначає про те, що виконання покарання у вигляді громадських робіт є неможливим, через наявне у ОСОБА_7 захворювання.
Такі доводи сторони захисту колегія суддів також вважає неспроможними, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості з приводу наявності у ОСОБА_7 інвалідності першої або другої групи, що унеможливлює призначення такого виду покарання, як того вимагає ч.3 ст.56 КК України, і такі відомості стороною захисту надані не були. Сама ж по собі наявність у обвинувачення захворювань не свідчить про неможливість відбування ним покарання у виді громадських робіт.
Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції вірно визначив вид та розмір покарання обвинуваченому, а отже не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та пом`якшення обвинуваченому міри покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі.
Також, що стосується визначеного судом розміру відшкодування з обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди в користь ОСОБА_10 на суму 10 000 грн., то в цій частині вирішення цивільного позову суд також дійшов вірного висновку виходячи з наступного.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 зазначеної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Цих вимог закону в ході розгляду зазначеного провадження місцевий суд дотримався.

Так, відповідно до роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкодиN 4 від 31.03.95 з наступними змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В даному випадку, приймаючи до уваги ступінь фізичних, душевних та психічних страждань, яких потерпіла зазнала внаслідок вчинення щодо неї злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, беручи до уваги зусилля до відновлення попереднього стану, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відшкодування спричиненої моральної шкоди потерпілій, та у відповідності до вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України, з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також інших обставин справи, вірно визначив її у розмірі 10000 грн. на користь потерпілої.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав до зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, як про це ставиться питання в апеляції захисник обвинуваченого.
Крім цього, відмова потерпілої отримувати від обвинуваченого кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди до постановлення в цій частині рішення суду, на що вказує апелянт, не може слугувати підставою до зменшення розміру такого відшкодування чи відмови у його стягненні. При цьому, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, потерпіла не відмовлялася від своїх позовних вимог та підтримувала позовну заяву у повному обсязі.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що приймаючи рішення в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, місцевий суд, мотивуючи таке своє рішення, визначив розмір заподіяної моральної шкоди у сумі 10000 (десять тисяч) грн., про що у мотивувальній частині вироку зазначив як цифрами, так і прописом.
Зазначений у резолютивній частині вироку розмір відшкодування моральної шкоди, місцевий суд, дублюючи прописом визначену суму моральної шкоди, допустився описки, яку відповідно до вимог ст.379 КПК України має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити, незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
Отже, будь-яких порушень вимог КПК України, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції в цілому, колегією суддів не встановлено.
Також, відповідно до ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Згідно положень п.1 ч.1 ст.118 КПК України до процесуальних витрат належать витрати на правову допомогу.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
В обґрунтування понесених потерпілою ОСОБА_10 процесуальних витрат на правову допомогою на стадії апеляційного розгляду даного кримінального провадження, до матеріалів провадження долучено договір №30/08/22 від 30.08.2022 року про надання правової (правничої) допомоги адвокатом; Акт виконаної роботи від 01.09.2022 року та дублікат квитанції 0.0..1 від 02.09.2022 року АТКБ ПриватБанк про оплату ОСОБА_10 юридичних послуг згідно договору №30/08/22 від 30.08.2022 року про надання правової (правничої) допомоги адвокатом на суму 3000 грн..
Також долучено додаткову угоду до договору про надання правової (правничої) допомоги адвокатом №30/08/22 від 30.08.2022 року, укладену 26.09.2022 року; Акт виконаних робіт від 27.09.2022 року та квитанцію АТ А-Банк від 27.09.2022 року про сплату ОСОБА_10 послуг з правової допомоги у сумі 2000 грн.
Таким чином, враховуючи вимоги ст.ст. 118, 124 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 понесені нею та належним чином документально підтверджені процесуальні витрати, пов`язані з наданням їй правової допомоги на стадії розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, що у сумі становить 5000 (п`ять тисяч) грн..

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 липня 2022 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 5000 (п`ять тисяч) грн. понесених нею судових витрат на правову допомогу.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді