Номер провадження: 11-кп/813/1654/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за 0001037 від 29.07.2021 рокувідносно

ОСОБА_9 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Петрівка Комінтернівського (в даний час - Березівського) району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених
обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року ОСОБА_9 був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки і 6 місяців) місяців, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_9 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки та, відповідно до ст.76 КК України, на нього покладені обов`язки ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти даний орган про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено питання з цивільними позовами, речовими доказами та процесуальними витратами у кримінальному провадженні.
Оскарженим вироком встановлено, що близько 06 години 30 хвилин, 07 липня 2021 року ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-217030», н/з НОМЕР_1 , зі швидкістю 51-53 км/год, в умовах необмеженої видимості, по сухому дорожньому покриттю проїзної частини, в крайній правій смузі руху, по проспекту Добровольського, в м. Одесі, з боку вул. Паустовського, в напрямку вул. Генерала Бочарова, в порушення пунктів 12.4., 12.9, 18.1 та 18.4. Правил дорожнього руху, затверджених постановою кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР), діючи злочинно самовпевнено, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, наближаючись, з перевищенням допустимої швидкості руху, в межах населеного пункту, до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти буд. АДРЕСА_2 , виявив неуважність, за дорожньою обстановкою не стежив, маючи об`єктивну можливість бачити зменшення швидкості руху інших транспортних засобів, що рухались по сусідніх смугах, не вжив заходів для зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля або його зупинки, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який перетинав проїзну частину по зазначеному пішохідному переході зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 спричинено, визнані в якості тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя: відкриту черепно-мозкову травму у вигляді лінійного перелому правої скроневої кістки, забою головного мозку середнього ступеню важкості, забою тканин правої лобної скроневої ділянки, перелому кісток носу; перелому правого поперечного відростку тіла п`ятого поперекового хребця.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи,
які їх подали.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, потерпілий ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року скасувати, кримінальну справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із тим, що судом невірно застосовані положення закону України про кримінальну відповідальність, а призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Також, потерпілий зазначив, що йому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до значних витрат, а саме проведення операції, лікування за свій рахунок, втрата працездатності.

Захисник ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Захисник вважає, апеляційна скарга потерпілого не містить законних підстав для повернення справи на новий розгляд, а вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст.94 КПК України.

Правові позиції учасників апеляційного розгляду

В судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_11 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили оскаржений вирок залишити без змін.

Прокурор ОСОБА_6 просив залишити оскаржений вирок без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Потерпілий ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просив призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що статтями 412, 415 КПК України встановлений вичерпний перелік підстав для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_7 не зміг зазначити жодної з підстав, передбачених ст.415 КПК України, які передбачають можливість призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

В свою чергу апеляційним судом також не встановлено обставин, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином вимоги апеляційної скарги потерпілого щодо скасування апеляційним судом обвинувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції не відповідають положенням статті 415 КПК України.

Що стосується призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , то апеляційний суд не погоджується з доводами потерпілого про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Положеннями ст.50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 в повній мірі дотримався вищевказаних вимог Кримінального закону.

Судом враховано тяжкість злочину та особу обвинуваченого, надано оцінку низці обставин, які мають значення для призначення законного та справедливого покарання, яке б відповідало вимогам ст.65 КК України.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, визнав обставинами, які пом`якшують покарання - його щире каяття, часткове добровільне відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди в якості обставин, які пом`якшують покарання (т.1 а.с.164-170,207).

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_9 судом встановлені не були.

Разом з тим, суд першої інстанції врахував відомості про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, має власну сім`ю, не перебуває на обліку в спеціалізованих медичних установах, заявляє про наміри подальшого відшкодування спричиненої шкоди у визначеному судом розмірі, а також на протязі майже календарного року після вчинення злочину не вчинив будь-якої іншої протиправної діяльності.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, а також ступеня тяжкості вчиненого ним необережного злочину, низьких ризиків повторного вчинення кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, таких обставин події, як перебування потерпілого в момент ДТП в стані алкогольного сп`яніння та недотримання останнім обов`язку впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються, перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, а також позиції прокурора про не призначення реального покарання, незважаючи на протилежну позицію потерпілого, яка на думку суду, є формою тиску на обвинуваченого щодо розміру очікуваного відшкодування спричиненої тому шкоди, суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України та вважав за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Апеляційний суд, надаючи оцінку можливості застосування положень ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_9 покарання, враховує положення ст.65 КК України, відповідно до яких, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції вірно прийнято рішення, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, враховуючи особу обвинуваченого, який притягується до кримінальної відповідальності вперше, апеляційний суд приходить до висновку, що покарання, не пов`язане з ізоляцією обвинуваченого ОСОБА_9 від суспільства, із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, буде відповідати вимогам ст.65 КК України та за своїм видом та розміром буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нею кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Крім того, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Суд першої інстанції вважав за можливе не призначати ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, з огляду на те, що обвинувачений багаторічно працює виключно водієм (офіційно - з 22 жовтня 1990 року до 09 грудня 2019 року, після чого і до теперішнього часу неофіційно), не володіє навичками щодо іншої спеціальності, тобто ця професія є єдиним матеріальним джерелом як для нього, так і для подальшого відшкодування присудженої до стягнення шкоди.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що позбавлення ОСОБА_9 права керувати транспортними засобами поставить його сім`ю у скрутне становище, а тому погоджується з думкою суду першої інстанції про можливість не призначати ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_7 , зазначив про те, що після розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції у нього з`явилися нові витрати на лікування, в зв`язку з отриманими ним травмами внаслідок ДТП, які необхідно стягнути з обвинуваченого.

Так, з оскарженого вироку убачається, що під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов потерпілого про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Разом з тим, у своїй апеляційній скарзі потерпілий не оскаржував вирок в частині вирішення судом першої інстанції цивільного позову, що, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, позбавляє апеляційний суд можливості переглянути рішення суду першої інстанції в цій частині.

В свою чергу, апеляційний суд зазначає про те, що потерпілий, з огляду на наявність у нього матеріальних вимог до ОСОБА_9 має право звернутися до суду першої інстанції з позовом про відшкодування понесених ним матеріальних витрат, в зв`язку з вчиненням відносно нього кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржене судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржений вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року, яким ОСОБА_9 визнаний винувати у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.
Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4