В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" червня 2022 р. м .Київ
Колегія суддів Дніпровського районного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0005110 від 25.05.2018 року, за обвинуваченням

ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Мерефа Харківської області, громадянки України, без освіти, не заміжньої, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої:

- 13.04.2017 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст.185 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,

ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Харків, громадянки України без освіти, не заміжньої, не працюючої, маючої на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.05.2012 року за ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років 1 дня позбавлення волі

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,

захисників ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ,

потерпілої ОСОБА_24 ,

обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

перекладачів ОСОБА_25 , ОСОБА_26 .С, ОСОБА_27 ,

В С Т А Н О В И Л А:

25 травня 2018 року, приблизно о 15 годині 20 хвилин, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , перебуваючи біля будинку № 5 по вулиці Раїси Окіпної, у м. Києві, вступили між собою у попередню злочинну змову, спрямовану на таємне викрадення чужого майна, що знаходиться у квартирах громадян, розподіливши при цьому між собою свої злочинні ролі. При цьому, згідно розподілених злочинних ролей ОСОБА_17 , представившись працівником ПАТ «Київенерго», мала відволікати увагу потерпілих, під приводом перевірки показників електролічильників, а ОСОБА_18 в цей час повинна була зайти до приміщення квартири та викрасти чуже майно.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою власного протиправного збагачення, діючи вiдповiдно до заздалегідь розподілених ролей, приблизно о 15 годинi 25 хвилин, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . пiдiйшли до третього пiд`їзду будинку АДРЕСА_3 в пошуках квартири, яка б стала об`єктом злочинного посягання. Продовжуючи свій злочинний умисел, 25 травня 2018 року, приблизно 15 годині 25 хвилин, перебуваючи поблизу третього під`їзду будинку АДРЕСА_3 обрали об`єктом свого злочинного посягання квартиру АДРЕСА_4 , що знаходиться на третьому поверсі вказаного вище будинку, яка належить ОСОБА_28 . В подальшому ОСОБА_29 скориставшись домофоном, подзвонила до квартири АДРЕСА_4 та під час спілкування з власницею ОСОБА_24 повідомила, що вона є працівницею ПАТ «Київенерго» та прийшла перевірити показники лічильника. В свою чергу ОСОБА_24 , будучи впевненою у її добропорядності, вiдчинила дверi пiд`їзду з метою перевірки працівницею ПАТ «Київенерго» свого лічильника. Після чого ОСОБА_29 та ОСОБА_18 безперешкодно зайшли до примiщення пiд`їзду.

Реалізуючи своi злочинні наміри, ОСОБА_30 підійшла до власниці квартири ОСОБА_24 та роблячи вигляд, що вона здійснює перевірку лічильника, шляхом обману попросила зайти до приміщення квартири, а ОСОБА_18 в цей час залишилася в коридорі. В подальшому ОСОБА_29 разом з потерпілою ОСОБА_24 пішли на кухню вказаної квартири, де ОСОБА_29 дала потерпілій ОСОБА_24 зошит та запропонувала записати у нього свої анкетні дані, тим самим продовжила відволікати увагу потерпілої. В цей час ОСОБА_18 , користуючись тим, що увага потерпілої направлена на спілкування з ОСОБА_31 , через незамкнені двері проникла до приміщення вказаної квартири та почала шукати цінності, які можливо було б викрасти.

В цей час потерпіла ОСОБА_24 почула, що в квартирі крiм неi та ОСОБА_32 знаходиться інша особа, після чого попросила ОСОБА_17 вийти з її квартири, при цьому, ОСОБА_29 , усвідомлюючи що їх злочинні дії набули відкритого характеру, продовжила дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна та у присутності потерпілоi вiдкрито взяла з кухонного столу мобільний телефон марки «Samsung», вартістю 500 гривень, в якому знаходилася сім карта мобільного оператора «Київстар» з номером телефону НОМЕР_1 , вартістю 50 гривень, на рахунку якої було 90 гривень, який відразу сховала до своєї спідньої білизни. В цей час, потерпіла ОСОБА_24 з метою захисту свого майна, почала кричати та кликати на допомогу, після чого здійснила спробу виштовхати ОСОБА_33 з приміщення її квартири.

Усвідомлюючи відкритий протиправний характер своїх дій, з метою подолання волі потерпілої до опору, ОСОБА_29 взяла зі столу кухонний ніж, та піднявши його над потерпілою ОСОБА_24 , почала погрожувати у його застосуванні та позбавленні потерпілої життя, тим самим висловила погрозу застосувати насильство, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. В цей час, ОСОБА_18 , перебуваючи в кімнаті, розуміючи та усвідомлюючи, що їх злочинні дії мають відкритий характер, дістала з шкатулки вироби з біжутерії, загальною вартістю 500 гривень, золоті сережки з аметистом, вартістю 200 гривень та грошові кошти в сумі 200 гривень, які знаходилися в гаманці. Після чого, ОСОБА_29 та ОСОБА_18 з місця вчинення злочину зникли, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілій ОСОБА_24 матеріальної шкоди на загальну суму 1540 гривень 00 копійок.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_17 винною себе за ч. 3 ст. 187 КК України визнала повністю, щиро каялася, підтвердила всі обставини кримінального правопорушення, зокрема, зазначила, що всі обставини, викладені в обвинувальному акті, а саме: дата, час та місце скоєння нею кримінального правопорушення, відповідають дійсності, протиправні діяння, які ставляться їй у провину, вона не оспорює, в скоєному щиро каялася, просила суворо не карати.
Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_18 винною себе за ч. 3 ст. 186 КК України, визнала повністю, щиро каялася, підтвердила всі обставини кримінального правопорушення, зокрема, зазначила, що всі обставини, викладені в обвинувальному акті, а саме: дата, час та місце скоєння нею кримінального правопорушення, відповідають дійсності.
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх недопустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Враховуючи процесуальну позицію обвинувачених ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які визнали свою вину у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 186 КК України, їх вина також підтверджується дослідженими в судовому засіданні в їх сукупності доказами та показаннями потерпілої, яка попереджалась про кримінальну відповідальність, а саме:
-допитана у судовому засіданні, у порядку ст. 353 КПК України, потерпіла ОСОБА_24 суду показала, що 25 травня 2018 року вона перебувала вдома, за адресою: АДРЕСА_5 . Близько 15 години спрацював домофон, вона взяла слухавку та їй повідомили, що прийшли перевірити показники лічильника, після чого вона відкрила двері під`їзду. В подальшому до її квартири зайшла жінка, в якій вона впізнала обвинувачену ОСОБА_17 , яка почала перевіряти лічильник та щось записувала в зошит, після чого сказала, що в коридорі темно та попросила пройти до кухні, після чого вона та обвинувачена ОСОБА_17 зайшли до квартири та направилися до кухні, де ОСОБА_17 відкрила зошит і наполегливо просила, щоб вона записала анкетні дані в зошит, проте, вона відмовилась та в цей час почула, що через вхідні двері, які вона залишила незамкненими, хтось зайшов до квартири та запитала хто там, після чого ОСОБА_17 почала її утримувати, забрала її мобільний телефон, який лежав поруч. Після цього вона почала кричати та побачила, що обвинувачена ОСОБА_17 взяла кухонний ніж, який тримала від неї на відстані руки, та почала погрожувати їй, щоб вона мовчала, після чого їй стало недобре та вона впала на підлогу. В цей час, обвинувачена ОСОБА_17 щось прокричала, після чого вони залишили квартиру. В подальшому вона помітила, що в квартирі розкидані речі, зникли коштовності та грошові кошти з сумки, та викликала поліцію. Зокрема, зазначила, що особу, яка прийшла до її квартири разом з обвинуваченою ОСОБА_17 , вона не бачила, оскільки вона знаходилась в кімнаті, лише чула її голос, незрозумілою для неї мовою. В подальшому працівники поліції повідомили їй, що обвинувачених було затримано в автобусі. Зазначила, що цивільний позов не заявляє, щодо покарання покладалась на розсуд суду.
Суд, оцінює показання потерпілої ОСОБА_24 , як належними та достовірними, у розумінні ст. ст. 94-96 КПК України, тому не має підстав ставити їх під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами у їх сукупності.
Будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання свідок ОСОБА_34 зазначив суду, що він працює на посаді інспектора Управління патрульної поліції у м. Києві. 25 травня 2018 року, під час чергового патрулювання, близько 14 години 00 хвилин було отримано виклик про проникнення невідомих до квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Коли він з напарником інспектором ОСОБА_35 приїхали на виклик, біля під`їзду будинку побачили дівчину, яку вони запитали чи бачила вона хто виходив з під`їзду будинку, на що вона відповіла, що бачила двох жінок та чула крики. Після цього напарник залишився розпитувати дівчину, а він направився до квартири потерпілої, яка перебувала в схвильованому стані через те, що сталося. В ході розмови вона повідомила, що до квартири проникли дві незнайомі жінки, одна з яких її утримувала погрожуючи ножем, а інша знаходилася у кімнаті. Зокрема, повідомила, що зможе впізнати жінку, яка погрожувала їй ножем та описала її зовнішність, та повідомила які речі були викрадені з квартири, дана інформація була передана всім екіпажам, через декілька хвилин йому зателефонував напарник та запитав, що саме зникло з квартири потерпілої, та повідомив, що знаходиться в салоні автобуса маршруту № 316, який прямує до м. Борисполя та в якому знаходяться дві підозрілі жінки ромської національності, після чого було викликано слідчо-оперативну групу та затримано обвинувачених.

Будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання свідок ОСОБА_35 суду показав, що він працює на посаді інспектора в Управлінні патрульної поліції у м. Києві, та під час чергового патрулювання після обіду, 25.05.2018 року, було отримано виклик про те, що стався напад на жінку за адресою: АДРЕСА_5 . Коли вони з напарником прибули за вказаною адресою, напарник ОСОБА_34 піднявся до квартири потерпілої, а він розпочав пошуки осіб, які могли бути причетні до скоєння злочину, оскільки потерпіла викликаючи поліцію повідомила про двох жінок ромської національності, які забрали в неї телефон та коштовні речі. Спочатку він зайшов до магазину поруч, та запитав у продавчині чи не бачила вона жінок з відповідними прикметами, після цього пішов до станції метро «Лівобережна», де стояли маршрутні таксі, побачив автобус № 316, біля дверей якого стояв водій, який на запитання чи не бачив він двох жінок ромської зовнішності, повідомив, що дві жінки сидять в автобусі. Коли він зайшов до автобусу, побачив двох жінок, які знаходилися на задніх сидіннях та поводилися нервово, в одної з них випав мобільний телефон, він запитав чий це телефон, на що жінки відповіли, що не знають. Після цього на місце події викликали слідчо-оперативну групу, та всі подальші дії проводили слідчі. Пам`ятає, що у жінок при собі була біжутерія та одяг.

Допитана у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання свідок ОСОБА_36 суду показала, що 25.05.2018 року, в денний час доби вона сиділа на лавочці під будинком АДРЕСА_3 , в цей час почула крик жінки, який лунав з під`їзду, через декілька хвилин з під`їзду № 3 вийшли дві жінки, та пройшли повз неї, через деякий час до неї підійшов працівник поліції, та спитав чи не бачила вона, чи не виходив хтось з під`їзду, на що вона вказала куди саме пішли дві жінки, які нещодавно вийшли з під`їзду, та повідомила, що запам`ятала їх обличчя та зможе їх описати. В подальшому, під час проведення слідчої дії вона впізнала обвинувачених.

Допитаний у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання свідок ОСОБА_37 суду показав, що 25.05.2018 року він працював водієм маршрутного таксі № 316, та на станції метро Лівобережна до нього в автобус зайшли дві жінки ромської зовнішності, заплатили за проїзд до м. Борисполя. Через декілька хвилин до нього підійшов працівник поліції та запитав чи не бачив він двох жінок, за рисами схожих на тих, що зайшли до салону автобуса, він вказав на обвинувачених. В подальшому пасажирів, які знаходилися в автобусі попрохали вийти, та на місце прибула слідчо-оперативна група.

Допитана у судовому засіданні, у порядку ст. 352 КПК України, свідок ОСОБА_38 показала суду, що 25.05.2018 року, вона була залучена в якості понятої під час огляду місця події, а саме в маршрутному таксі на станції метро «Лівобережна». Під час огляду місця події були присутні дві жінки, в яких вона впізнає обвинувачених, були вилучені речі, які лежали на сидінні, серед яких був мобільний телефон та намисто. Усі вилучені речі були поміщені в пакет, на якому вона поставила свій підпис.

Колегія суддів, оцінює показання свідків ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 та ОСОБА_38 , як належними та достовірними, у розумінні ст. ст. 94-96 КПК України, тому не має підстав ставити їх під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами в їх сукупності.
Так, зокрема, вина обвинуваченої ОСОБА_17 за ч. 3 ст. 187 КК України та ОСОБА_18 за ч. 3 ст. 186 КК України доводиться процесуальними джерелами доказів, а саме:
- постановою про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 29.05.2018 року, якою матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0005110 від 25.05.2018 року та №0005137 від 26.05.2018 року об`єднано в одне провадження №0005110 (том 3, а.п.82-84);

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.05.2018 року (том 3 а.п.84-85);

- постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 06.06.2018 року, якою мобільний телефон марки «Самсунг», буси янтарні, браслет та буси визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0005110 від 25.05.2018 року та передано під зберігальну розписку потерпілій ОСОБА_24 (том 3 а.п.86);

- протоколом огляду місця події від 25.05.2018 року квартири АДРЕСА_6 (том 3 а.п.89-90);

- протоколом огляду місця події від 25.05.2018 року маршрутного таксі марки «І-VAN», д.н.з. НОМЕР_2 , синього кольору, яке припарковане на зупинці громадського транспорту, що неподалік будинку за адресою: АДРЕСА_3 , номер маршрутного таксі №316 (том 3 а.п.92-94);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 25.05.2018 року, в ході якого потерпіла ОСОБА_24 повідомила, що зможе впізнати жінку, яка вчинила розбійний напад на неї в її квартирі, за наступними ознаками: середня тіло будова, зріст 160 см, темне волосся, одягнута в сарафан (без рукавів), та на запитання чи впізнає вона серед пред`явлених осіб, потерпіла ОСОБА_24 повідомила, що впізнає жінку під номером АДРЕСА_7 за тіло будовою, зростом, виразом обличчя, та вказала, що саме ця жінка вчинила розбійний напад на неї, погрожувала ножем. Під № 3 була представлена ОСОБА_17 (том 3 а.п. 95-97);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.07.2018 року, в ході якого свідок ОСОБА_36 повідомила, що може впізнати двох жінок ромської зовнішності, які виходили з будинку за адресою: АДРЕСА_3 , з третього під`їзду, та на запитання чи впізнає вона когось з осіб зображених на фотознімках, свідок ОСОБА_36 повідомила, що впізнає особу, яка зображена на фотознімку під № 4 за сукупними ознаками зовнішності, рисами обличчя, темним волоссям, повним овалом обличчя (том 3 а.п.99-100);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.07.2018 року, в ході якого свідок ОСОБА_36 повідомила, що може впізнати двох жінок ромської зовнішності, які виходили з будинку за адресою: АДРЕСА_3 , з третього під`їзду, та на запитання чи впізнає вона когось з осіб зображених на фотознімках, свідок ОСОБА_36 повідомила, що впізнає особу, яка зображена на фотознімку під №1 за сукупними ознаками зовнішності, рисами обличчя, високим чолом, повним овалом обличчя (том 3 а.п.101-102);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 25.05.2018 року, складеним у приміщенні слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у місті Києві, в кабінеті № 317, о 23-50 годині 25.05.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_17 фактично було затримано 25.05.2018 року о 15-50 годині (том 3 а.п. 103-106);

- постановою про уточнення анкетних даних від 29.05.2018 року, відповідно до якої постановлено вірними вважати анкетними даними ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 3 а.п.107);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 25.05.2018 року, складеним у приміщенні слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у місті Києві, в кабінеті № 317, о 22-30 годині 25.05.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_18 було фактично затримано 25.05.2018 року о 15-50 годині (том 3 а.п.119-121).

Крім того, у судовому засіданні досліджені документи, що характеризують особу ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (том 3 а.с.131-153).

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.
Гарантією виконання органом досудового розслідування вимог ст. 9 КПК України є використання всіх джерел доказування, збирання та закріплення кожного доказу у суворій відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону. Порушення вимог закону при отриманні доказу виключає використання останнього, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях.
В ході судового розгляду суд безпосередньо, всебічно та повно дослідив зазначені вище докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження, і встановив правильність збору стороною обвинувачення та закріплення кожного з них.
Крім того, жодної із передбачених законом обставин для визнання вказаних доказів недопустимими судом не констатовано та в ході кримінального провадження не встановлено, як і порушень фундаментальних прав і свобод обвинувачених ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, при проведенні досудового розслідування та збиранні і оформленні доказів стороною обвинувачення.

В судовому засіданні судом забезпечено дотримання вимог ст. ст. 22, 23, 26 КПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності, оскільки досліджені усі докази, надані сторонами.

Колегія суддів, оцінюючи показання потерпілої ОСОБА_24 , свідків ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 та ОСОБА_38 вважає їх послідовними, оскільки, допитані у судовому засіданні, вони давали чіткі та логічні покази, деталізуючи їх, вони повністю відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим доказам. Суд розцінює їх як достовірні, приймає як доказ вини обвинувачених і вважає, що вони в сукупності з іншими дослідженими судом доказами можуть бути покладені в основу обвинувального вироку по справі.
Таким чином, на думку колегії суддів, обставин, регламентованих ст. 87 КПК України, в ході судового розгляду встановлено не було.

Щодо клопотання сторони захисту про визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця події від 25.05.2018 року та протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.07.2018 року суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд оцінює з точки зору достовірності, належності чи допустимості кожний доказ (фактичні дані), а не джерело доказів (зокрема, документ). Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК.

При цьому КПК не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими (як протилежність за визначенням допустимим доказам). Разом з тим, передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, Суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Вирішуючи на підставі частини 1 статті 87 КПК питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати: (1) яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, (2) в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та (3) за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведеним в частині 2 статті 87 КПК - послатись на конкретний пункт цієї норми.

Істотне порушення прав і свобод людини - оціночне поняття кримінального процесуального права, яке не може бути визначене законодавцем, воно уточнюється і конкретизується в процесі правозастосування з урахуванням особливостей конкретної ситуації.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (правова позиція викладена у постанові ККС ВС від 25.09.2018 року у справі №210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (правова позиція викладена у постанові ККС ВС від 05.08.2020 року у справі №334/5670/18).

Відповідно до ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказу під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів.

Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду.

Щодо визнання протоколу огляду місця події від 25.05.2018 року та протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.07.2018 року недопустимим доказом, на переконання колегії суддів, в даному випадку помилкове не зазначення в протоколі даних, щодо осіб, які зображені на фото, є незначним порушенням вимог КПК України, вказана обставина не є підставою для визнання протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та доказів, отриманих на підставі даного протоколу недопустимими доказами, оскільки в подальшому, під час допиту свідок ОСОБА_36 підтвердила, що впізнала на фотознімках саме обвинувачених ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , протоколи підписані свідком та жодних зауважень з цього приводу у протоколі нею зазначено не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених.
Проаналізувавши всі докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, повністю підтверджують дані про місце, час, спосіб, мотив та обставини вчинення обвинуваченою ОСОБА_17 кримінального правопорушення, передбаченого. 3 ст. 187 КК України, ОСОБА_18 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_17 у вчиненні нею злочину передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, ОСОБА_18 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, сукупністю доказів, які колегія суддів визнає належними, допустимими та достовірними, бере їх до уваги та кладе в основу обвинувального вироку відносно обвинувачених, які повинні нести кримінальну відповідальність за вчинений ними злочин.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України та ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при розгляді даного кримінального провадження враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, викладену в рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України», «Коробов проти України» та «Ушаков проти України» щодо концепції доведення вини «поза розумним сумнівом» та вважає, що стороною обвинувачення в повній мірі доведено винуватість обвинувачених ОСОБА_17 та ОСОБА_18 у вчиненні ними кримінального правопорушення, належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами у кримінальному провадженні «поза розумним сумнівом», що також узгоджується із положеннями ст. 94 КПК України, які в повній мірі дають змогу суду зробити переконливий висновок щодо притягнення до кримінальної відповідальності обвинувачених.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Згідно з ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд, зокрема, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України і норм КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.
Оцінюючи всі докази, надані стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні в їх сукупності, колегія суддів враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).
Тому, колегія суддів, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку, вважає, що у провадженні існує сукупність допустимих та належних доказів, на підставі яких можна зробити переконливий висновок щодо доведеності вини обвинувачених в інкримінованому їм діянні.
Зокрема, суд враховує, що кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Вина ОСОБА_17 у тому, що вона своїми умисними діями вчинила напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за попередньою змовою групою осіб поєднаний з проникненням у житло, є доведеною і тому, колегія суддів знаходить правильною кваліфікацію її дій за ч. 3 ст. 187 КК України.
Зокрема, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_18 у тому, що вона своїми діями вчинила відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло повторно і тому, знаходить правильною кваліфікації її дій за ч. 3 ст. 186 КК України.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.
Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.
Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».
При обранні виду та міри покарання колегія суддів, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинувачених та запобіганню вчинення ними нових злочинів.
Так, колегія суддів, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_17 виду та міри покарання, бере до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким, конкретні обставини кримінального провадження, дані про її особу, зокрема: на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше судима у тому числі за вчинення корисливих злочинів (судимість не знята і не погашена у встановленому законом порядку), відношення обвинуваченої до вчиненого, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій; думку потерпілої та вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_17 у межах санкції ч. 3 ст.187 КК України у виді позбавлення волі.

Згідно зі ст. 66 КК України, колегія суддів визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченої ОСОБА_17 у вчиненому.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_17 , відповідно до ст. 67 КК України, колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, з урахуванням ставлення обвинуваченої ОСОБА_17 до скоєного, наявності пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих обставин, колегія суддів вважає, що її перевиховання й виправлення неможливо без ізоляції від суспільства і не знаходить підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України.
Відповідно до ст. 65 КК України, колегія суддів, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_18 виду та міри покарання, бере до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, конкретні обставини кримінального провадження, дані про її особу, зокрема: на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше судима (судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку), відношення обвинуваченої до вчиненого, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій; думку потерпілої та вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_18 у межах санкції ч. 3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі.

Згідно зі ст. 66 КК України, колегія суддів визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченої ОСОБА_18 у вчиненому.
Обставиною, , що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_18 відповідно до ст. 67 КК України, колегія суддів не вбачає.
Так, з урахуванням ставлення обвинуваченої ОСОБА_18 до скоєного, наявності пом`якшуючих та обтяжуючих обставини, колегія суддів вважає, що її перевиховання й виправлення неможливо без ізоляції від суспільства і не знаходить підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України.
Позбавлення волі на певний строк є найсуворішим покаранням, що може бути призначене особам. Це покарання має застосовуватися до таких осіб тільки тоді, коли у суду є переконання, що застосування більш м`якого покарання не сприятиме виправленню засудженого.
Саме таке покарання буде доцільне для профілактики вчинення обвинуваченими нових злочинів, буде найбільш відповідати принципам та меті його призначення, зазначене випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року. Також такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_17 була засуджена вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13.04.2017 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Інкримінований злочин ОСОБА_17 було вчинено в період звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому у відповідності до вимог ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженою протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 71 КК України якщо засуджена після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинила новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Враховуючи тяжкість злочину, особу обвинуваченої ОСОБА_17 , суд дійшов висновку, щодо призначення остаточного покарання обвинуваченій ОСОБА_17 за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 71 КК України, яка передбачає можливість часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Крім того, суд вважає необхідним призначити обвинуваченій ОСОБА_17 за ч. 3 ст. 187 КК України додаткове покарання у вигляді конфіскації всього належного їй на праві власності майна.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винних. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченій ОСОБА_17 у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст.131-132, 177, 178 КПК України, та даних про її особу, слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_17 термін її попереднього ув`язнення з 25.05.2018 року, обвинуваченій ОСОБА_18 з 25.05.2018 року.

Крім того, відповідно до ст. 73 КК України, строки покарання обчислюються відповідно в роках, місяцях та годинах. При зміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.

Оскільки, на час ухвалення вироку судом ОСОБА_18 , враховуючи строк попереднього ув`язнення, відповідно до ч.5 ст. 72, 73 КК України, перебуває під вартою 4 роки 20 днів, з 25 травня 2018 року, то суд вважає, що обвинуваченій необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі та обмежитись відбутим строком покарання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.
Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.100, 349, 368-371, 373-374, 376, 395 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

ОСОБА_17 визнати винуватою за ч. 3 ст. 187 КК та призначити їй покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13.04.2017 року, до покарання, призначеного даним вироком, остаточно призначити ОСОБА_17 покарання у вигляді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_17 рахувати з моменту її фактичного затримання з 15-50 години 25.05.2018 року, зарахувавши попереднє ув`язнення в строк відбуття покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_17 у вигляді тримання під вартою залишити без змін, продовживши тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.
ОСОБА_18 визнати винуватою за ч. 3 ст. 186 КК України та призначити їй покарання у виді 4 (чотирьох) років 20 (днів) позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_18 рахувати з моменту її фактичного затримання з 15-50 години 25.05.2018 року.

Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_18 попереднє ув`язнення з 25 травня 2018 року та за правилами, відповідно до ч. 5 ст. 72, 73 КК України, вважати ОСОБА_39 такою, що відбула покарання.

Звільнити ОСОБА_18 з під варти в залі суду в зв`язку з відбуттям строку покарання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Речові докази: мобільний телефон марки «Самсунг», буси янтарні, браслет та буси, які передано під зберігальну розписку потерпілій ОСОБА_24 - залишити у її власності.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, обвинуваченим, а також направити для відома потерпілій. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3