Справа № 761/8116/22
Провадження № 1-кс/761/4562/2022
У Х В А Л А
Іменем України
09 травня 2022 року
слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , перевіривши скаргу ОСОБА_2 , 1978 р.н., в порядку ст. 206 КПК України,-
В С Т А Н О В И В :
На розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва 06 травня 2022 року надійшла вищевказана скарга.
Вивчивши скаргу, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність її повернення заявнику з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.
Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.
Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.
З інформації отриманої з ДУ «Київський слідчий ізолятор» вбачається, що ОСОБА_2 тримається під вартою на підставі вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2021 року, яким ОСОБА_2 засуджено до 6 років позбавлення волі, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжено до вступу вироку в законну силу.
Згідно зі статтею 183 Кримінального процесуального Кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. У статті 374 КПК визначено зміст вироку суду, де поміж іншим зазначено, що у разі постановлення виправдувального вироку суд у резолютивній частині зобов`язаний вирішити питання щодо заходів забезпечення його виконання, а також рішення стосовно дії запобіжного заходу до набрання вироком законної сили. Крім того, вищевказаною статтею передбачено, що коли йдеться про визнання особи винною суд також вирішує питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, які були обрані, але без посилань на часові рамки їх дії.
Відповідно до Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року №?1769/5, підставами для приймання до СІЗО та тримання ув`язнених і засуджених серед інших є вирок суду, що не набрав законної сили, але передбачає тримання особи під вартою.
Формулювання у вироку: «продовження запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу» є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах закону.
Крім того законність тримання особи під вартою після постановлення відносно неї вироку яким особу засуджено до позбавлення волі, підтверджується рішеннями Європейського суду з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини сформулював певну позицію із цього приводу. Так, у п. 24 рішення у справі Чанєв проти України від 09.01.2015 року зазначено про те, що слово законний і словосполучення відповідно до процедури, встановленої законом у п. 1 ст. 5 конвенції за своєю суттю відсилають до національного законодавства та встановлюють зобов`язання забезпечувати дотримання його матеріально-правових і процесуальних норм . Фактично правова позиція Європейського суду з прав людини, як і низка інших національних нормативно-правових актів, зводиться до безумовної необхідності дотримання процесуальних норм та узгодженості їх між собою.
Тобто, дотримуючись принципу законності та вимог ст. 374 КПК України, суддя вправі вказувати в резолютивній частині обвинувального вироку на необхідність тримання особи під вартою до набрання вироком законної сили.
Окремим аргументом такої позиції є аналіз положень закону Про попереднє ув`язнення. Попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, котрий у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Фактично особа, навіть за умови наявності вироку, що не набрав законної сили, не відбуває покарання, а лише продовжує триматися під вартою в межах строку, встановленого законом та рішенням суду.
Такий висновок з огляду на ч. 2 ст. 21 КПК України, де йдеться про обов`язкове виконання вироків та ухвал суду, що набрали законної сили, є єдино правильним. Тобто навіть факт відбуття особою призначеного судом покарання за вироком, що не набрав законної сили, не є підставою для її звільнення із СІЗО. Адже за таких обставин засуджений перебуває під дією саме запобіжного заходу, який попередньо щодо нього було обрано.
Зазначення у вироку строку тримання особи під вартою до набрання вироком законної сили з огляду на ч. 1 ст. 115 КПК України, згідно якій строки, встановлені цим Кодексом, обчислюються годинами, днями і місяцями; строки можуть визначатися вказівкою на подію, безумовно не суперечить принципу законності.
Так, у справі Руслана Яковенко проти України , заява №?5425/11 від 04.06.2015 року, Суд зазначає про те, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою після засудження компетентним судом у розумінні п/п а п. 1 ст. 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть, якщо він ще не набрав законної сили, і його можна оскаржити. Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися тою, що перебуває під вартою, до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за п/п c п. 1 ст. 5 Конвенції.
У справі Вемгофф проти Німеччини , за заявою № 2122/64від 27.06.1968 року Суд дійшов висновку про те, що словосполучення після засудження не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту.
Також у справі Б. проти Австрії за заявою № 38450/12 від 28.03.1990 року вказано, що у своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги великі розбіжності між державами-учасницями Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, у той час як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії ст. 5 Конвенції не залежать від національного законодавства.
Отже, навіть, якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами всіх інстанцій, попереднє ув`язнення в розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.
Аналізуючи встановлені обставини справи, наведені норми законів, якими врегульовані вказані спірні правовідносини, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку про відсутність підстав зобов`язувати орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається підозрюваний, негайно доставити цю особу до суду для з`ясування підстав позбавлення свободи.
Враховуючи, що ОСОБА_2 тримається під вартою на законних підставах, у слідчого судді відсутні підстави для розгляду клопотання по суті, оскільки відсутні сумніви у законності тримання особи під вартою.
Отже, беручи до уваги, що відсутня обґрунтована підозра щодо незаконного тримання під вартою ОСОБА_2 , слідчий суддя вважає, що скаргу необхідно повернути особі яка її подала.
На підставі викладеного, керуючись ст. 206 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В :
Скаргу ОСОБА_2 , в порядку ст. 206 КПК України повернути особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1