Дата документу 29.08.2022 Справа № 333/6455/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/6455/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/670/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_11 ,представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Новоолександрівка Запорізького район Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не одружений, військовослужбовець, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 58 КК України, замість обмеження волі призначено покарання у вигляді 2 років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 % із суми грошового забезпечення обвинуваченого.

Запобіжний захід по кримінальну провадженню не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 75 000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3755 грн. 64 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.
ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді кулеметника 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції та охорони підсудних) військової частини № НОМЕР_1 Національної Гвардії України, знав та розумів, що відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 року, на нього, у тому числі, покладено обов`язки додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин військовослужбовцями, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Відповідно до вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме:
- п. 12.4. - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;
- п. 12.9. - водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7;
- п. 18.1. - водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Проте, незважаючи на обізнаність з вимогами наведених нормативно правових актів, ОСОБА_7 , всупереч обов`язку їх неухильного дотримання, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, тобто діючи зі злочинною недбалістю, вчинив необережний злочин, а саме - порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження за таких обставин.
Так, 5 липня 2021 року, приблизно о 14 годині 10 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21081», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по правій смузі руху проїзної частини вул. Космічної в місті Запоріжжі, яка в місці ДТП мала дві смуги для руху, з боку вул. Чумаченка в напрямку вул. Складської, зі швидкістю не менше 61,1 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті.
В цей же час, в попутному водію ОСОБА_7 напрямку, попереду нього, в лівій смузі руху, зі швидкістю приблизно 40 км/год, що не перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті, здійснював рух автомобіль «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_12 .
В той же час, на розділювальній смузі, зліва від проїзної частини, по ходу руху водіїв ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , напроти нерегульованого пішохідного переходу стояла пішохід ОСОБА_9 .
Водій автомобіля «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_12 , з метою надання переваги в русі пішоходу ОСОБА_9 , застосував гальмування, почав знижувати швидкість та зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом.
Після повної зупинки автомобіля «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_3 , пішохід ОСОБА_9 почала рух, вийшла на проїзну частину вул. Космічної та перетинала її по нерегульованому пішохідному переході зліва направо по напрямку руху автомобіля «ВАЗ 21081», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_7 .
Під час руху, в районі будинку № 124 по вул. Космічній в м. Запоріжжі, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_9 та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на неї, відповідних заходів до дотримання дозволеного швидкісного режиму та до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на ОСОБА_9 , яка знаходилась на пішохідному переході.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 12.4., 12.9. б), 18.1. Правил дорожнього руху, при цьому порушення ним п.18.1. ПДР, знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_9 отримала: закриту травму лівого колінного суглоба: повний розрив внутрішньої порцii заднього рога медіального меніска, перелом міжвиросткового заглиблення, розрив передньої хрестоподібної зв`язки, множинні вогнища контузії кісткового мозку в медіальному виростку великогомілкової кістки, гемартроз лівого колінного суглоба, садна в ділянці лівого колінного суглоба, яка у сукупності кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (21 день). Садна в ділянках обличчя злiва (лiва вилична кістка), правого ліктьового суглоба у ОСОБА_9 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості, а також в частині розміру стягнутої моральної шкоди на користь потерпілої.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що йому було необґрунтовано призначено найбільш суворий вид основного покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України обмеження волі, яке на підставі ст. 58 КК України було замінено на покарання у вигляді 2 років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 % із суми грошового забезпечення.
Звертає увагу, що суд недостатньо врахував щире його каяття та часткове добровільне відшкодування завданих збитків як обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, факт того, що він не перебуває на обліку у нарколога та психіатра, відсутність судимостей, наявність постійного місця реєстрації та проживання, перебування на військовій службі за контрактом, позитивні характеристики за місцем служби, не притягнення до адміністративної відповідальності у минулому.
Єдина обставина, якою суд обґрунтував необхідність призначення покарання у виді обмеження волі, є думка потерпілої, яка просила призначити суворе покарання.
Разом з тим, відповідно до положень ст. 69-1 КК України, строк покарання не міг перевищувати двох третин максимального строку покарання, проте суд необґрунтовано призначив йому фактично максимальне покарання, передбачене санкцією статті.
Враховуючи, що він вчинив необережний злочин та всіляко намагався усунути негативні наслідки від цього шляхом оплати вартості лікування потерпілої, вважає призначене йому покарання занадто суворим.
З приводу стягнення моральної шкоди зазначає, що він визнає моральну шкоду в розмірі 40000 гривень, і враховуючи, що він вже добровільно відшкодував 33830 гривень, то саме сума в розмірі 6170 гривень підлягає стягненню з нього.
Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання у вигляді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, на підставі ст. 69 КК України звільнити його від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, зменшити розмір моральної шкоди (з урахуванням добровільно сплаченої) до 6170 гривень.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_11 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості, а також в частині розміру стягнутої моральної шкоди на користь потерпілої.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, щире каяття, наявність постійного місця проживання, повне відшкодування матеріальної шкоди потерпілій.
З приводу стягнення моральної шкоди зазначає, що розмір компенсації не доведений належними та допустимими доказами, у позовній заяві не зазначено обґрунтування позовних вимог, відсутній виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та їх розрахунок.
Крім того, судом не враховано, що обвинувачений вчинив усі дії, направлені на усунення спричиненої шкоди, позов про стягнення матеріальної шкоди потерпілою не заявлявся, оскільки ОСОБА_7 за власним бажанням добровільно відшкодував її.
Враховуючи, що ОСОБА_7 засуджено до покарання у вигляді 2 років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 % із суми грошового забезпечення обвинуваченого, то відшкодування моральної шкоди в розмірі 75000 гривень стане обтяжливим та поставить обвинуваченого у тяжке матеріальне становище.
Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у вигляді 1 року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, на підставі ст. 58 КК України, замість обмеження волі призначити основне покарання у вигляді 1 року службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 % із суми грошового забезпечення обвинуваченого, цивільний позов про стягнення моральної шкоди задовольнити частково в сумі 5000 гривень.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним в частині розміру стягнутої моральної шкоди на користь потерпілої.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у обвинуваченого не має навіть елементарних знань ПДР, у нього відсутня критична оцінка своєї поведінки та щире каяття, про що свідчить визнання ним моральної шкоди лише в сумі 5000 гривень.
Звертає увагу, що неправомірними діями ОСОБА_7 потерпілій було завдано моральну шкоду, оскільки після та під час лікування її переслідувало почуття тривоги, що спричиняло душевний неспокій та стрес, що не дозволяло їй продовжувати жити нормальним життям.
Просить вирок суду в частині відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень, а в решті вирок залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_8 , прокурора, потерпілу та її представника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційних скаргах не оспорюються.
Зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника вбачається, що вони фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.
У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії нетяжких злочинів; визнав щире каяття та часткове відшкодування завданої шкоди як обставини, що пом`якшують покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, не одружений, дітей на утриманні не має, перебуває на військовій службі за контрактом, позитивно характеризується за місцем служби, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не притягався, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Разом з тим, колегія суддів, як і суд першої інстанції також враховує і те, що обвинувачений ОСОБА_7 , самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив 3 пункти Правил дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у заподіяння потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Крім того, колегія суддів не може не врахувати, що протягом усього часу досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 навіть частково не відшкодував потерпілій моральну шкоду, а потерпіла як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 основного покарання у вигляді 2 років обмеження волі, із заміною на покарання у вигляді 2 років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 % із суми грошового забезпечення обвинуваченого, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та даним про особу обвинуваченого, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 286 КК України ОСОБА_7 як основне, так і додаткове покарання, було призначене не в максимальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на конкретні обставини, ступінь тяжкості та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи думку потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 2 років обмеження волі, із заміною на покарання у вигляді 2 років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 % із суми грошового забезпечення обвинуваченого, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, яке, на переконання колегії суддів, не є несправедливим через суворість.

Разом з тим, колегія суддів, приймаючи до уваги те, що обвинуваченим допущено грубе порушення трьох пунктів ПДР України, що призвело до наслідків у вигляді заподіяння потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тому колегія суддів не знаходить підстав для звільнення обвинуваченого і від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, призначеного йому вироком суду першої інстанції.

До того ж, санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає безальтернативне позбавлення права керування транспортними засобами, а підстави для не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання на підставі ч. 2 ст. 69 КК України відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, щирого каяття, часткового відшкодування завданих збитків, відсутності обтяжуючих покарання обставин, даних, які позитивно характеризують особу обвинуваченого, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 1 ст. 286 КК України, покарання не в максимальних межах санкції.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 69-1 КК України.

Так, відповідно до ст. 69-1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Таким чином, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання у вигляді 2 років обмеження волі, суд першої інстанції дотримався вимог положень ст. 69-1 КК України.

Разом з тим, на підставі ст. 58 КК України, замість обмеження волі ОСОБА_7 було призначено покарання у вигляді 2 років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 % із суми грошового забезпечення обвинуваченого.

Тобто суд першої інстанції не призначав ОСОБА_7 покарання у вигляді службового обмеження для військовослужбовців як основне, оскільки воно взагалі не передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, а здійснив заміну на таке покарання замість покарання у вигляді обмеження волі, тому в даному випадку правила ст. 69-1 КК України повторному застосуванню не підлягають.

Що стосується доводів апеляційних скарг про розмір моральної шкоди, завданої потерпілій, то колегія суддів вважає, що рішення суду про відшкодування обвинуваченим моральної шкоди потерпілій у розмірі 75 000 гривень є обґрунтованим, а розмір стягнутої суми відповідає обставинам, які настали для потерпілої після скоєння кримінального правопорушення щодо неї, які полягали тривалому лікуванні, порушенні звичайного укладу життя та необхідності прикладати зусилля для його відновлення.
Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційних скарг з приводу того, що суд першої інстанції не дотримався вимог розумності, виваженості та справедливості при вирішення питання про розмір моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 , судом було взято до уваги те, що остання безумовно зазнала страждань внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 75 000 гривень, суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення, врахувавши отримані потерпілою фізичні та душевні страждання, неможливість протягом тривалого часу вести активний спосіб життя, займатися спортом та працювати, страху та переживань від спогадів про обставини ДТП, необхідність тривалого лікування, та прийшов до правильного висновку про те, що заявлений цивільний позов у розмірі 100 000 гривень є завищеним, і на переконання колегії суддів, моральна шкода у розмірі 75 000 гривень видається зваженою та справедливою, і саме в такому розмірі підлягає стягненню на користь потерпілої.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скаргиобвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_11 , представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4