КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/5811/19 Провадження № 11-кп/824/3046/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 серпня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову, якою відмовити у продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосувавши до обвинуваченого запобіжний захід домашній арешт або заставу у розмірі, що відповідає його заробіткам.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 рокуобвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою до 23 вересня 2022 року включно.

Таке рішення суду вмотивовано тим, що наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким та тяжким злочином, не має в Україні постійного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, а ті, що є не можуть бути стримуючим фактором його поведінки, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду з метою уникнути покарання за вчинене.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою.
Апелянт звертає увагу суду на те, що на даний момент суд перебуває на стадії допиту свідків та завершення дослідження всіх письмових доказів, що надає можливість оцінити такі докази, яким обґрунтовується підозра.
Захисник зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що не є достатнім виправданням довготривалого позбавлення свободи лише те, що особа обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів.
Вважає, що посилання на судові рішення ЄСПЛ, якими обґрунтовується виправданість тривалого перебування під вартою лише суспільним інтересом, не може бути законним у даному випадку через відсутність обґрунтованості підозри.
При цьому звертає увагу на дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, від органів досудового розслідування та суду не переховувався, не впливав на свідків та потерпілих, має двох дітей на утриманні та постійне місце проживання.
Апелянт зазначає, що з плином часу суд має наводити додаткові мотиви щодо продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, однак у даному випадку судом не наведено таких мотивів.
Крім того, захисник звертає увагу на те, що стороною обвинувачення не надано доказів та нових фактів, які б підтверджували існування ризиків, що виправдовують продовження дії запобіжного заходу.
Щодо вказівки суду першої інстанції на суспільну небезпечність особи, то захисник вказує, що з моменту затримання обвинуваченого минуло три роки та два місяці, отже суспільна небезпека особи, навіть теоретична, з плином часу зникла.
Поряд з цим, захисник звертає увагу на те, що навіть на думку сторони обвинувачення, у жодному з інкримінованих правопорушень обвинувачений не здійснював безпосередньо насильницьких дій або погроз їх вчинення, оскільки не володіє українською мовою, що обґрунтовано свідчить про наявність можливості існування фактору ексцесу виконавців та є підставою для розгляду питання про застосування альтернативного запобіжного заходу застави, яка у повній мірі може забезпечити виконання покладених обов`язків.
Апелянт також звертає увагу суду на те, що стороною обвинувачення не доведено розміру завданих збитків.
Крім того, захисник вважає, що впізнання обвинуваченого проводилось з низкою порушень.
Також жоден із допитаних свідків не підтвердив причетність обвинуваченого до інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а проведений комплекс експертиз лише підтвердив відсутність доказів причетності обвинуваченого до кримінальних правопорушень.
Захисник в апеляційній скарзі посилається на низку порушень, які допустила сторона обвинувачення під час збирання доказів, що, як вважає апелянт, зумовлює їх недопустимість, а також усіх похідних від них доказів.
Апелянт також звертає увагу на обставини, які розглядалися судом, однак не враховувались при продовженні запобіжного заходу, зокрема вказує на те, що стороною захисту відкрито докази перебування обвинуваченого у момент вчинення кримінального правопорушення у іншому місці, проведення впізнання обвинуваченого з порушенням норм КПК України, а також наявність у обвинуваченого у м. Біла Церква постійного місця проживання.
Вважає, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь які докази, які б свідчили про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризику, на який посилається суд в ухвалі.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, одне з яких є особливо тяжким злочином, за яке законом передбачене покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі, також судом враховано характеризуючі дані обвинуваченого, який не має в Україні постійного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду з метою уникнути покарання за вчинене.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Тому колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи захисника про те, що суд обґрунтував необхідність продовження ОСОБА_7 строків тримання під вартою лише тяжкістю вчинених ним кримінальних правопорушень є безпідставними, оскільки поряд з тяжкістю злочинів, судом також враховані і інші обставини, зокрема обґрунтованість підозри та характеризуючи дані обвинуваченого.
Щодо доводів апелянта про те, що суд в оскаржуваній ухвалі не зазначає додаткових мотивів щодо продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то колегія суддів звертає увагу на те, що суд наводить достатні мотиви, з якими пов`язана можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Доводи апеляційної скарги про те, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що, як вважає захисник, свідчить про їх необґрунтованість, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні ризиків кримінальний процесуальний закон не вимагає беззаперечних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза будь-яким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити.
Як вбачається із оскаржуваної ухвали суд обґрунтував існування наведеного ризику.
Щодо доводів захисника про те, що жоден із допитаних судом свідків не підтвердив причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень та що докази стороною обвинувачення зібрані із порушеннями вимог КПК України, що зумовлює їх недопустимість, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки такі доводи не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції під час перегляду ухвали про продовження строків тримання під вартою.
При цьому апеляційний суд зазначає, що оцінка доказів з точки зору їх належності, достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення вирішуються судом під час розгляду кримінального провадження по суті.
Також апеляційний суд зазначає, що посилання захисника в апеляційній скарзі на тривалість перебування обвинуваченого під вартою не може бути безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Крім того, твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, від органів досудового розслідування та суду не переховувався, не впливав на свідків та потерпілих, має постійне місце проживання та двох дітей на утриманні не можуть слугувати обставинами, які б спростовували ризики, на які посилається суд в ухвалі.
За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року, якоюобвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою до 23 вересня 2022 року включно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4