Номер провадження: 11-кп/813/742/21
Номер справи місцевого суду: 500/3543/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001283, відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізмаїл Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, непрацевлаштований, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 квітня 2007 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік;

- вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2007 року за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік шість місяців;

- вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2007 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за від 20 вересня 2007 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки;

- вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2014 року за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.3 ст.185; ч.2 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини, встановлені
судом першої інстанції.

Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.3 ст.185; ч.2 ст.289 КК України та йому призначено покарання:

- за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки;

- за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без конфіскації майна.

На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 30 травня 2019 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з у період часу з 30 травня 2017 року по 26 липня 2017 року, з розрахунку один день переднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили до ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Також оскарженим вироком вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 23 квітня 2016 року, приблизно о 17 годині, за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 повторно незаконно заволодів транспортним засобом мопедом «Honda Dio», який належить потерпілому ОСОБА_9 , вартістю 2050 гривень.

Крім того, 30 травня 2019 року, приблизно о 10 годині 30 хвилин, за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 проник на територію вказаного домоволодіння та здійснив спробу таємного викрадення грошових коштів у сумі 491 гривня, які належать ОСОБА_10 , проте довести свої дії до кінця не зміг з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий потерпілим у приміщенні будинку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржений вирок та ухвалити новий вирок, яким закрити кримінальне провадження у зв`язку із недоведеністю його вини.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Зокрема, обвинувачений стверджує, що він не вчиняв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.289 КК України, адже не мав наміру на заволодіння транспортним засобом, оскільки потерпілий сам попросив його скористатись мопедом.

Також апелянт вказує на те, що він не проникав до домоволодіння та не намагався викрасти грошові кошти, а лише допомагав потерпілому у господарстві.

Крім того, обвинувачений зазначає, що під час досудового розслідування працівниками поліції на нього здійснювався тиск з метою отримання неправомірної вигоди.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та просили її задовольнити. При цьому захисник ОСОБА_7 зазначив про необхідність перерахунку строку тримання під вартою ОСОБА_8 .

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , однак не заперечувала проти перерахунку строку тримання під вартою ОСОБА_8 .

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не погодився з доведеністю його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачений та його захисник не зверталися до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

За таких умов, враховуючи відсутність будь-яких клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів по справі, апеляційний суд констатує, що, у відповідності до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції повноваження апеляційного суду стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі».

Апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

В свою чергу, дослідивши оскаржений вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.15, ч.3 ст.185; ч.2 ст.289 КК України.

Так, відповідно до оскарженого вироку суду першої інстанції вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за які його визнано винуватим, а саме: незаконного заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно та незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, з проникненням в житло, вчинене повторно, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який під час допиту у суді першої інстанції показав, що 23 квітня 2016 року він залишив свій мопед біля домоволодіння АДРЕСА_2 , звідки ним заволоділи. Нікому дозволу на це він не давав. Мопед «HONDA DIO» номер рами НОМЕР_1 вартістю 2050 гривень зайшли через деякий час не далече від дому та повернули йому. Вкрав мопед ОСОБА_8 , який зізнався в цьому одразу після скоєння злочину та в ході слідчого експерименту;

- заявою ОСОБА_9 від 15 квітня 2016 року;

- протоколом слідчого експерименту від 27 травня 2016 року за участю ОСОБА_8 в ході якого він розказав та показав як саме він вчинив злочин;

- заявою ОСОБА_10 від 15 травня 2019 року про викрадення в нього майна;

- протоколом огляду місця події від 30 травня 2019 року, яким оглянуто будинок АДРЕСА_4 ;

- протоколом огляду предмету грошей від 07 червня 2019 року.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу злочинів, передбачених ч.3 ст.15, ч.3 ст.185; ч.2 ст.289 КК України та доведеності його вини у вчиненні цих злочинів.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_8 .

На думку апеляційного суду, твердження обвинуваченого про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів спростовується фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.

Невизнання своєї провини обвинуваченим ОСОБА_8 апеляційний суд розцінює, як намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинені злочини.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 стверджував про те, що під час досудового розслідування працівниками поліції на нього здійснювався тиск.

Однак, під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 не зміг пояснити апеляційному суду, яким чином на нього здійснювали тиск працівники поліції та в чому це проявлялося.

За таких обставин апеляційний суд вважає неспроможними твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування до нього працівниками поліції тиску під час досудового розслідування кримінального провадження.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, відповідно до ст.65 - 67 КК України врахував характер і міру громадської небезпеки вчинених злочинів, дані, які характеризують особу обвинуваченого, висновок органу пробації, обставини, які обтяжують і пом`якшують покарання.

Суд першої інстанції визнав у якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , повне визнання своєї провини обвинуваченим, щире розкаяння в скоєнні злочину, сприяння в його розкритті, повне відшкодування матеріального збитку.

Разом з тим суд першої інстанції врахував обставину, яка, відповідно до ст.67 КК України, обтяжує покарання ОСОБА_8 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі посилаючись на те, що саме цей вид покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

В свою чергу апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, передбачених ст.185 КК України, що характеризує його як особу схильну до вчинення корисливих злочинів проти власності.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 будучи особою працездатного віку, ніде не працював та суспільно-корисною працею не займався, постійного законного джерела прибутку не мав, що і стало підґрунтям для вчинення корисливих злочинів.

На думку апеляційного суду, така поведінка обвинуваченого свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що виправлення і перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд зазначає, що злочини, вчинені ОСОБА_8 зазіхають на суспільну складову безпечного життя, оскільки формують думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини.

Разом з тим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких соціально значимих, як власність, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 зазначив про необхідність перерахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 та зарахувати його обвинуваченому у строк відбуття покарання.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» - попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, Верховного Суду України набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Законом України № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року (далі - Закон України № 838-VIII), який набрав чинності 24 грудня 2015 року, внесені зміни до ч.5 ст.72 КК України та передбачено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З даного питання висловлена думка Верховного Суду в постанові Великої палати від 29.08.2018 р. по справі № 663/537/17.

Згідно п.65 даної постанови, вирішуючи питання про те, якою редакцією ч.5 ст.72 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено у ч.2 та ч.3 ст.4 КК України, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність, а не правила дії у часі кримінального процесуального закону.

Також Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові вказала, що Закон № 838-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином поліпшує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, оскільки передбачає коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого КК України, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи (ч.4 ст. 5 КК України).

Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 вчинив інкримінований йому злочин 23 квітня 2016 року, був взятий під варту 30 травня 2017 року та утримувався під вартою по 26 липня 2017 року, що було враховано судом першої інстанції під час постановлення вироку.

Крім того, ОСОБА_8 був взятий під варту 19 травня 2019 року та утримується під вартою по теперішній час.

На момент вчинення злочину у кримінальному провадженні за №0001283 обвинуваченим ОСОБА_8 діяли положення Закону України № 838-VIII.

За таких обставин, враховуючи положення кримінального закону та практику Верховного Суду України з цього приводу, при вирішенні питання щодо зарахування строку попереднього ув`язнення обвинуваченому ОСОБА_8 попри зміни закону про кримінальну відповідальність після вчинення обвинуваченим злочину належить застосовувати положення Закону України № 838-VIII, як правового акту, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Враховуючи викладене, необхідно зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 30 травня 2019 року по день набрання вироком законної сили, тобто 09 грудня 2021 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 та п.1 ч.1 ст.413 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, зокрема незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , а тому вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині зарахування строку попереднього ув`язнення ОСОБА_8 у строк відбуття покарання.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 411, 413, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 частко задовольнити.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.3 ст.185; ч.2 ст.289 КК України змінити.

Доповнити резолютивну частину оскаржуваного вироку абзацом наступного змісту:

«Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року, зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 30 травня 2019 року по день набрання вироком законної сили, тобто 09 грудня 2021 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі».

В іншій частині вирок залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з під варти негайно в зв`язку з повним відбуттям призначеного покарання за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4