Справа №760/5328/22 1-кп/760/2029/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у спрощеному провадженні обвинувальний акт, складений 11.05.2022 року прокурором Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000297 від 25.01.2022 року щодо
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт Комінтернівське, Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2022 року близько 01:55 години ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом, рухаючись по вулиці Вадима Гетьмана, був зупинений працівниками патрульної поліції. Під час перевірки документів, ОСОБА_4 пред`явив службовим особам УПП у місті Києві завідомо підроблений офіційний документ - водійське посвідчення на право керування транспортними засобами категорії «А»,«В», ОСОБА_5 , видане на ім`я ОСОБА_4 , серії НОМЕР_1 від 28.10.2021 року.

Перевіривши дане посвідчення по базі «ІПНП» «АРМОР» у працівників патрульної поліції виникли сумніви щодо його відповідності до бланку який офіційно знаходиться в обігу на території України, після чого було викликано групу СОГ і дане посвідчення було вилучено для проведення експертизи.

Згідно Висновку Експерта НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/111-22/3633-ДД від 27.01.2022 року, наданий на дослідження бланк посвідчення водія серія НОМЕР_1 , який перебував у користуванні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за способом друку та спеціальними елементами захисту не відповідає бланкам документів, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

Відповідно до відповіді головного сервісного центру МВС України офіційне посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 28.10.2021 року видане ТСЦ 2145 видавалося 28.10.2021 року ТСЦ 2145 РСЦ МВС в Закарпатській області на ім`я ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив використання завідомо підробленого документа, тобто, кримінальний проступок, передбачений ч. 4 ст. 358 КК України.

Зазначені обставини, які встановлені органом досудового розслідування, не оспорюються учасниками судового провадження, які надали згоду щодо розгляду обвинувального акта за їх відсутності, а обвинувачений беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку. А тому суд розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч. 2 ст. 382 КПК України.

Так, згідно заяви обвинуваченого ОСОБА_4 щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, убачається, що ОСОБА_4 визнає свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та згодний зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами вчинення кримінального правопорушення, що викладені вище. Ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження вироку та згодний на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні. Вказана заява написана обвинуваченим у присутності захисника ОСОБА_7 .

Як наслідок, обставини щодо учинення кримінального проступку установлені органом досудового розслідування сприймаються судом, як дійсні.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку про те, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 358 КК України.

При цьому, суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального проступку, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, уважає таку кваліфікацію дій обвинуваченого дійсною та вірною.

Так, як відповідно до примітки ст. 358 КК під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Суд переконався, що обвинувачений беззаперечно визнав свою вину в повному обсязі і погодився із встановленими досудовим розслідуванням фактичними обставинами, які викладені в обвинувальному акті, та не заперечує їх.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України не здійснювалось.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання, судом враховано те, що обвинувачений вчинив кримінальний проступок, що відповідно до класифікації кримінальних правопорушень не належить до злочинів, та свідчить про незначну суспільну небезпеку вчиненого ним діяння; не працює, раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, характеризується посередньо.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Призначаючи покарання, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи вид покарання суд приймає до уваги характер вчиненого кримінального проступку, особу обвинуваченого, який є таким, що раніше не судимий, однак притягувався до адміністративної відповідальності, те, що він щиро розкаявся у вчиненому.

У цій справі, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Як убачається з вимоги (а.п. 47) ОСОБА_4 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності в тому числі, за керування транспортним засобом будучи особою, яка не має права керувати транспортним засобом, за керування транспортним засобом, будучи особою, яка не має відповідних документів, керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, керування транспортним засобом, будучи особою, позбавленою права керування.

Таким чином, ОСОБА_4 вчиняє аналогічні дії умисно, усвідомлює протиправність своєї поведінки, висновки для себе не робить, на шлях виправлення свідомо, вперто, не стає. Вказане, в том числі підтверджується й власними поясненнями, що містяться у протоколі допиту ОСОБА_4 (а.п.61-63), згідно яких останній зазначає, що неодноразово керував транспортним засобом у нетверезому стані, після чого суд його позбавив права керування транспортними засобами. Однак йому потрібно було їздити та він вирішив користуватися підробленим посвідченням водія.

Крім того, матеріали справи мітять ухвалу від 30.09.2022 року, яка винесена слідчим суддею Бориспільського міськрайонного суду Київської області та якою накладено арешт на тимчасово вилучене 30.09.2021 в ході огляду місця події у ході проведення огляду місця події за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гора, вул. Бориспіль-7, ДП «МА «Бориспіль», у ОСОБА_4 посвідчення водія серії НОМЕР_2 на анкетні дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане 23.07.2021 ТСЦ 5945, яке є предметом кримінально протиправних дій, а також може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення.
Як зазначено в ухвалі, досудовим розслідуванням встановлено, що 30.09.2021 приблизно о 03 год. 10 хв. громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись біля автомобіля марки «VOLKSWAGEN» моделі «POLO» з номерними знаками НОМЕР_3 , що стояв на узбіччі дороги між заїздом та виїздом з паркувального майданчику № Р1 терміналу «D» ДП «МА «Бориспіль» за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гора, вул. Бориспіль-7, під час перевірки документів працівниками БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області ДПП, для посвідчення своєї особи та спеціального статусу у частині підтвердження права на керування транспортними засобами, надав останнім посвідчення водія серії НОМЕР_2 на анкетні дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане 23.07.2021 ТСЦ 5945, що містить ознаки підробки. Відповідно до відомостей з інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (ІТС «ІПНП») ОСОБА_4 взагалі не був документований жодним посвідченням водія. Саме ж посвідчення водія серії НОМЕР_2 дійсно видавалося, однак 23.07.2021 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а не ОСОБА_4 .
Й хоча суд не вправі брати такі відомості до уваги, оскільки за даним фактом не існує вироку суду, проте, як характеристику ОСОБА_4 , суд бере таке до відому, оскільки вчинені обвинуваченим діяння, є аналогічними.
Одночасно судом враховується те, що санкцією ч. 4 ст. 358 КК України передбачено як альтернативні такі види основних покарань: штраф, арешт або обмеження волі.

Оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості про те, що ОСОБА_4 працює на даний час і має дохід, який би давав можливість сплатити штраф у розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 358 КК України, суд вважає призначення покарання у виді штрафу недоцільним. Тим більше, таке покарання, на думку суду, не буде сприяти виправленню ОСОБА_4 , оскільки судами неодноразово на нього накладалися стягнення у виді штрафу, однак останній висновків не робить, а тому, штраф, у даному випадку, вже є недієвим.

А тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді арешту, в межах санкції статті, передбаченої ч. 4 ст. 358 КК України.

На думку суду, покарання у виді арешту, у даному випадку, є доречним та забезпечить виправлення засудженого, який має усвідомити свою поведінку саме в умовах ізоляції від суспільства.

У конкретно даному кримінальному провадженні, судом враховується, що обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, висновків для себе не робить, на шлях виправлення не стає, а тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_4 необхідно призначити йому покарання у виді арешту, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченою кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч. 4 ст. 358 КК України.

Даних, які унеможливлювали б призначення такого виду покарання, у відповідності до вимог ст. 60 КК України, судом не встановлено.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Вказане покарання суд призначає, в тому числі, з врахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Також ККС ВС зазначив, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Верховний Суд звернув увагу, що дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема, справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст. 69 КК України, чи застосування ст. 75 КК України, враховуючи перелічені вище конкретні обставини у їх сукупності та дані про особу винного, його ставлення до вчиненого, суд не знаходить.

Так, описані вище дані про особу обвинуваченого, визнання ним вини, щире каяття, дають лише підстави для призначення покарання у виді арешту у межах, передбачених санкцією відповідної статті, а не застосування ст. 69 КК України.

Застосування інституту умовного звільнення (ст. 75 КК України), по-перше, не передбачене до даного виду покарання вимогами ч. 1 ст. 75 КК України; по-друге, до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що, відповідно до ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України, а про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, - відповідно до положень ст.122, 124 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 374, 375, 376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту на строк 5 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з дня його затримання у ході виконання цього вироку.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому - не обирати.

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати по справі вартість проведеної експертизи в сумі 686,48 гривень в дохід держави.

Речовий доказ по справі: посвідчення водія серія НОМЕР_1 (а.п. 13, 14, 34) зберігати у матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1