Справа № 631/297/22
Провадження № 1-кп/631/74/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року смт Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт Нова Водолага кримінальне провадження №0000325 від 13 травня 2022 року, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт Нова Водолага Харківської області, має професійно-технічну освіту, не одружений, проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді пиляра лісопильного відділення інженерно-технічного взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ЗСУ, звання «солдат», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2022 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 призвано на військову службу за мобілізацією.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 66 від 22 березня 2022 року ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ЗСУ та на всі види забезпечення, призначено на посаду пиляра лісопильного відділення інженерно-технічного взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ЗСУ.

Відповідно до вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ОСОБА_4 , під час проходження військової служби, повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших, про все, що сталося з ним і стосується виконання службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження зобов`язаний доповідати безпосередньому начальникові. Крім цього, згідно з вищевказаними положеннями нормативно-правових актів, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно з п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

За вимогами ст. 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України виїзд військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом, за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

ОСОБА_4 , під час проходження військової служби у травні 2022 року вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин тимчасово, незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , в порушення вищевказаних нормативно-правових актів, діючи з прямим умислом, а саме, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин, 12 травня 2022 року самовільно залишив місце проходження військової служби, а саме, розташування військової частини НОМЕР_1 ЗСУ АДРЕСА_2 ).

Доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_4 в період з 12 травня 2022 року по 13 травня 2022 року, в умовах воєнного стану, незаконно перебував поза межами місця несення служби військової частини НОМЕР_1 ЗСУ ( АДРЕСА_2 ) та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та без поважних причин.

За час відсутності на службі ОСОБА_4 обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд до 13 травня 2022 року.

Таким чином, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом по мобілізації, перебуваючи на посаді пиляра лісопильного відділення інженерно-технічного взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ЗСУ, в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 12 травня 2022 року, діючи з прямим умислом, а саме, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без дозволу командування, самовільно залишив місце проходження військової служби, а саме, розташування військової частини НОМЕР_1 ЗСУ, за адресою: АДРЕСА_2 та до 13 травня 2022 року, в умовах воєнного стану, незаконно, постійно перебував поза межами місця проходження служби, проводячи час на власний розсуд, чим вчинив самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в ч. 2 ст. 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби), - кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

Разом з обвинувальним актом до суду надійшла угода про визнання винуватості, укладена 13 червня 2022 року між прокурором Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000325 від 13 травня 2022 року, за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільному залишенні місця несення служби, вчиненому в умовах воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби), з одного боку, та підозрюваним у цьому провадженні ОСОБА_4 , з іншого боку, у присутності захисника підозрюваного ОСОБА_4 - ОСОБА_5 (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №712 від 17 грудня 2009 року), на підставі ст. ст. 468, 469, 472 КПК України, у приміщенні другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР у м. Полтаві за адресою: м. Харків, Євгена Котляра, 7.

Згідно з умовами цієї угоди прокурор та обвинувачений дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в ч. 2 ст. 407 КК України, а саме, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обвинувачений ОСОБА_4 повністю та беззастережно визнав свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 5 ст. 407 КК України та наведені обставини вчинення злочину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди обвинуваченому буде призначено покарання за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. ст. 53, 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1800 (тисяча вісімсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 30 600 (тридцять тисяч шістсот) гривень.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, що встановлені приписами ст. ст. 473, 476 КПК України

Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні пояснив, що бажав укласти угоду про визнання винуватості, просив її затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому визнав себе винуватим у вчиненні злочину, дав згоду на застосування узгодженого з прокурором виду та розміру покарання, заявивши, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання. Зазначив також, що йому дуже соромно, що він щиро розкаюється, жалкує про вчинене, засуджує свою поведінку.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 , зазначила, що угода відповідає вимогам закону та укладена в інтересах її підзахисного та за його бажанням, просила угоду про визнання винуватості затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання обвинуваченому.

Прокурор ОСОБА_3 , вказав, що укладення угоди сторонами є добровільним, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання.

Вислухавши думку учасників підготовчого провадження, дослідивши наявні матеріали судової справи, вирішуючи питання про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, суд дійшов такого.
Згідно зі ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладен а угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до правил ст. 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо, зокрема, кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Оскільки, згідно зі ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України є тяжким злочином, потерпілих у кримінальному провадження немає, відтак, у даному кримінальному провадженні можливе укладання угоди про визнання винуватості.

За п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, прийняти рішення про затвердження угоди.

Загальний порядок судового провадження на підставі угоди визначений положеннями ст. 474 КПК України.

Суд, на виконання приписів ст. 474 КПК України, шляхом проведення у судовому засіданні опитування учасників судового провадження, переконався що укладення угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого ОСОБА_4 визнає себе винуватим, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, цілком розуміє свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки їх не виконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Зміст угоди відповідає вимогам ст. 472 КПК України та положенням закону, правова кваліфікація кримінального правопорушення є правильною, умови угоди не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, сторони добровільно уклали угоду про визнання винуватості, зобов`язання взяті за угодою обвинуваченим можуть бути виконані повністю, наявні фактичні підстави для визнання винуватості.

Отже, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в ч. 2 ст. 407 КК України, а саме, військовослужбовцем (крім строкової служби).

При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд виходить з наступного.

Пленум Верховного Суду України в абзаці 1 п. 1 Постанови від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив судам, що «при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання».

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд ураховує що ОСОБА_4 раніше не судимий, має постійне місце мешкання та реєстрації, на обліку у наркологічному диспансері та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, громадський порядок не порушує.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому є з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

За ч. 5 ст. 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди. Отже, закон дозволяє суб`єктам угоди самостійно визначити вид покарання яке понесе винна особа.

Проте, суд при ухваленні вироку на підставі угоди та призначенні покарання зобов`язаний перевірити угоду на відповідність вимогам кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність. За таких обставин сторони угоди, визначаючи покарання, зобов`язані дотримуватись положень розділу ХІ «Призначення покарання» КК України.

За угодою, у кримінальному провадженні, що роглядається, сторони дійшли згоди про призначення ОСОБА_4 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ст. ст. 53, 69 КК України у виді штрафу, у той час, як санкція зазначеної статті передбачає покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11 грудня 2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК ). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК мають право, використовуючи положення ст. 69 КК, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК.

За правилом ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Слід зазначити, що Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18, провадження № 51-3479 км 20 вказав, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Частиною 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме, з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Верховний Суд у Постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к, провадження № 51-3612км18 вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Також, у Постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 347/1360/17, провадження № 51-3920км19 Верховний суд зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, зазначив що з`явився із зізнанням сам, докладно розповідав на досудовому слідстві про події вчинення кримінального правопорушення. Критично ставиться до вчиненого, дійсно засуджує свій вчинок і готовий нести відповідальність.

Зазначене підтвердила захисник обвинуваченого ОСОБА_5 , пояснила, що ОСОБА_6 докладно розповідав на досудовому слідстві про події вчинення кримінального правопорушення, щиро кається, засуджує свій вчинок.

Прокурор зазначив, що дійсно обвинувачений ОСОБА_4 з`явився із зізнанням сам, детально розповідав на досудовому слідстві про події вчинення кримінального правопорушення, визнає себе винним.

Ураховуючи вище зазначене, суд доходить висновку про наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме: з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які одночасно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки істотно зменшують суспільну небезпеку кримінального правопорушення та небезпечність винуватої особи. Зазначені обставини в своїй сукупності настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було би явно несправедливим.

Відтак, наявні умови для правомірного застосування ст. 69 КК України.

Ураховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими, беручи до уваги характер і ступень тяжкості та небезпечності для суспільства вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного, обставини що пом`якшують та обтяжують покарання, поведінку обвинуваченого після скоєного, ставлення обвинуваченого до вчиненого, суд вважає за можливе та за доцільне за вчинене кримінальне правопорушення призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1800 (тисяча вісімсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 30 600 (тридцять тисяч шістсот) гривень. Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Оскільки умови угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим відповідають вимогам Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, підстави для відмови у затвердженні угоди, що визначені ч. 7 ст. 474 КПК України, судом не встановлені, суд дійшов висновку про можливість затвердження укладеної угоди.

Вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому КПК України, з підстав, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

Разом із тим, згідно з розпорядженням голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)», відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 3 ст. 314, ст. ст. 368-371, ч. 2 ст. 373, ст. ст. 374, 376, 394, 474, 475 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 13 червня 2022 року між прокурором Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000325 від 13.05.2022, та обвинуваченим ОСОБА_4 , у присутності захисника ОСОБА_5 , у приміщенні другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР у м. Полтаві за адресою: м. Харків, Євгена Котляра, 7.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1800 (тисяча вісімсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 30 600 (тридцять тисяч шістсот) гривень.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Полтавського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1