ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 жовтня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Солом`янського районного суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000210 від 04.07.2017 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Алмати, Республіка Казахстан, громадянина Республіки Казахстан, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні дитину 2017 року народження, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючого на території України на підставі тимчасової посвідки на проживання, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 201; ч. 1 ст. 263 КК України
ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_4 , діючи умисно, вирішив перемістити через митний кордон України з приховуванням від митного контролю частини вогнепальної нарізної зброї.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , за невстановлених досудовим слідством обставин, вступив у попередню змову з невстановленою досудовим розслідуванням особою, з метою контрабанди на територію України частин вогнепальної нарізної зброї а саме два затвори до пістолета «Zastava M57», а також затвор, ствол та подвійну зворотню пружину до пістолета моделі «Glock 19».

Так, ОСОБА_4 , за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, використовуючи мережу Інтернет, здійснив замовлення у невстановленої досудовим розслідуванням особи, яка перебувала на території Сполучених Штатів Америки, частин вогнепальної нарізної зброї а саме два затвори до пістолета «Zastava M57», а також затвор, ствол та подвійну зворотню пружину до пістолета моделі «Glock 19», на ім`я працівниці відділення поштового зв`язку №29 м. Чернівці Чернівецької дирекції УДПП зв`язку «Укрпошта» ОСОБА_6 та на адресу: АДРЕСА_2 , не ставлячи останню до відомо про свої злочинні наміри.

Надалі, невстановлена досудовим розслідуванням особа, перебуваючи на території Сполучених Штатів Америки, діючи на виконання раніше досягнутої із ОСОБА_4 домовленості, здійснила пакування двох затворів до пістолета «Zastava M57» помістивши у міжнародне поштове відправлення № UH007007003US, а також затвора, ствола, подвійної зворотньої пружини до пістолета «Glock 19» помістивши у міжнародне поштове відправлення №UH006381130US та відправила їх до України на надане ОСОБА_4 ім?я та адресу.

З метою приховування від митного контролю невстановлена досудовим розслідуванням особа за попередньою змовою із ОСОБА_4 , діючи умисно, в міжнародних поштових деклараціях, в графі «опис вкладення» вказала «вживані запчастини».

22.07.2017 та 15.08.2017 до зони митного контролю відділу митного оформлення митного поста «Спеціалізований» Київської міської митниці ДФС України на території Дирекції обробки та перевезення пошти УДППЗ «Укрпошта», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Георгія Кірпи, 2, із Сполучених Штатів Америки надійшли міжнародні поштові відправлення UH006381130US та №UH007007003US адресовані на ім`я « ОСОБА_7 » та адресу «Hero Maydan ST. 172 APT 154».

Під час митного огляду міжнародного поштового відправлення №UH007007003US співробітниками Київської міської митниці ДФС України виявлено металеві частини до пістолета в кількості 2 шт., які відповідно до висновку Управління товарознавчої, інженерно-технічної та криміналістичної експертизи ДФС №124 від 28.08.2017 ідентифіковані як частини вогнепальної зброї, а саме затвори (зав. № НОМЕР_1 , Е-179304) в комплекті з екстракторами, мушками, ціликами та бойком (Н-102247), від пістолетів «Zastava M57».

Під час митного огляду міжнародного поштового відправлення № UH006381130US співробітниками Київської міської митниці ДФС України виявлено частини вогнепальної зброї, а саме затвор (зав №) в комплекті з ударником з бойовою пружиною, екстрактором з штоком та пружиною, кнопкою блокування ударника з пружиною, задньою кришкою затвора, мушкою та ціликом, стволом (зав № ) та подвійною зворотною пружиною від пістолета моделі «Glock 19» (сер № НОМЕР_2 ).

12.10.2017 р. приблизно о 12 год. 45 хв. ОСОБА_4 прибув до приміщення відділення поштового зв`язку № 29 Чернівецької дирекції УДПП зв`язку «Укрпошта», розташованого за адресою: м. Чернівці, проспект Незалежності, 125, де у працівника відділення ОСОБА_6 отримав міжнародне поштове відправлення № UH007007003US у якому переміщувались замовлені ним два затвори до пістолетів «Zastava M57» та міжнародне поштове відправлення №UH006381130US у якому переміщувались затвор, ствол, подвійна зворотня пружина до пістолета моделі «Glock 19 Gen4».

Відповідно до висновку комплексної судово-криміналістичної експертизи № 221-222/6 від 29.01.2018 року надані на дослідження: предмет, з зовнішніми ознаками затвору до пістолету з номером « НОМЕР_2 » є основною частиною вогнепальної зброї, а саме затвором до пістолетів «Glock 19», виробництва Австрії, калібру 9х19 мм, в комплекті з основними частинами вогнепальної зброї, а саме стволом до пістолетів «Glock 19», виробництва Австрії, калібру 9х19 мм та частинами вогнепальної зброї зворотною пружиною з направляючим стержнем до вищевказаного затвору та стволу; два предмети, з зовнішніми ознаками затворів до пістолетів номерами « НОМЕР_3 » та «Н-102747» є основною частиною вогнепальної зброї, а саме затворами до пістолетів «Zastava M57», виробництва Югославії, калібру 7,62 мм.

Крім того, у невстановлений досудовим розслідуванням період часу у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на придбання та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , у невстановлений досудовим слідством час та місці, діючи умисно, придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи, пістолет «Glock» калібру 9х19 мм № НОМЕР_4 та пістолет «Коровіна» (ТК) калібру 6,35х15 мм Браунінг № НОМЕР_5 .

У подальшому, після придбання, ОСОБА_4 помістив зазначену вогнепальну зброю, а саме пістолет «Glock» калібру 9х19 мм № НОМЕР_4 та пістолет «Коровіна» (ТК) калібру 6,35х15 мм Браунінг № НОМЕР_5 в себе в кімнаті, за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу.

12 жовтня 2017 року в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , було виявлено пістолет «Glock» калібру 9х19 мм № НОМЕР_4 та пістолет «Коровіна» (ТК) калібру 6,35х15 мм Браунінг № НОМЕР_5 .

Відповідно до висновку комплексної судово-криміналістичної експертизи № 221-222/6 від 29.01.2018 року надані на дослідження: пістолет «Glock», виробництва Австрії, калібру 9х19 мм з № НОМЕР_4 відноситься до класу компактних моделей для потаємного носіння і являється короткоствольною вогнепальною зброєю. Пістолет перебуває у технічно справному стані і виготовлений промисловим способом; пістолет з номером « НОМЕР_5 » є самозарядним пістолетом Коровіна (ТК) калібром 6,35х15 мм Браунінг, виробництва Тульського зброярського заводу (СРСР), який являється короткоствольною вогнепальною зброєю. Пістолет перебуває в технічно справному стані і виготовлений промисловим способом.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, указав, що дійсно у 2017 році через мережу Інтернет придбав частини вогнепальної зброї, які після отримання зберігав у себе за місцем проживання. Таким займався, оскільки так він заробляв перепродаючи деталі зброї. Купляв у знайомого зі США, якого знав, як продавця. Посилки замовляв на чуже ім`я, оскільки посилок в нього було багато, а якщо загальна сума більше ніж 500 доларів, то треба сплачувати податки, а тому він домовлявся та замовляв на інших людей, при цьому не казав їм, що саме буде у посилках. Розумів, що це незаконно та треба відповідний дозвіл, однак все одно вирішив таке зробити

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілої, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 201; ч. 1 ст. 263 КК України, за вище встановлених обставин.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, у рішеннях у справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак, для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

За змістом ч. 2 ст. 28 та ч. 2 ст. 27 КК України кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 201; ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки він вчинив контрабанду частин вогнепальної нарізної зброї, тобто їх переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, за попередньою змовою групою осіб, а також вчинив придбання та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.
У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено, а також це б порушувало б права обвинуваченого.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких та особливо тяжких, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, те, що кримінальним правопорушенням матеріальна шкода не завдана, цивільний позов не заявлявся.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_4 необхідно призначити йому покарання у виді позбавлення волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкцій ч. 2 ст. 201; ч. 1 ст. 263 КК України, проте, з урахуванням думки прокурора, у мінімальних межах санкцій статей.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Положення ч. 1 ст. 70 КК передбачають, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючої обставини, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, позиції прокурора, який не наполягав на позбавленні волі обвинуваченого, те, що тяжких наслідків від вчиненого не настало, те. що обвинувачений одружений, має на утриманні малолітню дитину, хвору мати, батька, який є особою з інвалідністю, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування Суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

З урахуванням особи обвинуваченого, суд вважає, що іспитовий строк має бути максимальним.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання передбаченого санкцією ч. 2 ст. 201 КК України суд виходить з такого.
Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчинені злочинів, є конфіскація майна.
Відповідно до положень ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.
Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК України, якщо його вчинено із корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.
Однак, суд враховує, що відповідно до ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Наведений перелік є вичерпним.
Отже, при застосуванні положень ст.75 КК України конфіскація майна як додаткове покарання не може бути призначена.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом 16 серпня 2018 року у справі № 183/163/14 (провадження № 51-3549км18), а також неодноразово висловлювалася Верховним судом України (ухвали від 13.01.2005 року, від 4 березня 2010 року).

Також, суд враховує, що у п.19 постанови Пленуму ВС «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 № 7 роз`яснено, що коли додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (частини статті) є обов`язковим, то в разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки ст.77 КК передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня. Приймаючи таке рішення, у вироку мають бути наведені відповідні мотиви. У такому разі посилатися на вимоги ст.69 КК не потрібно.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України, а про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, - відповідно до положень ст.122, 124 КПК України.

Арешт, накладений ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 31.10.2017 року на вилучені в ході проведення обшуку речі підлягає скасуванню.
Цивільний позов не заявлявся.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 201; ч. 1 ст. 263 КК Українита призначити йому покарання за:

-ч. 2 ст. 201КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;

-ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням з іспитовим строком в 3 (три) роки, поклавши на нього відповідно до ст. 76 КК України такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_4 скасувати, звільнити ОСОБА_4 а з-під варти негайно.

Арешт, накладений ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 31.10.2017 року на вилучені в ході проведення обшуку речі - скасувати.
Речові докази по справі, які знаходяться у кімнаті зберігання речових доказів слідчого відділу Головного управління СБ України м. Києві та Київській області, а саме:

-металевий затвор до пістолета на якому міститься № НОМЕР_6 ; металевий затвор до пістолета на якому міститься № НОМЕР_7 ; металевий затвор в зборі «Glock» з номером «BDDE374»; подвійна зворотня пружина до пістолета із номером НОМЕР_8 ; ствол до пістолета із номером « НОМЕР_2 »; пістолет марки «Glock 26» № НОМЕР_4 з магазином; пістолет марки «Reck Perfecta Mod. FBI 8000»; пістолет марки «Тульський Коровій» № НОМЕР_5 з магазином; пістолет «Glock», виробництва Австрії, калібру 9х19 мм з № НОМЕР_4 ; пістолет з номером « НОМЕР_5 », подвійна зворотня пружина до пістолета із номером НОМЕР_8 ; ствол до пістолета із номером « НОМЕР_2 »; мисливський ніж у піхвах срібний з рукояткою чорного кольору; мисливський ніж у піхвах з коричневою рукояткою;ніж типу «мачете» з рукояткою чорного кольору;корпус від 30 мм сигнального патрону;предмет схожий на затвор до пістолету-кулемету без номеру; магазин до пістолету «ТТ» без номеру; магазин до пістолету-кулемету «Скорпіон»; затвор до пістолету «ТТ» з № НОМЕР_9 ; спецзасіб кайданки № НОМЕР_10 ; пристрій, схожий на пристрій нічного бачення № НОМЕР_11 ; ліхтарик чорного кольору - звернути в дохід держави та передати на користь Збройних сил України;
-картонну коробку міжнародного поштового відправлення № UH006381130US; картонну коробку міжнародного поштового відправлення № UH007007003US; блокнот «notebook» з рукописними написами; газовий балончик «Терен 4M»; блокнот синього кольору з рукописними записами знищити;
-мобільний телефон «Nokia» з номером ІМЕІ: НОМЕР_12 та Sim-карткою у ньому «MTS» № НОМЕР_13 та мобільним номером « НОМЕР_14 »; мобільний телефон «Nokia» 620 ІМЕІ: НОМЕР_15 ; мобільний телефон «Sonim» ІМЕІ: НОМЕР_16 з сім; пластикова банківська картка № НОМЕР_17 ; пластикова банківська картка № НОМЕР_18 ; пластикова банківська картка № НОМЕР_19 ; пластикова банківська картка № НОМЕР_20 ; пластикова банківська картка № НОМЕР_21 ; флеш-накопичувач «Transcend» 4 Gb;ноутбук «Dell» сірого кольору; системний блок чорного кольору - повернути ОСОБА_4 за належністю;
-кортик ВМФ СРСР з № НОМЕР_22 - передати до колекції Київського НДЕКЦ МВС України для використання в експертній та науковій діяльності;
Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати по справі вартість проведених експертиз в сумі 6721,00 та 5577,00 гривень в дохід держави.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1