Справа № 296/5095/22
Вирок
Іменем України

07 вересня 2022 року м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000157 від 06 липня 2022 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лучиця Новоград Волинського району Житомирської області, українця, громадянина України, не одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, призваним за мобілізацією, перебуваючи на посаді солдата резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 11, 16, 40, 49,128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, 19 травня 2022 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків, до 17 серпня 2022 року, коли прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

За час відсутності у військової частині НОМЕР_1 , обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи за межами військової частини правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення та його причини не повідомляв, та проводив час на власний розсуд.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України визнав повністю та суду пояснив, що дійсно проходив службу у військової частині НОМЕР_1 , з якої був направлений на нульовий рубіж, повернувшись з якого був повинен 19 травня 2022 року з`явитися на службу, але не з`явився до розташування військової частини НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , та проводив час дома, тому що не хотів надалі продовжувати служити.

У скоєному щиро покаявся, просив суворо не наказувати.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та, беручи до уваги те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини подій, і судом встановлено, що учасники зазначеного кримінального провадження, в тому числі і обвинувачений правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши учасникам провадження положення ст.349 ч.3 КПК України, відповідно до яких останні будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ст.349 ч.3 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд, допитавши обвинуваченого ОСОБА_4 та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винність ОСОБА_4 у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби) повністю доведена, і його дії суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 КК України.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Обираючи вид та міру покарання, суд враховує особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Так, обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин судом не встановлено. В якості пом`якшуючих обставин суд встановлює щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При вирішенні питання про вид та міру покарання суд виходить з того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, від якого потерпілих немає.

Враховуючи пом`якшуючі обставини, а також те, що обвинувачений ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому обирає покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.

При цьому судом також враховуються приписи закону про те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також те, що призначене судом покарання буде необхідне й достатнє для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових правопорушень.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого у даному кримінальному провадженні не обирався.

Речові докази відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 349,ст. 368-370, ст. 373, ст. 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 05 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 02 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації в строки, встановлені цим органом;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання або роботи.

Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1