В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28.09.2022 року місто Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сокаль Львівської області, громадянина України, українця, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального Кодексу України,

встановив:

27 листопада 2021 року близько 16 години 40 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи на території паркінгу ТРЦ «Форум», за адресою: м. Львів, вул. Під Дубом, 7Б, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_7 , умисно, завдав удар потерпілому кулаком руки по голові, удари рукою в груди та удари по правій нозі потерпілого ОСОБА_7 .

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_7 заподіяно тілесні ушкодження, а саме: садно у лівій скронево-тім`яній ділянці, синець на грудях справа та два синці на правій нижній кінцівці, які згідно висновку експерта відносяться до легкого ступеня важкості.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому кримінальному проступку заперечив та показав, що 27 листопада 2021 року перебуваючи у ТРЦ «Форум» у м. Львові, спустився по ескалатору на парковку даного торгового центру де шукав місце для паління. Оскільки він не побачив знаків заборони паління почав курити «електронну сигарету». Після того, як потерпілий ОСОБА_7 зробив йому зауваження, він припинив курити. Потім, потерпілий підійшовши, «потягнув» до нього руки та він його відштовхнув. Вказав, що в ході суперечки потерпілий першим наніс йому удар, а тоді він штовхав потерпілого та тримав його на відстані руки. Також, він тягнув потерпілого за одяг, підставивши свою ногу до його ноги, від чого потерпілий впав. Крім цього, зазначив, що він притискав потерпілого до землі. Зазначив, що не пригадує які і скільки ударів наніс потерпілому. Умисними вважає свої дії коли повалив потерпілого на землю щоб втихомирити. Стверджував, що його дії були спрямовані на самозахист та необхідну оборону.

Просив суд винести виправдальний вирок.

В ході судового провадження судом створено всі необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема підтверджується тим, що усі докази були досліджені судом безпосередньо в присутності учасників процесу, а також тим, що кожен з учасників процесу мав можливість скористатись правом на подачу доказів суду, висловитись щодо допустимості та належності кожного доказу окремо та заявити відповідні клопотання суду.

Безпосередньо дослідивши докази подані під час судового розгляду, як стороною обвинувачення так і стороною захисту, оцінюючи їх в сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, потерпілого та свідків, дослідивши нижченаведені докази, перевіривши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку, що незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні, вина останнього повністю та об`єктивно стверджується наступними дослідженими по справі доказами.

Заявою потерпілого ОСОБА_7 від 27.11.2021 на адресу Львівського районного управління поліції №1 ГУ НП у Львівській області, у якій останній просить вжити заходів до чоловіка, який заподіяв йому тілесні ушкодження на парковці ТЦ Форум.

Висновком експерта № 1383 від 30.11.2021, згідно якого при обстеженні ОСОБА_7 лікарями КНП 8-ма МКЛ м. Львова 27.11.2021 року було вказано діагноз: «Променева травма волосистої частини голови, садно. Забій грудної клітки. Забій стегна.» Під час проведення судово-медичної експертизи у потерпілого виявлені: садно у лівій скронево-тям`яній ділянці, синець на грудях справа та 2 синці на правій нижній кінцівці. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, могли виникнути від ударів кулаком по голові та в груди і ногою по задній поверхні правої ноги 27 листопада 2021 року, як вказано в «Постанові» та потерпілим. Садно та синці відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Медичною документацією КНП «8 МКЛ м. Львова», згідно якої у ОСОБА_7 встановлено множинні поверхневі травми голови, забій грудної клітки, забій стегна.

Постановою дізнавача від 12.12.2021 про визнання предмета речовим доказом, якою компакт-диск типу «CD-R», білого кольору визнано речовим доказом та відеофайлами із відеозаписами камер відеоспостереження, що знаходяться на паркінгу ТРЦ «Форум», за адресою м. Львів, вул. Під Дубом, 7Б та протоколом огляду предмету від 12 грудня 2021 року, яким зафіксовано огляд вказаних відеозаписів. З даних доказів встановлено наступне.

На відеозаписі «ch09_4108» зафіксовано, як потерпілий ОСОБА_7 підходить до ОСОБА_4 , вони починають розмовляти та активно жестикулювати. Після чого ОСОБА_4 на 16.42.18 год відеозапису відходить в іншу сторону та стає в чергу до паркомату, при цьому вони продовжують спілкуватися.

На 16:42:24 год. відеозапису ОСОБА_7 іде в напрямку до ОСОБА_4 . На 16:42:26 год. відеозапису ОСОБА_4 піднімає руку та замахується нею на ОСОБА_7 , після чого чоловіки штовхають одне одного руками. Після цього ОСОБА_4 підходить до ОСОБА_7 та намагається вдарити його лівою рукою, в свою чергу в даний момент ОСОБА_7 , піднімає ліву руку та вдаряє по обличчі ОСОБА_4 .

На 16:42:36 год. відеозапису ОСОБА_4 тримає лівою рукою ОСОБА_7 за жилетку, а ОСОБА_7 хапає лівою рукою за ліве плече. Після цього на 16:42:48 год. відеозапису один із чоловіків, що перебував біля паркомату підбіг до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та розборонив їх.

На 16:43:03 год. відеозапису ОСОБА_4 правою рукою схопив ОСОБА_7 за шию ззаду, а лівою рукою хватає його спереду, після чого внаслідок застосування сили ОСОБА_4 . ОСОБА_7 падає на землю. На 16:43:12 год. відеозапису з`являються працівники охорони.

З відеозапису «ch28_4157» на 16:42:32 год. встановлено, як ОСОБА_4 завдає удару правою ногою ОСОБА_7 по лівій нозі. На 16:42:34 год. відеозапису ОСОБА_4 вдаряє ОСОБА_7 правою рукою по скроневій частині голови. На 16:43:02 год. відеозапису видно, як ОСОБА_4 взяв лівою рукою ОСОБА_7 за верхній одяг, а правою рукою наносить удар. На 16:43:12 год. відеозапису видно, як ОСОБА_7 лежить на підлозі, після чого встає та до нього підходить працівник охорони.

Доводи сторони захисту щодо визнання недопустимим доказом вищевказаних відеоматеріалів, суд не вважає переконливими з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, вищезгадані відеоматеріали були одержані органом досудового розслідування на підставі запиту №29569/3721 від 08.12.2021 дізнавача Львівського районного управління поліції № 1 ГУНП у Львівській області О. Пташник, а отже у порядку встановленому ч. 2 ст. 93 КПК України. Крім того, в подальшому диск з відеозаписами було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
Також, вина ОСОБА_4 підтверджується показами потерпілого ОСОБА_7 , який в судовому засідання показав, що 27 листопада 2021 року він працював оператором паркінгу ТРЦ «Форум». 27 листопада 2021 року близько 16 години 40 хвилин, виконуючи свої посадові обов`язки, він побачив ОСОБА_4 , який курив електронну сигарету і зробив йому зауваження, вказавши де у торговому центрі є місця для куріння. Після цього обвинувачений звернувся до нього з нецензурною лайкою та вдарив його. Спочатку ОСОБА_4 вдарив його у груди, у відповідь, захищаючись, він вдарив ОСОБА_4 кулаком в обличчя. Після цього підбігли люди та розборонили їх, і він вважав конфлікт завершеним. Потім ОСОБА_4 раптово наніс йому удар в голову кулаком, схопив його за комір, намагався вдарити рукою в обличчя та повалив на землю. Коли він лежав, ОСОБА_4 наніс йому чотири удари ногою по тілу. В подальшому їх розборонили сторонні особи. Вказав, що конфлікт між ними тривав близько 10 хвилин.

Крім цього, вина ОСОБА_4 підтверджується показами свідка ОСОБА_8 , який показав, що працює начальником зміни охорони у фірмі, яка забезпечує охорону ТЦ «Форум». В день коли між обвинуваченим та потерпілим відбувся конфлікт, він почув по рації, що потрібно прибути на паркінг, оскільки побили паркувальника. Коли він прибув, ОСОБА_7 повідомив, що його побив інший чоловік. Цей чоловік схожий на обвинуваченого. В момент коли він прибув на паркінг, ОСОБА_4 знаходився у 3 5 метрах від ОСОБА_7 . Вказав, що самої бійки він не бачив. На обличчі ОСОБА_7 були почервоніння та він тримався за голову і ногу.

Також, вина ОСОБА_4 підтверджується показами свідка ОСОБА_9 , який показав, що працює оператором відеонагляду ТЦ «Форум». В даному закладі є датчики, які реагують на дим, при спрацюванні яких, вмикається протипожежна сигналізація. Внаслідок чого, проходить евакуація відвідувачів. Зазначив, що він через монітор відеонагляду бачив як обвинувачений курив. В подальшому до обвинуваченого звернувся потерпілий, після чого обвинувачений першим штовхнув потерпілого і відбулася штовханина, в ході якої потерпілий впав та обвинувачений продовжував наносити йому удари.

Серед іншого, вина ОСОБА_4 підтверджується показами свідка ОСОБА_10 , який показав, що події відбувалися у листопаді 2021 року у ТЦ «Форум» по вул. Під Дубом у м. Львові. Потерпілий зробив зауваження тій особі, яка його в подальшому побила. Вказав, що потерпілий першим наніс кулаком удар особі, яка курила ( ОСОБА_4 ). ОСОБА_4 , в свою чергу, почав наносити ОСОБА_7 удари кулаком у живіт, руки, плечі. Коли ОСОБА_7 впав, ОСОБА_4 продовжував наносити удари в живіт та по ногах. Конфлікт тривав близько 10 хвилин. Також, вказав, що коли ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вперше розборонили, ОСОБА_4 першим відновив бійку, почавши наносити удари ОСОБА_7 . Крім цього, зазначив, що зауваження яке зробив ОСОБА_7 . ОСОБА_4 було висловлене в коректній формі, а на паркінгу був встановлений знак щодо заборони куріння.

Суд враховує, що під час судового розгляду потерпілий та вищевказані свідки надали показання щодо обставин вчинення злочину під присягою, за участю сторони захисту, тобто з дотриманням принципу змагальності. Під час оцінки того, чи було провадження в цілому справедливим, суд враховує якість наданих суду доказів, які в своїй сукупності не дають приводу сумніватися в їх достовірності й точності.

Також, в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_11 , яка показала, що зустрічається з ОСОБА_4 27 листопада 2021 року вона разом з донькою та ОСОБА_4 приїхала до ТЦ «Форум». На парковці вказаного торгового центру ОСОБА_4 закурив електронну сигарету, після чого до нього впритул підійшов ОСОБА_7 , жестикулюючи та говорячи, що на парковці курити не можна. ОСОБА_12 відійшов від ОСОБА_7 . Потім ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_4 та наніс йому декілька ударів по обличчю. Після цього обвинувачений взяв потерпілого за жилет і відсунув його від себе. В ході конфлікту потерпілий оступився і однією ногою встав на коліно, обвинувачений притиснув його до землі, так, що той ліг на бік. Зазначила, що вона викликала поліцію, коли потерпілий намагався піти. Вказала, що обвинувачений в ході конфлікту жодних ударів потерпілому не наносив.

Суд критично оцінює вищенаведені покази свідка ОСОБА_11 , оскільки такі суперечать показам інших свідків, потерпілого та обвинуваченого. Зокрема, наведені вище безпосередні свідки самого конфлікту та потерпілий, в ході судового розгляду зазначали, що в ході конфлікту ОСОБА_4 наносив удари ОСОБА_7 , а сам обвинувачений не заперечив цього, вказавши, що не пригадує які саме удари він наносив потерпілому. Наведені покази свідка ОСОБА_11 спростовуються також відеозаписом та медичними документами, які засвідчують характер тілесних ушкоджень потерпілого. Лише свідок ОСОБА_11 вказала, що жодних ударів зі сторони обвинуваченого не було. Крім цього, суд враховує що свідок ОСОБА_11 повідомила під час допиту про те, що з обвинуваченим перебуває в хороших стосунках, а сам обвинувачений ОСОБА_4 , надаючи показання, вказав, що вона є його нареченою, що, в сукупності з наведеними вище доводами, ставить під сумнів об`єктивність її показів.

Судом також досліджено надані стороною захисту документальні докази, зокрема: копію обвинувального акту у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , копії висновків експерта, витяг з ЄРДР, фотознімок.

Оцінюючи вищевказані докази, суд виходить з положень ч. 1 ст. 337 КПК України, відповідно до яких, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею. Таким чином,суд приходить до переконання, що докази надані стороною захисту не спростовують вини ОСОБА_4 в інкримінованому йому правопорушенні, а лише підтверджують, що в ході конфлікту ОСОБА_4 також було нанесено тілесні ушкодження, за наслідком чого, відносно ОСОБА_7 теж порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України.

Крім того, суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що його дії в ході конфлікту з потерпілим були самозахистом, тобто мали місце виключно в стані необхідної оборони, з огляду на таке.
Із роз`яснень, що дані в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 "Про судову практику у справах про необхідну оборону" слідує, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Закріплене у ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідна оборона це дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто, перевищення меж необхідної оборони має місце там, де заподіяна посягаючому тяжка шкода (смерть або тяжкі тілесні ушкодження) лише за наявності умислу до заподіяння такої шкоди. Водночас, сторона захисту стверджувала, що обвинувачений не мав на меті спричинювати тілесні ушкодження потерпілому, а тільки захищався від посягань потерпілого.
Так, в ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений візуально не поступається своєю тілобудовою потерпілому, при цьому обвинувачений на понад 30 років молодший від потерпілого. Також, встановлено, що конфлікт не мав спонтанного характеру, а поступово наростав, тобто словесна перепалка перейшла у нанесення ударів.
Безумовно обвинувачений має право на необхідну оборону, але таке право повинно реалізовуватись у визначений законом спосіб за сукупності певних обставин визначених законодавцем і які приймаються до уваги судом у даній справі.
В цій ситуації, доводи сторони захисту які ґрунтуються на показах свідка ОСОБА_10 та самого обвинуваченого з приводу того, що потерпілий першим наніс удар обвинуваченому не доводять, самі по собі, наявність у діях останнього стану необхідної оборони.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.
Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.
Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Відтак, як встановлено судом, ОСОБА_4 наносивши ОСОБА_13 численні удари у різні частини тіла та продовжуючи їх нанесення після того як потерпілий впав на землю, очевидно не діяв в стані необхідної оборони, оскільки враховуючи різницю у віці та фізичні дані обвинуваченого і потерпілого, та сам перебіг конфлікту, для його припинення, було достатньо в цій ситуації стримувати потерпілого за руки, а не спричинювати йому тілесні ушкодження, тим більше з такою інтенсивністю, як це було зроблено. На переконання суду ОСОБА_4 мав можливість припинити бійку з потерпілим, однак умисно продовжував завдавати удари потерпілому. Крім цього, як встановлено з долучених до матеріалів справи відеозаписів з камер спостереження та показів свідка ОСОБА_10 після того, як ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вперше розборонили, саме ОСОБА_4 знову почав бійку.
За таких обставин показання обвинуваченого ОСОБА_4 з приводу того, що він, наносячи удари потерпілому ОСОБА_7 діяв виключно у стані необхідної оборони, є суперечливими, не відповідають фактичним обставинам справи, здобутим під час досудового розслідування та дослідженим в судовому засіданні доказам, такі покази обвинуваченого суд розцінює як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення (кримінальний проступок), а тому їх відхиляє.
Посилання сторони захисту на постанову ВС у справі № 310/9058/17, як підставу для виправдання обвинуваченого, суд також відхиляє з огляду на те, що обставини наведеної справи не є ідентичними, зокрема відрізняється правова кваліфікація дій обвинувачених. Крім того, у наведеній справі дії потерпілого полягали у умисному пошкодженні автомобіля, побиття дружини засудженого, неодноразовому намаганні завдати лопатою удару в голову засудженому, що очевидно не відповідає обставинам даної справи і поведінці потерпілого ОСОБА_7 .
Посилання сторони захисту на те, що на момент інкримінованого ОСОБА_4 правопорушення не діяли обмеження щодо паління у громадських місцях «електронних сигарет» також не спростовують винуватості обвинуваченого, адже ОСОБА_4 не інкримінують вчинення кримінального правопорушення щодо спеціального суб`єкта. В цій ситуації особа потерпілого, зокрема його посада, не визначають склад відповідного кримінального правопорушення. При цьому, згідно формулювання обвинувачення ОСОБА_4 інкримінують вчинення правопорушення на гранті раптово виниклих неприязних відносин, а не у зв`язку із виконанням потерпілим своїх службових обов`язків. Відтак, наведені доводи також відхиляються судом..
Враховуючи у сукупності всі обставини вчиненого обвинуваченим діяння, вищеописані докази, спосіб, кількість, характер тілесних ушкоджень нанесених потерпілому, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, суд знаходить доведеним факт вчинення злочину та винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного та об`єктивного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності з процесуальними нормами, відтак суд вважає повністю доведеним факт вчинення особою інкримінованого кримінального правопорушення.

Зважаючи на вищенаведені доводи та мотиви, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_4 доведена поза розумним сумнівом.

Суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив умисне легке тілесне ушкодження, тобто кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого після вчинення кримінально проступку, рівень суспільної небезпеки обвинуваченого, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про особу обвинуваченого, його спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження в їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, форму вини, спосіб вчинення проступку та його стадію, конкретні обставини вчинення кримінального проступку, відношення обвинуваченого до скоєного.

Також, суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше несудимий, не перебуває на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра.

Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин судом не встановлено.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч.1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Також, визначаючи обвинуваченому вид і розмір покарання, суд виходить з того, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Крім того, суд враховує те, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

При розгляді даного кримінального провадження суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. В свою чергу, справедливість це одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Наведене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 160 (сто шістдесят) годин.

Речовий доказ, після набрання вироком законної сили:

-компакт-диск типу «CD-R», білого кольору залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1