Дата документу 22.08.2022 Справа № 333/310/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/310/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/439/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 303 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю представника заявниці адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні її скарги на бездіяльність службових (посадових) осіб слідчого відділення Відділу поліції №4 Запорізького районного управління Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань -

В С Т А Н О В И Л А:

19 січня 2022 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла скарга ОСОБА_7 на бездіяльність службових (посадових) осіб слідчого відділення Відділу поліції №4 Запорізького районного управління Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В обґрунтування своєї скарги заявниця вказувала, що 16 грудня 2021 року нею на електрону пошту начальнику ВП №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області було надіслано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України. За інформацією від слідчого ВП №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області їй стало відомо, що її заяву було отримано та внесено до журналу ЄО за номером 30564, але всупереч положенням ст. 214 КПК України, відомості за її заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України до ЄРДР внесені не були.

Просила зобов`язати уповноважену особу СВ ВП №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області внести відомості до ЄРДР за її заявою від 16 грудня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України; зобов`язати уповноважену особу СВ ВП №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області надати їй витяг з ЄРДР.

Ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2022 року було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 з тих підстав, що припущень останньої недостатньо для висновку про вчинення кримінального правопорушення і такі припущення не можуть бути підставою для початку досудового розслідування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову, якою задовольнити її скаргу та зобов`язати уповноважену особу слідчого відділення Відділу поліції №4 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її заявою від 16 грудня 2021 року про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України та розпочати досудове розслідування.

В обґрунтування своєї скарги вказала, що 16 грудня 2021 року вона звернулась до Відділу поліції №4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України її колишнім чоловіком ОСОБА_8 . Зазначена заява у той же день була зареєстрована до Журналу єдиного обліку вказаного Відділу поліції за №30564. Але всупереч вимогам положень ст. 214 КПК України відповідні відомості за її заявою до ЄРДР внесені не були, у зв`язку із чим вона звернулась до слідчого судді зі скаргою. Ухвалою про відкриття провадження від 19 січня 2022 року було зобов`язано Відділ поліції №4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області надати у строк до 24 січня 2022 року матеріали за результатами розгляду її заяви від 16 грудня 2021 року, проте вказана ухвала виконана не була, слідчим суддею більше ніяких дій, в тому числі і щодо повторного витребування матеріалів за результатами розгляду її заяви з Відділу поліції №4 не вчинялися, так само, як і не вчинялися заходи з реагування на невиконання ухвали.

Вказує, що про дату та час призначення судового засідання з розгляду її скарги на 16 год. 5 травня 2022 року вона належним чином, з направленням їй відповідної повістки, повідомлена не була, інші повідомлення їй також не приходили, а тому вона не знала про дату та час судового засідання з розгляду її скарги і відповідно не змогла, як особисто, так і через представника прийняти участь у судовому засіданні, тобто слідчим суддею було порушено вимоги ч. 3 ст. 306 КПК України.

Зазначає, що вже після відкриття у червні 2022 року загального доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, а також до інформації щодо стану розгляду справ на сайті «Судова влада України» вона дізналась про те, що судове засідання у справі №333/310/22 було призначене на 16 год. 5 травня 2022 року.

Вказує, що через те, що слідчим суддею було фактично позбавлено її участі у судовому засіданні з розгляду її скарги, хоча її участь є обов`язковою, не повідомивши і не викликавши її до суду належним чином, позбавивши її у такий спосіб повідомити суду про те, що обставини, які були викладені нею у заяві від 16 грудня 2021 року, є достовірними і достатніми та не її припущенням, а відбувалися і продовжують відбуватися по теперішній час, і вона з 2 грудня 2021 року до теперішнього часу не має жодної інформації про місце перебування та знаходженням її малолітніх дітей ОСОБА_9 , 6 років та ОСОБА_10 , 4 роки і про їх стан здоров`я.

Зауважує, що ОСОБА_8 за місцем проживання відсутній, на телефонні дзвінки та повідомлення не відповідає.

Також вказує, що слідчим суддею були порушені встановлені ч. 2 ст. 306 КПК України строки розгляду скарг, згідно із нормами якої скарги розглядаються не пізніше 72 годин з моменту їх надходження.

Крім того, в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Виходячи зі змісту клопотання, як на підставу поважності пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді посилається на те, що копію оскаржуваної ухвали отримано лише 8 липня 2022 року, тобто вже після закінчення строку її оскарження в апеляційному порядку.

Заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з наявної в матеріалах провадження заяви, представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 дійсно отримав копію оскаржуваної ухвали лише 8 липня 2022 року (а.с. 38), у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку строк на апеляційне оскарження ухвали пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

У судовому засіданні апеляційного суду представник заявниці адвокат ОСОБА_6 підтримав подану апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді, представника заявниці, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 303 КПК України встановлено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення ЄРДР, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 298 від 30 червня 2020 року, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення.

Це є гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про злочин є наявність об`єктивних даних, які дійсно свідчать про наявність ознак злочину, фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Як вбачається із надісланих на запит апеляційного суду копії матеріалів ЖЕО №30564, ОСОБА_7 звернулась до начальника ВП №4 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій просила невідкладно внести до ЄРДР відомості за її заявою про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України (викрадення дітей). Вказану заяву 17 грудня 2021 року було зареєстровано в журналі єдиного обліку під №30564.

Із відповіді начальника відділу ОСОБА_11 від 30 грудня 2021 року за №15262/45/01/021-2021 випливає, що в ході перевірки, ознак кримінального та адміністративного правопорушення виявлено не було.

Крім того, із надісланих матеріалів вбачається, що в ході перевірки обставин, викладених ОСОБА_7 в заяві про вчинення кримінального правопорушення, був допитаний ОСОБА_8 , який повідомив, що діти знаходяться з ним та вони виїхали відпочивати, вказати конкретну адресу їх місцезнаходження він вважає зайвим, щоб не турбувати дітей. Вважає, що є необхідність дочекатися рішення суду касаційної інстанції щодо виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції з приводу того, що заява ОСОБА_7 не містить ознак кримінальних правопорушень, передбачених Особливою частиною КК України, а також не підтверджує факт вчинення таких правопорушень особою, зазначеною у такій заяві є переконливими та обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 16 травня 2019 року (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) наголосив, що якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.

Внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення права та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК України не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це є вже іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК України), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК України). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК України.

Таким чином, закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення.

Так, ч. 1 ст. 146 КК України передбачає кримінальну відповідальність за незаконне позбавлення волі або викрадення людини.

Суспільна небезпечність незаконного позбавлення волі або викрадення людини полягає в тому, що таке діяння посягає саме на недоторканість людини, яка охороняється і гарантується Конституцією.

Крім того, слід зазначити, що викрадення людини обумовлюється протиправним таємним або відкритим захопленням і утриманням потерпілого викрадачем.

Так, із матеріалів скарги вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є батьками малолітніх дітей ОСОБА_9 , 2015 року народження та ОСОБА_10 , 2017 року народження (а.с. 10-11).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 1 грудня 2021 року (справа №333/3895/19) було визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13 разом із матір`ю ОСОБА_7 за місцем її проживання чи перебування (а.с. 12-19). Вказана постанова набрала чинності 1 грудня 2021 року.

Крім того, як випливає зі змісту вказаної постанови апеляційного суду, на момент розлучення батьків, малолітні діти проживали разом з батьком ОСОБА_8 .

Також із зазначеної постанови вбачається, що 24 лютого 2020 року працівниками служби (управління) у справах дітей відділу по Комунарському району було обстежено умови проживання малолітніх дітей, про що складено відповідний акт та зазначено, що житло, де мешкають діти має усі зручності, оснащене меблями та побутовою технікою, для дітей виділена окрема кімната, для розвитку та навчання створено необхідні умови, діти забезпечені одягом, взуттям, іграшками, розвиваючими книжками.

Тобто, із вищевказаного випливає, що на момент розлучення заявниці з ОСОБА_8 (29 жовтня 2019 року) малолітні діти проживали разом з батьком, в належних для цього умовах, про що не заперечує і сама ОСОБА_7 , і тільки після винесення апеляційним судом постанови про визначення місця проживання дітей (1 грудня 2021 року), заявниця звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, факту викрадення або незаконного утримання малолітніх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не вбачається, оскільки вони задовго до подання заяви ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України, мешкали з батьком і відомостей, які б свідчили про те, що останнім вчинялись дії, які б свідчили про утримання дітей проти їх волі немає.

Крім того, із наданих на запит апеляційного суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_8 подано касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 1 грудня 2021 року.

Між іншого, слід зауважити, що відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Крім того, згідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що по суті між сторонами, зокрема, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник цивільно-правовий спір щодо місця проживання дітей та участі батьків в їх вихованні, що не підлягає вирішенню в порядку кримінального провадження.

Також, слід зазначити, що в матеріалах скарги міститься постанова Запорізького апеляційного суду від 1 грудня 2021 року, якою вже визначено місце проживання малолітніх дітей. Порядок виконання таких рішень регламентується Законом України «Про виконавче провадження».

Із доданої до скарги ОСОБА_7 постанови апеляційного суду вбачається, що вона була виготовлена з автоматизованої системи документообігу суду 15 грудня 2021 року, і цим же днем була датована заява останньої про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України.

В своїй заяві про вчинення злочину, ОСОБА_7 безпосередньо посилається на ухилення ОСОБА_8 від виконання ним вказаного рішення апеляційного суду.

Тобто, фактично в даному випадку замість надання ОСОБА_7 до виконавчої служби документів для виконання судового рішення про визначення місце проживання малолітніх ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , остання звернулась до відділу поліції із заявою про вчинення злочину.

Між іншого, слід зазначити, що фактичне місцезнаходження дітей з їх батьком або невиконання останнім судового рішення, як про це зазначає сама заявник, не може містити ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України, оскільки така стаття КК України, перш за все характеризується викраденням людини або її утриманням проти її волі.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про те, що в заяві від 15 грудня 2021 року не було наведено відомостей, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України, а тому викладені в заяві відомості не підлягали внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до положень ст. 214 КПК України.
Доводи з приводу того, що слідчий суддя розглянула скаргу за відсутності матеріалів перевірки з ВП №4 є слушними, але не є підставами для скасування у даному випадку судового рішення.

Доводи щодо розгляду скарги у відсутність ОСОБА_7 також не можуть вказувати на наявність безумовної підстави для скасування судового рішення, з огляду на те, що ОСОБА_7 про призначення судового розгляду за її скаргою на 5 травня 2022 року була повідомлена шляхом надсилання судової повістки на її номер телефону SMS-повідомлення та процесуальних документів на її електронну адресу (а.с. 32-33).

До того ж, права ОСОБА_7 були поновлені при апеляційному перегляді, під час якого, вона не була обмежена у правах, передбачених КПК України.

Доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом першої інстанції процесуальних строків щодо розгляду скарги також є безпідставними, у зв`язку із наступним.

Відповідно до ст. 306 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги.

Так, як випливає із матеріалів скарги, остання надійшла до Комунарського районного суду м. Запоріжжя 19 січня 2022 року та була призначена до розгляду, з урахуванням вихідних днів на 24 січня 2022 року (а.с. 24) тобто в межах вказаного вище строку, проте її розгляд неодноразово відкладався, у зв`язку із перебуванням слідчого судді у судових засіданнях та нарадчій кімнаті по іншому кримінальному провадженню, а також у зв`язку із розпорядженням голови суду про встановлення особливого режиму роботи в умовах воєнного стану (а.с. 28-30).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя прийняв законне і обґрунтоване рішення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 214, 303, 304, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2022 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 на бездіяльність службових (посадових) осіб слідчого відділення Відділу поліції №4 Запорізького районного управління Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4