Дата документу 18.05.2022 Справа № 335/2142/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 335/2142/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/988/22 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

розглянула 18 травня 2022року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18 квітня 2022 року, якою застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинувальним актом відносно ОСОБА_8 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України.

У судовому засіданні прокурор просила застосувати до обвинуваченої ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки існують ризики, визначені п.п. 1,2,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18 квітня 2022 року задоволено клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 строком до 16 червня 2022 року. Приймаючи таке рішення, суд послався на дані про особу обвинуваченої, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою зазначає, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним і таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Так, прокурор взагалі не надав ні суду ні стороні захисту будь-яких доказів якими він обґрунтував клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченої. Вказує, що суд не взяв до уваги наступні обставини, а саме: ОСОБА_8 належним чином виконує процесуальні обв`язки обвинуваченої та добровільно пройшла курс лікування від наркотичної залежності в умовах СІЗО, наявність у неї постійного місця мешкання та родини. Крім того, речові докази та документи по справі зібрані і зберігаються у сторони обвинувачення. Жодних підстав передбачати незаконний вплив на свідків немає. При цьому, свідки не заявляли про те, що ОСОБА_8 здійснювала на них протизаконний тиск та про необхідність застосування заходів безпеки. Звертає увагу на незабезпечення державою гарантій права на життя ОСОБА_8 в умовах слідчого ізолятору, що є суттєвим для зміни запобіжного заходу останньому в умовах воєнного стану в Україні.

Просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачена та її захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги щодо неможливості вирішення питання про продовження строку тримання під вартою у підготовчому судовому засіданні, судова колегія зауважує, що ч. 3 ст. 331 КПК України передбачає обов`язок суду розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою незалежно від стадії судового розгляду, якщо судове провадження не було завершене до спливу продовженого строку.

Відповідно до ч.1, п. 5 ч.2 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жодені з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Положеннями ст. 199, ст. 331 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів, з огляду на обставини провадження та відомостей про особу ОСОБА_8 , погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до п`яти років, яке спричинило тяжкі наслідки у вигляді загибелі малолітньої дитини, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
При цьому, очікуване покарання, хоча і не є самостійними підставами для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Одночасно суд враховує, що ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків не має, місце її реєстрації знаходиться на не підконтрольній Україні території. Також судова колегія зауважує на наявності даних про ухилення обвинуваченої від явки до органу досудового розслідування та, з огляду на показання свідка ОСОБА_9 , слідує, що обвинувачена висловлювала наміри переховування через побоювання її ізоляції від суспільства за скоєне.

Наведені обставини у своїй сукупності вочевидь засвідчують існування ризику переховування обвинуваченої від правосуддя.

До того ж, ОСОБА_8 не працевлаштована, тобто не має законного джерела доходу, раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 309 КК України, що вказує на усталеність протиправної поведінки та підтверджує наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили встановлені ризики негативної процесуальної поведінки.

За умов сукупності обставин щодо наявності ризиків, які не зменшилися та продовжують існувати, відомостей стосовно особи обвинуваченої, обранняОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу, як того просили обвинувачена та її адвокат, на думку колегії суддів, є невиправданим.

Твердження на відсутність ризику щодо незаконного впливу на свідків колегія суддів відхиляє, оскільки заявлений ризик місцевим судом не встановлено.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника щодо незгоди з ризиками, на які послався суд у своєму рішенні,колегія суддів вважає непереконливими.

Посилання захисника на позитивні відомості обвинуваченої щодо наявності родини та постійного місця мешкання не здатні спростувати висновок суду стосовно недоцільності застосування альтернативного запобіжного заходу.

Доводи апелянта щодо незабезпечення державою гарантій безпеки ОСОБА_8 в умовах слідчого ізолятора внаслідок воєнного стану слід відхилити через їх необґрунтованість.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо зміни запобіжного заходу з наведених підстав є неспроможними.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, у провадженні не вбачається.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року, якою застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до 16 червня 2022 року включно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4