печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2022 року м. Київ

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного у кримінальному провадженні №00000430,

ВСТАНОВИВ:
До провадження слідчого судді надійшло клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 12 квітня 2022 року у справі № 463/2515/22, а саме:

- на автомобіль марки Lexus RX 350 чорного кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 .

Клопотання мотивоване тим, що Приблизно 26 березня 2022 року під час окупації міста Бучі російськими військами було здійснено ряд військових злочинів проти мирного населення та власності громадян України.

Так, приблизно 26 березня 2022 року невідомі російські військові особи проникли на подвір`я приватного будинку Заявника, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та викрали автомобіль марки Lexus RX 350 чорного кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , який належить Заявнику на праві приватної власності (копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу додається).

07-08.04.2022 року, автомобіль марки Lexus RX 350 чорного кольору невідомими особами був знайдений в лісі біля м. Буча та при його транспортуванні затриманий працівниками правоохоронних органів.

06.04.2022 року ГСУ Державного бюро розслідування України було порушено кримінальне провадження №00000430 за ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова ОСОБА_5 у справі №463/2515/22 (провадження №1-кс/463/1675/22) від 12.04.2022 року у вищевказаному кримінальному провадженні за клопотанням ГСУ ДБР України, яке на той час було переміщено до міста Львова у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, накладено арешт на автомобіль марки Lexus RX 350, номер кузову: НОМЕР_1 , який належить Заявнику.

На підставі зазначеної Ухвали Личаківського районного суду міста Львова автомобіль був поміщений на спеціальний майданчик УП ГУНП у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Прирічна, 27Д.

07.06.2022 року ОСОБА_4 був визнаний потерпілим в даному кримінальному провадженні та допитаний по всім обставинам справи.

Так, на час прийняття рішення щодо арешту автомобіля Lexus RX 350, номер кузову: НОМЕР_1 , який належить Заявнику, слідчим ДБР України місцезнаходження його власника не було відомим, автомобіль був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та з метою його зберігання і був арештований та поміщений на спеціальний майданчик УП ГУНП у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Прирічна, 27Д.

На даний час потреба в його арешті та такому спеціальному зберіганні відпала.

Учасники справи до судового засідання не з`явилися. Представник володільця майна подав заяву про розгляд клопотання за його відсутності. Доводи, викладені у клопотанні підтримує в повному обсязі, просив його задовольнити.

Слідчий до судового засідання не з`явився, направив на адресу суду лист, згідно якого щодо задоволення клопотання не заперечує в частині користування зазначеним автомобілем. Тому, слідчий суддя, з урахуванням ч. 2 ст. 172 КПК України, розглянув вказане клопотання у його відсутність.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя встановив такі обставини.

Слідчим суддею встановлено, що ГСУ Державного бюро розслідування України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №00000430 за ч. 5 ст. 426-1 КК України.

07.06.2022 року ОСОБА_4 був визнаний потерпілим в даному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова ОСОБА_5 у справі №463/2515/22 (провадження №1-кс/463/1675/22) від 12.04.2022 року у вищевказаному кримінальному провадженні за клопотанням ГСУ ДБР України, яке на той час було переміщено до міста Львова у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, накладено арешт на автомобіль марки Lexus RX 350, номер кузову: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 .

Вказаний арешт накладено слідчим суддею з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки при накладенні арешту встановлено, що майно, на яке просить накласти арешт прокурор, має значення для встановлення обставин під час досудового розслідування та є речовим доказом в розумінні ст. 98 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Разом з тим, при розгляді клопотання про скасування арешту майна, слідчому судді не надано доказів в обґрунтування визнання дієвості мети накладення арешту, а також доказів, які підтверджують необхідність в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Вирішуючи питання щодо арешту майна, слідчий суддя також враховує сталу прецедентну судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

При цьому, втручання є виправданим, у випадку, якщо воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються/

Отже, при розгляді клопотання про скасування арешту стороною обвинувачення не доведено наявність будь-яких фактичних даних (доказів), відповідно до яких є необхідність у збереженні накладеного арешту.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та скасування арешту майна, оскільки потреба у збереженні даного арешту відпала, а докази та додаткові підстави, що підтверджують необхідність та актуальність збереження арешту автомобіля - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 174, 309 КПК України,-

УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного у кримінальному провадженні №00000430, задовольнити.

Скасувати арешт на майно, накладений накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова ОСОБА_5 у справі №463/2515/22 (провадження №1-кс/463/1675/22) від 12.04.2022 року на автомобіль марки Lexus RX 350 чорного кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1