ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/42/22 Справа № 205/1804/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
представника потерпілої ОСОБА_12 ,
розглянувши в судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_13 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , та прокурора на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2021 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинувачених у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146КК України та призначено йому покарання:

-за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на вісім років;
-за ч. 3 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років та шість місяців.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років.
ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК України та призначено йому покарання:
-за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на вісім років;
-за ч.3 ст.146 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років та шість місяців.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років.
ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, якщо він протягом трьох років іспитового строку не вчинить нового злочину.
Вирішено питання про стягнення судових витрат та долю речових доказів.

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 визнано винуватими у тому, що вони у невстановлені досудовим слідством час та місці, вступили між собою у попередню змову на незаконне позбавлення волі потерпілого ОСОБА_15 та розподілили ролі у вчиненні злочину, відповідно до яких ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , виконуючи ролі виконавців, повинні були помістити потерпілого до приміщення підвалу, розташованого на території домоволодіння АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_9 , а останній, діючи в ролі посібника, повинен надати приміщення підвалу для незаконного утримання потерпілого та не випускати його деякий час з приміщення підвалу.
Реалізуючи свій злочинний умисел, 18 січня 2018 року, близько 19 години 30 хвилин, обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , разом з потерпілим ОСОБА_15 прибули до домоволодіння АДРЕСА_1 , де діючи за попередньою домовленістю з ОСОБА_9 щодо надання ним приміщення для утримання особи проти її волі, помістили потерпілого проти його волі до підвалу зазначеного домоволодіння, зв`язали йому проводом зап`ястки рук за спиною та прив`язали до стелажу.
Таким чином, обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою, відповідно до розподілених ролей, позбавили потерпілого ОСОБА_15 можливості самостійно рухатись та вільно обирати місце свого перебування, тим самим почали незаконно його утримувати проти його волі, що супроводжувалось заподіянням йому фізичних страждань, які полягали в утриманні його в холодному сирому приміщенні та неможливості звичайним чином задовольняти свої людські потреби, зі зв`язаними руками.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 , продовжуючи виконувати роль посібника, спостерігав за потерпілим під час його незаконного утримання.
Після цього, реалізуючи свій злочинний умисел на спричинення потерпілому ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, діючи в групі осіб між собою, перебуваючи у вказаному вище місці, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , протягом часу незаконного утримання потерпілого, своїми руками, ногами та невстановленими досудовим розслідуванням предметами наносили численні удари по всьому тілу ОСОБА_15 , який в цей час був зв`язаний, з яких: не менше 6-7 ударів в область голови, не менше 3-х ударів в область тулубу, не менше 7-8 ударів в область верхніх кінцівок, не менше 7-8 ударів в область нижніх кінцівок, спричинивши йому тілесні ушкодження, які у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя. Смерть потерпілого ОСОБА_15 настала від сумісної тупої травми тіла, що супроводжувалася закритою внутрішньочерепною травмою, закритою тупою травмою грудей, тупою травмою кінцівок, яка у підсумку ускладнилась розвитком шоку.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок від 12 січня 2021 року та призначити йому покарання із застосуванням ст.ст. 69, 69-1 КК України у виді 4х років позбавлення волі.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що органи прокуратури не довели обвинувачення в частині незаконного позбавлення свободи іншої людини.

Обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що вирок від 12 січня 2021 року є занадто суворим.

Захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , також подав апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, в якій просив скасувати вирок від 12 січня 2021 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а в ході судового розгляду не встановлено достатніх доказів, які б доводили вчинення саме обвинуваченим ОСОБА_8 зазначених в обвинувальному акті і інкримінованих йому правопорушень.
Захисник зазначив, що допитані судом свідки, а також потерпіла ОСОБА_16 пояснили, що вони не мають ніяких даних причетності обвинуваченого ОСОБА_8 до незаконного позбавлення волі потерпілого ОСОБА_15 , а також спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень.
Захисник зазначив, що відповідно до пояснень, які надав обвинувачений ОСОБА_9 в суді першої інстанції, 18 січня 2018 р. йому подзвонив раніше знайомий ОСОБА_7 і попросив у виховних цілях потримати у підвалі його домоволодіння якусь людину. Коли він приїхав, то у нього в домі вже перебували ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Всі вони врьох кілька разів спускались до підвалу до потерпілого ОСОБА_15 , який був прив`язаний до металевого стелажу. Але він не бачив, щоб обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 якимось чином наносили ли б удари по тілу потерпілого.
Захисник наголошує, що і обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції надавав пояснення про те, що 18 січня 2018 р. він зателефонував знайомому ОСОБА_9 і попросив у виховних цілях потримати у підвалі його домоволодіння потерпілого ОСОБА_15 , на що отримав згоду. Після цього він приїхав до дому ОСОБА_9 , де разом з ним завели потерпілого ОСОБА_15 , до підвалу і проводом прив`язали його до металевого стелажу.
Після цього він зателефонував своєму знайомому ОСОБА_8 і запросив його на день народження ОСОБА_9 . По приїзду ОСОБА_8 ввечері цього дня вони втрьох кілька разів спускались в підвал, де знаходився потерпілий ОСОБА_15 . Особисто він потерпілого не бив, а також не бачив, щоб його бив ОСОБА_8 .
Захисник зазначив, що суд першої інстанції не прийняв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він завдав потерпілому кілька ударів, від яких не могли бути спричинені тяжкі тілесні ушкодження і настати смерть потерпілого.
Захисник наголошує, що суд першої інстанції безпідставно не призначив додаткову судово-медичну експертизу, в ході якої потрібно було встановити тілесні ушкодження, які спричинені особисто обвинуваченим ОСОБА_8 потерпілому, відокремити їх від інших тілесних ушкоджень і встановити тяжкість тілесних ушкоджень, спричинених особисто ними потерпілому.
Захисник ОСОБА_13 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , також подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що під час судового слідства не доведено, що між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 існувала попередня змова щодо незаконного позбавлення волі ОСОБА_15 .
Захисник зазначає, що немає жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_7 своїми руками або ногами та невстановленими досудовим розслідуванням предметом наносив удари по всьому тілу ОСОБА_15 .
Захисник також зазначає, що посилання прокурора на показання свідка ОСОБА_17 не можна брати до уваги, оскільки це показання з чужих слів. Допитана, як свідок, ОСОБА_18 не повідомила, що їй було відомо, що її син утримує ОСОБА_19 .
Також захисник вважає сумнівним посилання на висновок експертизи про відсутність у крові померлого психотропних або наркотичних речовин, оскільки він робився не на весь спектр зазначених речовин.
Захисник просить врахувати особу ОСОБА_7 , який частково визнав вину, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_20 , який потребує батьківського піклування, та на сьогодні дитиною опікується мати ОСОБА_7 , яка є пенсіонеркою.
Не погоджуючись з призначеним судом першої інстанції покаранням, прокурор також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок від 12.01.2021 року та постановити свій вирок, яким
- ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 146 КК України - 6 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у вигляді 9 років позбавлення волі;
- ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 146 КК України - 6 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у вигляді 9 років позбавлення волі
- покарання для ОСОБА_9 просив залишити без змін.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не визнають вину, мають не зняті та не погашені в законному порядку судимості за вчинення грабежів, а окремо ОСОБА_8 має судимість за вбивство.
Прокурор зазначив, що вказане рішення судом першої інстанції прийнято незаконно та необгрунтовано, оскільки призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених.
Захисник ОСОБА_21 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_16 , подав заперечення на апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , прокурора та обвинуваченого ОСОБА_8 , де зазначив, що матеріалами справи, а також поясненнями обвинувачених доведений факт незаконного позбавлення волі потерпілого.
Захисник наголошує, що відповідно до пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 він один раз спускався у підвал та наносив потерпілому кілька ударів в область голови та грудної клітини, крім того, матеріали справи містять висновок про ступінь тілесних ушкоджень, а тому посилання захисника про те, що удари не могли спричинити тяжкі тілесні ушкодження, нічим не підтверджені.
Також захисник зазначив, що обвинуваченим ОСОБА_8 в його апеляційній скарзі не наведено обґрунтувань для вирішення питання про можливість застосування до нього ст. 69 КК України, крім того, обвинувачені за час розгляду справи жодного разу навіть не вибачились за смерть її сина.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції в повній мірі досліджено докази, які є належними та допустимими, в сукупності доповнюють один одного, з чим погоджується і колегія суддів.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , щодо непричетності саме обвинуваченого ОСОБА_8 до незаконного позбавлення волі потерпілого ОСОБА_15 , а також спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень.
Колегія суддів зазначає, що незаконне позбавлення волі полягає в протиправному перешкоджанні людині обирати за своєю волею місце знаходження. Воно може виявитися у затриманні потерпілого в тому місці, де він знаходитися не бажає, або поміщення його в таке місце, яке він не має змоги вільно залишити. Це діяння може бути здійснене шляхом застосування фізичного насильства (наприклад, потерпілого зв`язують і зачиняють у підвалі, поміщують у заздалегідь підготовлене місце тощо), а також шляхом психічного насильства (наприклад, під загрозою застосування зброї потерпілого примушують залишатися у приміщенні). Воно може бути вчинене і шляхом обману (наприклад, людину заманюють у будь-яке місце і зачиняють з метою позбавлення волі).
Як вбачається з матеріалів провадження, сам обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні суду першої інстанції зазначав, що під час вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , вони йому повідомили, що в підвалі сидить людина, як йому стало в подальшому відомо, потерпілий ОСОБА_15 , після чого вони пішли в підвал, де він побачив потерпілого, який був зв`язаний та сидів на полу. Після цього, під час вживання алкогольних напоїв, він один раз спускався у підвал самостійно, де потерпілий став виражатися на його адресу нецензурною лайкою, у зв`язку з чим він наніс йому кілька ударів в область голови та грудної клітини.
Колегія суддів зазначає, що вказані пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , у сукупності з поясненнями інших обвинувачених, а також іншими, наявними в матеріалах провадження доказами, доводять винуватість ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованих йому злочинів, та спростовує доводи його апеляційної скарги та його захисника щодо непричетності до скоєних злочинів.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги захисника щодо того, що суд першої інстанції безпідставно не призначив додаткову судово-медичну експертизу, в ході якої потрібно було встановити тілесні ушкодження, які спричинені особисто обвинуваченим ОСОБА_8 потерпілому, відокремити їх від інших тілесних ушкоджень і встановити тяжкість тілесних ушкоджень, спричинених особисто ними потерпілому.
Колегія суддів зазначає, що наявними в матеріалах провадження доказами підтверджений факт нанесення потерпілому ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, які перебувають у причинному зв`язку зі смертю потерпілого, при цьому, матеріалами провадження, та поясненнями обвинувачених також підтверджений факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілому обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , що не спростовує і сам обвинувачений ОСОБА_8 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у тому, що доводи обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо їх непричетності до вчинених злочинів спростовуються як показаннями самого ОСОБА_8 , який підтвердив в судовому засіданні, що він дійсно наносив удари потерпілому ОСОБА_15 , і, як вбачається з висновку судово-медичної експертизи №167 від 21 лютого 2018 року, саме в ті частини тіла, де у нього виявлені тілесні ушкодження, а також протоколом проведення слідчого експерименту від 14 березня 2018 року за участю обвинуваченого ОСОБА_9 , дослідженим судом першої інстанції, де він вказував, що удари потерпілому в підвалі наносили як ОСОБА_22 , так і ОСОБА_7 .
Тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційних скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника.
Колегія суддів також не приймає доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки доказами, наявними в матеріалах провадження, доведена винуватість ОСОБА_7 , що частково визнав і сам обвинувачений, крім того, як вбачається з апеляційної скарги, захисниця просить призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання, тобто фактично оскаржує розмір покарання, а не факт причетності обвинуваченого ОСОБА_7 до скоєних злочинів.
Колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі захисниці не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів.
Колегією суддів не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів кримінального провадження. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції кожному з доказів дана належна оцінка.
Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, наявні в матеріалах справи, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду.
Колегія суддів не приймає також доводи апеляційних скарг захисниці ОСОБА_13 щодо розміру призначеного ОСОБА_7 покарання, а також прокурора щодо розміру призначеного обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону в повній мірі.
Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 02 березня 2021 року у справі №721/115/19, для досягнення пропорційності між злочином та покаранням, основним чинником, який має братися до уваги під час визначення виду та міри покарання за злочин, є ступінь його тяжкості та небезпечності. При призначенні покарання судам слід прагнути до справедливості та пропорційності, а будь-які винятки з цієї мети мають бути належним чином обґрунтовані.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та перевірено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував всі обставини кримінального правопорушення, та особи обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєних злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким та нетяжким злочинами, відсутність обставин, що пом`якшує покарання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обставину, що обтяжує покарання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - рецидив злочинів.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, при частковому складанні розмір остаточного покарання має бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини. Остаточне покарання за сукупністю злочинів має визначатися за найбільш суворим видом покарання за окремі злочини, що до неї входять, і в межах санкції того закону, який передбачає більш суворе покарання.
Враховуючи обставини справи, суспільну небезпечність вчиненого злочину, ризик небезпеки для суспільства, а також фактор ризику вчинення обвинуваченими аналогічного кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і попередження скоєння ними нових злочинів.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2021 року без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_13 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , та прокурора на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2021 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинувачених у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК України залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2021 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обвинувачених у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченими, що тримаються під вартою - в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4