ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2036/22 Справа № 182/3116/20 Суддя у 1-й інстанції - Клименко І. В. Суддя у 2-й інстанції - Піскун О. П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача Піскун О.П.

суддів Джерелейко О.Є., Онушко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Пульної Ю.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_1 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000007 стосовно

ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Нікополь Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора Супрун М.О.

представника потерпілого,

цивільного позивача Чуприни Т.Ю.

захисника (в режимі відеоконференції) Оникієнка М.Г.

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2022 року ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Застосувано щодо ОСОБА_2 примусовий захід медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання, відповідно до ч. 2 ст. 20 КК України.

Цивільні позови ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як в її інтересах так і в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового Бюро України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 946 грн. 38 коп.

Вирок суду в частині цивільних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оскаржується.

Цим вироком ОСОБА_2 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, заподіяли тяжкі тілесні ушкодження потерпілій та спричинили потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, вчиненого за наступних обставин.

8 січня 2020 року приблизно о 06:50 год., керуючи технічно справним автомобілем «CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 20.04.2018 належить ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухався по вул. Електрометалургів, яка має по одній смузі для руху у кожному напрямку, з боку вул. Газопровідна в напрямку вул. Героїв Чорнобиля в м. Нікополі Дніпропетровської області.

У вказаний час, водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «DAEWOO NEXIA DOHC Е93», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить йому згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 04.06.2008, перевозячи у якості пасажирів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , рухався по вул. Електрометалургів з боку вул. Героїв Чорнобиля в напрямку вул. Газопровідна в м. Нікополі Дніпропетровської області.

Так, рухаючись по вул. Електрометалургів, водій автомобіля «CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_12 , не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, під час обгону попутного автобуса «IKARUS», реєстраційний номер НОМЕР_5 під керування водія ОСОБА_13 , змінив напрямок руху ліворуч, виїхав на смугу зустрічного руху, де в районі будинку № 137 по вул. Електрометалургів допустив зіткнення передньою частиною свого автомобіля із передньою частиною автомобіля «DAEWOO NEXIA DOHC Е93», реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_8 , який, в свою чергу, виконував маневр випередження автобуса «IKARUS 26050Е», реєстраційний номер НОМЕР_6 під керування водія ОСОБА_14 . Після зіткнення автомобіль «CHEVROLET AVEO», продовжив некерований рух та у стані заносу зіткнувся лівою бічною поверхнею із передньою лівою частиною автобуса «IKARUS 26050Е», реєстраційний номер НОМЕР_6 . Далі, автобус «IKARUS 26050Е», реєстраційний номер НОМЕР_6 у некерованому стані виїхав за межі проїзної частини праворуч, де допустив наїзд на електроопору без номеру.

Своїми діями ОСОБА_12 грубо порушив вимоги п.п. п.п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 2.9. а) та 10.1. Правил дорожнього руху. Порушення п. 10.1. Правил дорожнього руху знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля «DAEWOO NEXIA DOHC Е93» ОСОБА_9 , загинув на місці пригоди, пасажир автобуса «IKARUS 26050Е», ОСОБА_1 , отримала тяжкі тілесні ушкодження, пасажири автомобіля «DAEWOO NEXIA DOHC Е93», ОСОБА_10 , ОСОБА_11 отримали середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, пасажир автобуса «IKARUS 26050Е», ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_1 просить вирок суду в частині відмову в задоволенні позовних вимог скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосування закону та стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку у сумі 302 272 грн., витрати на лікування у сумі 7164,30 грн., стягнути з МТСБУ на її користь матеріальну шкоду у вигляді втраченого заробітку в сумі 100 914,43 грн. (виходячи з позовних вимог та обгрунтування апеляційної скарги, очевидно захисник мав на увазі шкоду пов`язану з лікування та стійкою втратою працездатності потерпілої) та моральну шкоду в сумі 5054,72 грн.

Вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував положення закону та безпідставно не задовольнив її вимоги про стягнення з МТСБУ шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності у розмірі 18 мінімальних заробітних платі, у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи. При цьому, суд помилково зазначив, що вказані правовідносини врегульовані спеціальним законом, а саме Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і тільки у випадку, якщо розмір такого відшкодування буде меншим, ніж мінімальна страхова виплата відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Вважає, що суд неправильно визначив 5 відсотків моральної шкоди, яка підлягає стягненню з МТСБУ, взявши до уваги суму, яку потерпілій виплатив фонд соціального страхування за лікування в сумі 38927,76 грн., а не 100 914,43 грн., - розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягнення з МТСБУ на користь потерпілої.

Просить стягнути ОСОБА_2 7164,30 грн. як витрати пов`язані з лікуванням, які становлять невиплачену суму Фондом соціального страхування. Різниця утворилась внаслідок того, що Фонд соціального страхування відшкодував лише вартість медикаментів, що призначались безпосередньо у зв`язку з отриманою травмою, проте вартість медикаментів, що їй призначались, у зв`язку з отриманою травмою, але для підтримання печінки або нирок, не була відшкодована Фондом.

Просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь втрачений заробіток внаслідок ДТП, оскільки суд помилково відмовив в задоволенні цих вимог, посилаючись, на положення ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», помилково зазначивши, що вказані виплати повинні бути здійсненні Фондом соціального страхування.

Позиції учасників судового провадження.

Представник потерпілої в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та з викладених в ній підстав, просила її задовольнити, вирок суду в частині цивільного позову змінити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову підлягає скасуванню та направленню на новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Потерпіла ОСОБА_1 про час, дату та місце апеляційного розгляду повідомлена належним чином, до суду не з`явилась, її представник надав інформацію, що остання просила розглядати її скаргу без її участі, але за участю представника.

Обвинувачений до суду не доставлявся, про час і дату судового засідання повідомлений належним чином, заяв та клопотань про особисту участь в судовому засіданні та про його доставку до суду не надходили, що відповідно до до ч. 4 ст. 401, ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду без його участі. з`явилась про час і дату апеляційного розгляду повідомлена належним чином.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_2 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також вид і міра покарання призначені обвинуваченому, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, тому апеляційний суд не входить в перевірку вказаних обставин.

Перевіряючи доводи представника цивільного позивача щодо порушення судом першої інстанції вимог матеріального і процесуального закону, під час вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_1 , колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати коло учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого в частині відшкодування недоотриманої заробітної плати у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 , а також шкоди пов`язаної зі стійкою втрати працездатності, місцевим судом не дотримано.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілій ОСОБА_1 , заподіяно матеріальну та моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди потерпіла звернулась до ОСОБА_2 та МТСБУ з цивільним позовом про відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з витрат на лікування, шкоди пов`язаної зі стійкою втратою працездатності та моральної шкоди в межах кримінального провадження.

Суд першої інстанції погодився з обґрунтованістю позову потерпілої лише в частині відшкодування моральної шкоди та стягнув 100 00 грн. з обвинуваченого ОСОБА_2 та 1946 грн. 38 коп. з МТСБУ.

Разом із тим не задовольнив позов в частині відшкодування недоотриманої заробітної плати, яку потерпіла просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_2 , пославшись на те, що вказана допомога відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» виплачується Фондом соціального страхування України. При цьому відмовляючи в задоволенні цієї частини позовних вимог, суд ніяким чином необгрунтував неправомірність посилань позивача на відповідні норми закону, якими останній доводив своє право на відшкодування.

Так, згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам та майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1195 ЦПК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тобто, із вироку суду першої інстанції вбачається, що суд при вирішенні цивільного позову потерпілого в частині відшкодування недоотриманої заробітної плати об`єктивно не дослідив та не мотивував у своєму рішенні підстави з яких не задовольнив позовні вимоги потерпілого в цій частині.

Також, суд першої інстанції, фактично погодився з доводами цивільного відповідача МТСБУ, що витрати пов`язані з лікуванням та шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності не підлягає стягненню з МТСБУ, оскільки ОСОБА_1 була офіційно працевлаштована, тому була застрахованою особою відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а ДТП мало місце під час проїзду на роботу на транспорті підприємства, що відноситься нещасного випадку на виробництві, у зв`язку з чим всі виплати, які просить стягнути потерпіла мають бути виплачені Фондом соціального страхування України.

При цьому, визнавши МТСБУ фактично неналежним відповідачем, суд першої інстанції стягнув з цього відповідача моральну шкоду у розмірі 1946 грн. 38 коп., яку вирахував як 5 відсотків від суми страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю, яку виплатив Фонд соціального страхування України.

Отже, в цій частині вирок суду є явно необґрунтованим, а висновки суду не ґрунтуються на положеннях закону.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України "Про охорону праці".

Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення реабілітації у сфері охорони здоров`я, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Акт розслідування нещасного випадку не досліджувався в суді першої інстанції та у вироку відсутня його оцінка, як підстави для висновку, що виплати про які просить потерпіла має здійснити Фонд соціального страхування України.

Тому висновки суду першої інстанції, що витрати на лікування та шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілої має відшкодувати Фонд соціального страхування України, є передчасними.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог потерпілої про стягнення шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності, у зв`язку з тим, що вона отримала інвалідністю ІІ групи, окрім зазначеного вище, суд першої інстанції зазначив наступне.

Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті /п. 26.3 ст. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як вже зазначалося вище судом, а саме в частині обґрунтування відшкодування матеріальної шкоди з ОСОБА_2 , а саме суми втраченого заробітку внаслідок ДТП та вимоги про стягнення мінімального розміру страхового відшкодування, якщо не надано документи, що підтверджують розмір шкоди пов`язаний зі стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір визначений відповідно до пункту 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то здійснюється відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак, як вже вказував вище суд, правовідносини з приводу відшкодування суми втраченого заробітку, а саме шкоди пов`язаної зі стійкою втратою працездатності врегульовані спеціальним законом, а саме Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і вказана сума повинна розраховуватися згідно наданих позивачкою документів (довідок про заробітну плату, так як позивачка на момент ДТП працювала), і лише у випадку, якщо вказана сума буде меншою ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тоді буде здійснено відшкодування в розмірі, визначеному у п. 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності, а саме у мінімальному розмірі, відсутні, а тому в даній частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд не може погодитись, оскільки в матеріалах справи наявні довідки про середню заробітну плату потерпілої ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у суду була можливість дійти висновку про те, чи є сума, яка підлягає стягненню на користь потерпілої більшою ніж мінімальний розмір, визначений в п. 26.2. ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 26 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Тобто, такий розмір відшкодування в силу вказаного закону є одноразовою грошовою виплатою (регламентною виплатою), яка обумовлюється фактом отримання потерпілим інвалідності певної групи внаслідок ДТП, яка спричинена застрахованою особою (винуватцем ДТП).

Тоді, як відповідно до Розділу V Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», cтрахові виплати, пов`язані з втратою працездатності складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Таким чином, підстава, порядок, розмір та відшкодування витрат пов`язаних зі стійкою втратою працездатності є відмінними.

Вирок суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_1 моральної шкоди, в апеляційній скарзі не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вирок місцевого суду в частині вирішення позовних вимог потерпілої ОСОБА_1 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_2 матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку, витрат на лікування, а також з МТСБУ шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності та моральної шкоди слід скасувати і призначити в цій частині новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Під час нового судового розгляду, суду необхідно правильно визначити правову природу суспільних відносин, які врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», врахувати, що за Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» об`єктом соціального страхування є страховий ризик та страховий випадок, пов`язані з гарантіями працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я, в той час, як за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 є суб`єктом на якого розповсюджується положення вказаного закону і його відповідальність застрахована в силу цього закону, як особи, яка винувата у спричиненні ДТП від якого потерпіла отримала тілесні ушкодження (п. 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Отже, суду слід належним чином вирішити питання та правильно застосувати закон щодо підстав, порядку, сум відшкодування, які підлягаються стягненню відповідно до вищезазначених законів у випадку, коли нещасний випадок на виробництві одночасно є дорожньо-транспортною пригодою, з винуватою особою у його вчиненні, відповідальність якої застрахована.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2022 року стосовно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині позовних вимог потерпілої ОСОБА_1 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_2 матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку, витрат на лікування, а також з Моторного (транспортного) страхового Бюро України шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності та моральної шкоди скасувати і призначити в цій частині новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В інший частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Ухвала суду апеляційної інстанції в частині призначення нового судового розгляду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

О.П. Піскун О.Є. Джерелейко Н.М. Онушко