Київський апеляційний суд
Провадження: № 11-кп/824/948/2022 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 1 ст. 286 КК України

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Рашівка Гадяцького району Полтавської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працює, має середню освіту, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимий,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
прокурора ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 400 (чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800,00 (шість тисяч вісімсот) гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Судом залишено без розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , а також вирішено питання щодо речового доказу і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, 10 вересня 2019 року приблизно о 15 годині 40 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Саксаганського в напрямку від вулиці Великої Васильківської в місті Києві в п`ятій смузі руху по сухому, чистому дорожньому покриттю, виконуючи маневр лівого повороту на регульованому перехресті вулиць Саксаганського Антоновича, в порушення п. п. 2.3 «б», 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, відповідно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не переконався, що виконання маневру буде безпечним, не дав дорогу пішоходу, виїхав на регульований пішохідний перехід, де передньою частиною свого транспортного засобу здійснив наїзд на пішоході ОСОБА_9 , який на зелений сигнал пішохідного світлофора переходив проїзну частину вулиці Антоновича.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. п. 2.3 «б», 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи правильності встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні та кваліфікацію його дій, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800,00 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає про те, що суд безпідставно не застосував до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому посилання суду у вироку на те, що ОСОБА_7 визнав свою винуватість у вчиненому та щиро розкаявся, зробив відповідні висновки, неофіційно працює водієм, на переконання апелянта, лише характеризують особу обвинуваченого, однак не можуть слугувати достатніми підстави для звільнення його від додаткового покарання. До того ж, відомості про неофіційну роботу ОСОБА_7 водієм не були перевірені судом.
Водночас, поза увагою та належним врахуванням суду залишилось те, що обвинувачений не відшкодував заподіяну пішоходу ОСОБА_9 матеріальну або моральну шкоду, що ОСОБА_7 здійснив наїзд на потерпілого на пішохідному переході, внаслідок чого йому було заподіяно середньої тяжкості тілесне ушкодження. З урахуванням наведеного, прокурор вважає, що не застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами обумовлює невиправдану м`якість обраного для нього заходу примусу загалом та його недостатність для виправлення обвинуваченого і попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить залишити без змін призначене йому судом першої інстанції покарання, посилаючись, зокрема, на те, що він неофіційно працює водієм і потребує збереження за ним права керувати транспортними засобами, оскільки воно нерозривно пов`язане з його роботою, отриманням заробітку та матеріальним утриманням родини.

Потерпілий ОСОБА_9 також подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора. Проте за змістом цих заперечень потерпілий по суті повністю підтримує доводи апелянта стосовно невиправдної м`якості застосованого до ОСОБА_7 заходу примусу, але вважає, що вирок слід скасувати і справу направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_8 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, міркування потерпілого про обґрунтованість апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, за викладених у вироку обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких в судовому засіданні не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України.

Перевіряючи вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, пропорційності та індивідуалізації кримінальної відповідальності, покарання повинно бути співмірним із характером вчинених дій, їх суспільною небезпечністю та даними про особу винного.

Наведені вимоги закону не були в повній мірі дотримані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України.

Так, санкція ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону № 586-VI від 24 вересня 2008 року, що діяв на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення) сформульована як кумулятивна, тобто передбачала наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 за даним законом покарання, суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до невеликої тяжкості; дані про особу обвинуваченого, що він за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, неофіційно працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які б його обтяжували.

З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 основного покарання в межах санкції закону, за яким він засуджений, а саме у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800,00 гривень. Вид і розмір призначеного обвинуваченому основного покарання в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється.

Разом з тим, пославшись на те, що ОСОБА_7 визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і щиро розкаявся, зробив відповідні висновки, неофіційно працює водієм, врахувавши необережну форму вини у скоєному, суд вважав за можливе не призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Між тим, колегія суддів з даними висновками не погоджується та вважає, що, приймаючи таке рішення, суд залишив поза увагою і не проаналізував характеру та обсягу допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, а також його ставлення до скоєного та наслідків. Судом не надано належної оцінки тому, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в простій дорожній обстановці знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, створивши реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху, а саме виїхав на регульований пішохідний перехід, по якому потерпілий переходив дорогу на зелений сигнал світлофору, де здійснив на нього наїзд, спричинивши середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки з переломами ребер і забоєм легені, яка призвела до лікування та потребувала відповідного часу для відновлення звичного і повноцінного способу життєдіяльності. При цьому, незважаючи на те, що порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху призвели до таких наслідків, обвинувачений з часу вчинення дорожньо-транспортної пригоди у вересні 2019 року не вживав жодних фактичних заходів, спрямованих на компенсацію заподіяної ОСОБА_9 шкоди, чи залагодження ситуації, що сталася. Всупереч твердженням ОСОБА_7 в запереченнях на апеляційну скаргу, отримання потерпілим в листопаді 2021 року компенсації від страхової компанії таких висновків колегії суддів не спростовує.

Посилання суду у вироку на те, що ОСОБА_7 працює водієм не знаходить жодного підтвердження в матеріалах кримінального провадження. Не надано будь-яких підтверджуючих це відомостей і самим обвинуваченим, в тому числі не вказано, де саме він працює, хоч і неофіційно за його твердженнями. Виходячи з цього, колегія суддів не вважає переконливою підставою для збереження за ОСОБА_7 права керувати транспортним засобом нічим не підтверджені відомості про неофіційне працевлаштування обвинуваченого водієм.

Приймаючи до уваги наведене, враховуючи в сукупності конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його ступінь тяжкості, характер та мотиви допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, наслідки, що настали в результаті дій обвинуваченого, його ставлення до них та до скоєного, апеляційний суд переконаний, що обраний захід примусу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної у ч. 2 ст. 50 КК України, та не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так і іншими особами.

За таких підстав, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильне незастосування до обвинуваченого додаткового покарання, що потягло за собою м`якість обраного для нього заходу примусу, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в порядку п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України з ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону № 586-VI від 24 вересня 2008 року) покарання, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер та конкретні обставини його скоєння; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має малолітню дитину, 2016 року народження; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 основне покарання у виді штрафу, як визначив суд першої інстанції. Разом з тим, враховуючи конкретні обставини та характер допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, спричинені цими порушеннями наслідки, ставлення до них обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку про те, що до нього слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в мінімальному розмірі, визначеному законом України про кримінальну відповідальність. При цьому, з огляду на загалом позитивні дані про особу ОСОБА_7 , його сімейний стан, перше притягнення до кримінальної відповідальності, апеляційний суд не вбачає підстав призначати йому додаткове покарання в максимальному розмірі, як про це порушує питання прокурор в апеляційній скарзі.

На переконання колегії суддів, саме таке призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципам співмірності вчиненому та індивідуалізації, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєнню нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 400 (чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800,00 (шість тисяч вісімсот) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4