Справа № 522/1137/20
Провадження № 1-кп/522/998/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 грудня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке зареєстроване в ЄРДР за №0002385 від 26.04.2018 року відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Козаче Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянина України, не одруженого, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ВСТАНОВИВ:
25.04.2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув до м. Одеси, маючи злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном.
Приблизно о 23 год. 50 хв. ОСОБА_4 , знаходячись на "Куліковому полі", а саме - на алеї зі сторони будинку "Профспілок", звернув увагу на ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проходив по вказаній алеї в напрямку залізничного вокзалу.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, дочекавшись, коли ОСОБА_11 підійде ближче, ОСОБА_4 вийшов із-за дерева та направився назустріч ОСОБА_11 та підійшовши до нього з-заду, поштовхом в спину повалив його на землю.
Після чого, ОСОБА_4 дістав предмет схожий на ніж, яким став погрожувати ОСОБА_11 та вимагати грошові кошти, мобільний телефон та цінні речі. Побоюючись за своє життя та здоров`я, ОСОБА_11 не став здійснювати будь-який опір на вимоги ОСОБА_4 .
В цей час, ОСОБА_4 дістав з передньої кишені штанів ОСОБА_11 мобільний телефон "МЕIZU М5" з серійними номерами ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕІ НОМЕР_2 золотистого кольору з сім-картою НОМЕР_3 , вартість якого становить 3700 гривень та забрав собі, після чого з внутрішньої кишені куртки ОСОБА_11 дістав гаманець, з якого забрав грошові кошти в розмірі 70 гривень та повернув гаманець останньому. Згодом, ОСОБА_4 помітив у ОСОБА_11 на правій руці золотий перстень з каменем вагою 3 грами, вартість якого становить 3600,00 гривень та продовжуючи погрожувати застосуванням фізичного насилля, став його вимагати у потерпілого. Розуміючи, що в разі не виконання вимог, ОСОБА_4 може застосувати предмет схожий на ніж, ОСОБА_11 зняв з пальця перстень та передав його ОСОБА_4 . Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_12 побачив на шиї ОСОБА_11 золотий ланцюжок вагою 8 грам, вартість якого становить 9600,00 гривень з золотим хрестиком вагою 1,5 грама, вартість якого становить 1800,00 гривень, який зірвав рукою та забрав собі.
Після чого, ОСОБА_4 наніс удар рукою в обличчя ОСОБА_11 та побіг в бік будинку "Профспілок", де в подальшому зник в невідомому напрямку.
Викраденим мобільним телефоном марки "МЕIZU М5", грошовими коштами в розмірі 70,00 гривень, золотим перстнем, золотим ланцюжком та золотим хрестиком ОСОБА_4 розпорядився на власний розсуд.
Своїми умисними протиправними діями, ОСОБА_4 заподіяв матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_11 в розмірі 18070,00 гривень.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України за кваліфікуючими ознаками: напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

У судовому засіданні ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся та підтвердив суду такі встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини як дата, час, місце, спосіб і наслідки вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, зокрема, що 25.04.2018 року він, знаходячись на "Куліковому полі", маючи злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, побачив незнайомого йому ОСОБА_11 , дочекавшись, коли він підійде ближче, підійшов до нього з-заду, поштовхом в спину повалив його на землю. Потім, він дістав предмет схожий на ніж, яким став погрожувати ОСОБА_11 та вимагати грошові кошти, мобільний телефон та цінні речі. В подальшому він дістав з передньої кишені штанів ОСОБА_11 мобільний телефон "МЕIZU М5", після чого з внутрішньої кишені куртки ОСОБА_11 дістав гаманець, з якого забрав грошові кошти в розмірі 70 гривень та повернув гаманець останньому. Згодом, помітив у ОСОБА_11 на руці золотий перстень, золотий ланцюжок з золотим хрестиком та продовжуючи погрожувати застосуванням фізичного насилля, став їх вимагати у потерпілого. ОСОБА_11 віддав вказані речі, після чого, ОСОБА_4 наніс удар рукою в обличчя ОСОБА_11 та побіг в бік будинку "Профспілок", вищевказаними речами ОСОБА_11 розпорядився на власний розсуд.
ОСОБА_4 у судовому засіданні просив тяжко його за скоєне не карати.
Прокурор в порядку ст. ст. 338 та 341 КПК України змінив висунуте раніше обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 187 КК України, вважаючи поданими та дослідженими судом доказами доведеним змінене обвинувачення у повному обсязі.
Прокурор просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з випробуванням 2 роки.
Захисник ОСОБА_10 погодився з думою прокурора в частині призначення покарання, проте вважав, що достатнім для його підзахисного буде випробування 1 рік.
Потерпілий ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надав до суду письмову заяву, в якій зазначив, що його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, передбачене ч. 4 ст. 338 КПК України йому відоме, проте він погоджується зі зміненим обвинуваченням відносно ОСОБА_4 , та просить провести судове засідання за його відсутності, повідомив, що матеріальну шкоду ОСОБА_4 йому повністю відшкодував та матеріальних претензій відносно нього він не має.
Під час судового засідання, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинувачених та інших учасників судового розгляду. З урахуванням думки прокурора, обвинувачених, захисника, суд відповідно до ч. 3 ст. 349КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України доведена та його дії правильно кваліфіковані, оскільки він здійснив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого та добровільне відшкодування завданої потерпілому шкоди.
При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням врегульоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд, при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням наведених положень законодавства, при призначенні покарання суд враховує, що скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення є тяжким злочином.
В свою чергу, суд бере до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 є раніше не судимою особою, у вчиненому злочині обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи.
Щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, виходячи зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину та повторності його вчинення. Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.
Застосування інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинувачених без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння ними нових злочинів.
У той же час, відповідно до вимог ст.76 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого для встановлення факту виправлення, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільні позови у кримінальному проваджені не заявлялися.
Відомостей про процесуальні витрати суду не надано.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368- 371, 374 КПК України,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Суддя ОСОБА_1