ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/364/22 Справа № 712/1983/22 Категорія: ст.331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 15 червня 2022 року, якою продовжений ОСОБА_7 , обвинуваченій у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 2 місяці з дня винесення даної ухвали, тобто по 15 серпня 2022 року, включно. Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України змінений з тримання під вартою на домашній арешт, строком на два місяці, тобто до 15 серпня 2022 року,

в с т а н о в и л а :
В провадженні Соснівського районного суду м.Черкаси перебувають матеріали кримінального провадження № 0002304 від 25.08.2021 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на 60 діб.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 15 червня 2022 року обвинуваченій ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 2 (два) місяці, тобто по 15 серпня 2022 року включно.

Змінений запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час, а саме з 21-00 по 07-00 годину, строком на два місяці, тобто до 15 серпня 2022 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду в своїх апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 порушує питання про скасування ухвали Соснівського районного суду м.Черкаси від 15.06.2022 року в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваної ОСОБА_7 .

Посилається на те, що оскільки взяття під варту є виключним і найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки, вважає, що є підстави для обрання більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту.

Зазначає, що судом повинно було бути проведено аналіз всіх ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України з урахуванням особливостей даного кримінального провадження та особи обвинуваченого, як того вимагають норми чинного законодавства України та міжнародного законодавства, зокрема, практика ЄСПЛ.

Вказує, що ОСОБА_7 було інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, хоча досі досудовим слідством не доведено її безпосередню причетність до вчинення даного злочину. Вважає, що такі дії правоохоронних органів суперечать діючому законодавству, з процесуальних документів не зрозуміло обґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаче6ного ч.3 ст.135 КК України.

Вважає, що жодним чином не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою. При цьому, ОСОБА_7 раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягувалася, вина не доведена, а пред`явлена підозра не обґрунтована та не підтверджена доказами, а тому утримання останньої під вартою незаконне, жоден ризик, передбачений ст.177 КПК України не доведений.

- обвинувачена ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі та в доповненні до неї просить скасувати застосований до неї запобіжний захід тримання під вартою та застосувати стосовно неї запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Свої вимоги мотивує тим, що кримінальне провадження стосовно неї сфабриковане, будь які докази вчинення інкримінованого кримінального правопорушення відсутні, тому її утримання під вартою є незаконним. Вважає, що грубо порушені її права та свободи, вимоги Конституції, законів України та міжнародного права. Також зазначає, що незаконна підозра не може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому вказує, що її переховування не підтверджено жодним документом, її розшук правоохоронними органами не здійснювався.,

раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалась, тому всі ризики відсутні.

Заслухавши доповідь судді, думку, прокурора, яка просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, доводи обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги з доповненням, вивчивши матеріали провадження, та доводи апеляційних скарг з доповненням, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги з доповненням підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано не вповному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також вищевказаною статтею передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до вимог ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст.199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має

оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з врахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).

Під час розгляду суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо мета, підстави для обрання та продовження обвинуваченій ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є й надалі актуальними.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується з огляду на наступне.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_7 тримається під вартою з 31.08.2021 року, раніше не судима, має вік 52 роки, на спеціальних обліках не перебуває, має родину, міцні соціальні зв`язки, претензій від потерпілих немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), його поведінки під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

На думку ЄСПЛ, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має задовольняти вимогу пропорційності (рішення у справах «Ладент проти Польщі»). При цьому у справі «Руслан Яковенко проти України» Суд зазначив, що межі перевірки на пропорційність мають застосовуватися у кожній справі і залежать від виду тримання під вартою, про який йдеться. Так, зокрема, у справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ зазначив, що на момент взяття заявника під варту йому було близько 20 років, він не мав судимості та мав постійне місце проживання, де, як підтвердили місцеві органи влади, він мав добре налагоджені соціальні зв`язки, проте, як вбачається з відповідних постанов суду, жоден із цих факторів не брався до уваги національними судами при ухваленні ними рішення про взяття заявника під варту. Схожих висновків ЄСПЛ дійшов у справі «Худойоров проти Росії», де, зокрема, Суд критично поставився до того, що при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою національні суди жодного разу не звернули увагу на поступове погіршення стану здоров`я заявника та його усталені сімейні зв`язки. Втілення вимоги пропорційності обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (рішення ЄСПЛ у справі «Таран проти України»). Аргументи «за» і «проти» звільнення, у тому числі ризик перешкоджання обвинуваченим належному здійсненню провадження, не можуть оцінюватися абстрактно, а обґрунтованим рішенням є таке, що підтверджується фактичними доказами. Органи влади повинні оцінити, чи є взяття заявника під варту конче необхідним для забезпечення його присутності в суді, та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення у справі «Луценко проти України»).

Арешт не є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії»). У рішенні ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинно носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами.

У своїх рішеннях ЄСПЛ також неодноразово наголошував на тому, що тяжкість покарання та суворість можливого вироку не виправдовують довготривале тримання під вартою та не можуть служити єдиним обґрунтуванням ризиків перешкоджання кримінальному провадженню з боку підозрюваного (рішення у справах: «Белевецький проти Росії», заява № 72967/01; «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96; «Томазі проти Франції», заява № 12850/87; «Мамедова проти Росії», заява № 7064/05; «Ковязін проти Росії», заява № 50043/14).

Прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам передбачених ст. 177 КПК України. У рішенні ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами. У рішеннях у справах «Мамедова проти Росії» та «Ковязін проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що характер та тяжкість правопорушень можуть відігравати певну роль у виборі запобіжного заходу, але виключно на початкових етапах розслідування, натомість потреба у подальшому обмеженні свободи не може оцінюватись абстрактно і бути обґрунтована виключно тяжкістю інкримінованого злочину чи суворістю майбутнього вироку.

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 не містить переконливого обґрунтування щодо доцільності його продовження та наявності в обвинуваченої наміру перешкоджати ходу кримінального провадження в такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що виключних обставин для тримання обвинуваченої під вартою немає, оскільки відомостей, які б свідчили про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, у клопотанні прокурора не вказано та в судовому засіданні не доведено. Доводи прокурора у своїй сукупності не свідчать про наявність підстав для продовження обвинуваченій виняткового запобіжного заходу.

Разом з цим колегія суддів ураховує, що запобіжний захід у виді тримання під вартою обрано ОСОБА_7 31 серпня 2021 року, тобто станом на цей час пройшов досить тривалий період (майже одинадцять місяців) перебування ОСОБА_7 під вартою.

Колегія суддів приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення «Лабіта проти Італії», за яким питання розумності строків тримання особи під вартою вирішуються судом, зважаючи на наявність дійсного публічного інтересу у триманні особи під вартою, що переважає над приватним правом особи на особисту недоторканність.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

З урахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинуваченої під вартою, даних про особу обвинуваченої ОСОБА_10 , враховуючи конкретні обставини інкримінованого обвинуваченій діяння, колегія суддів не вбачає підстав для продовження тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_10 та вважає за можливе застосувати запобіжний захід, обравши більш м`який, яким є домашній арешт на певний період доби, у зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченої з доповненням та її захисника про зміну запобіжного заходу підлягають до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту на певний період доби колегія суддів вважає пропорційним наявним у кримінальному провадженні ризикам та забезпечить належне виконання обвинуваченою ОСОБА_7 своїх процесуальних обов`язків.

Керуючись ч. 2 ст. 379, п. 2 ч. 1 ст. 407, статтями 404, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 з доповненням задовольнити частково.

Ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 15 червня 2022 року в частині продовження запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою скасувати.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 відмовити.

Застосувати стосовно ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 26 днів, на певний період доби: з 20 години до 06 години наступного дня до 15 серпня 2022 року за місцем її фактичного проживання в АДРЕСА_1 поклавши на неї обов`язки: не відлучатися із населеного пункту, в якому вона проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду; прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади; заборонити спілкування з іншим обвинуваченим, потерпілими та свідками; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити з під варти за умови відсутності інших підстав для її утримання під вартою.

Строк домашнього арешту ОСОБА_7 рахувати з моменту винесення ухвали, тобто з 21 липня 2022 року.

Контроль за виконання ухвали покласти на начальника Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області та процесуального прокурора.

В решті ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 15 червня 2022 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя

Судді -