Справа № 199/22/22
ВИРОК
іменем України

22.02.2022 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження № 0001538 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.12.2021, відносно обвинуваченого:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підгороднє Дніпропетровського району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, працюючого офіційно на НПГУ «Тернівська» на посаді прохідника, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого у будинку АДРЕСА_1 і проживаючого у квартирі АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за який передбачена ч. 1 ст.286 КК України,

сторони кримінального провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,

потерпілий ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_7

В С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Судом визнано доведеним, що 02.11.2021 близько 12:30 год водій ОСОБА_3 керуючи технічно справним автомобілем «Богдан 211010» реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_8 , рухався по автодорозі по вул. Калиновій з боку вул. Вітчизняної у напрямку вул. Янтарної міста Дніпра.

Під час руху ОСОБА_3 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, при виборі швидкості руху керованим ним автомобілем не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати можливість постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, внаслідок чого втратив контроль над керуванням, змінив напрямок свого руху ліворуч, виїхав на смугу зустрічного напрямку руху та в районі е/о №12 автодороги по вул. Калиновій з боку вул. Вітчизняної у напрямку вул. Янтарної міста Дніпра, скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався у зустрічному напрямку.

Унаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водію ОСОБА_6 , який рухався по дорозі у зустрічному напрямку на автомобілі «ВАЗ 2101» реєстраційний номер НОМЕР_2 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді: забою лівого колінного суглобу, саден лівого колінного суглобу та лівої гомілки, забою медіального, виростка лівої стегнової кістки, забою зв`язки медіального утримувача надколінника, медіальної колаттерельної зв`язки, забою медіального широкого м`язу стегна з явищами гемартрозу, лівого колінного суглобу (кров в порожнині суглобу), садна правого колінного суглобу, синця правої гомілки, які згідно висновку судово-медичного експерта, відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6, термін зрощення кісткової тканини понад 21 добу.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «Богдан 211010» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких: «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», виконання яких, згідно висновку судової авто-технічної експертизи, знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події.

Отже, ОСОБА_3 , являючись особою, яка керує транспортним засобом, порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, унаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_6 , середньої тяжкості тілесне ушкодження, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які виразилися в порушенні ним Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження, кваліфікуються за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

2.Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_3 .
Як пояснив ОСОБА_3 суду, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених вище, він визнає повністю і у вчиненому кається. Не оспорюючи фактичні обставини справи обвинувачений, підтвердив обставини про час і місце вчиненого ним кримінального правопорушення. При цьому обвинувачений, пояснив, що він дійсно 02.11.2021 року близько 12.30 годин керував автомобілем «Богдан» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 Рухався він по автодорозі вул. Калиновій з боку вул. Вітчизняної у напрямку вул. Янтраної м. Дніпро.

У день ДТП був дощ, покриття асфальту було мокре, ділянка дороги була із заокругленням, коли він входив у поворот то почав гальмувати, але автомобіль занесло, при цьому швидкість була помірною. Внаслідок чого його авто вилетіло на зустрічну смугу та врізалось у авто «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого виявився ОСОБА_6 . Згодом він дізнався, що у потерпілого наявні тілесні ушкодження середнього ступню тяжкості, він постійно телефонував ОСОБА_6 намагався відшкодувати збитки в сумі 10 000.00 гривень, але тієї суми яку просив потерпілий у нього не було.

Крім вказаного, винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 підтверджується показами у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 та письмовими доказами дослідженими у судовому засіданні.

Як вказав потерпілий ОСОБА_6 , 02.11.2021 року близько 12.30 годин він їхав на авто, яке належить його покійному тестю - «ВАЗ 2101», реєстраційний номерний НОМЕР_2 , він повертав із вул. Клочко на вул. Калинову направо за фурою, яка почала уходити у правий ряд, при цьому він залишися у лівому ряду, адже хотів повертати на вул. Вітчизняну, у цей час, він тільки випередив фуру і відразу вилетів авто «Богдан», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при цьому йому діватися було нікуди та сталося зіткнення, все відбулося митєєво.
В наслідок ДТП від дій обвинуваченого йому були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, на лікарняному він був не офіційно, але є виписки лікарів. ОСОБА_3 після ДТП йому не телефонував, тоді як він сам зателефонував обвинуваченому з проханням відшкодувати збитки, але ОСОБА_3 відповів, що збитки буде відшкодовувати страхова компанія та запропонував йому 10 000.00 гривень, однак він відмовився, бо цих коштів було не достатньо, так як він залишився без авто. Крім того, він звертався до страхової компанії, експерт визнав авто «ВАЗ» таким, що не підлягає відновленню, але гроші йому ще ніхто не перераховував.

Разом з тим, потерпілий ОСОБА_6 підтримав заявлений ним цивільний позов у повному обсязі, прохав суд стягнути саме з обвинуваченого ОСОБА_3 , а не з страхової компанії витрати пов`язані з моральними збитками у сумі 40000 гривень, оскільки внаслідок ДТП він залишився без авто який дістався йому від покійного тестя. При цьому дружина вимушена возити дітей на громадському транспорті, а він не може їздити по роботі, з`явилась боязнь управління транспортом, так як відклалось у свідомості.

Так, відповідно протоколу огляду місця дорожньо транспортної пригоди від 02.11.2021 року за участю понятих було зафіксовано ділянку дороги та складено схему ДТП з фото таблицею, а саме місто Дніпро вулиця Калинова е/о 12 де сталося зіткнення ТЗ на проїзній частині. Пошкодження дорожнього покриття не виявлено. Дорожнє покриття вологе, чисте. Дорожня розмітка 1.3,1.5, Світлофором не регулюється. Загальна видимість та конкретна видимість з робочого місця водія - необмежена. Пора доби денна. Слідів шин не виявлено.

Відповідно до постанов слідчого від 09.12.2021 автомобілі «БОГДАН» р.н. НОМЕР_1 , «ВАЗ» р.н. НОМЕР_2 , - визнано речовими доказами.

У відповідності до висновку експерта № 3280е від 15.12.2021 року за результатами якого за даними медичної документації, з урахуванням консультативного висновку та при огляді у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: забою лівого колінного суглобу, саден лівого колінного суглобу та лівої гомілки, забою медіального, виростка лівої стегнової кістки, забою зв`язки медіального утримувача надколінника, медіальної колаттерельної зв`язки, забою медіального широкого м`язу стегна з явищами гемартрозу, лівого колінного суглобу (кров в порожнині суглобу), садна правого колінного суглобу, синця правої гомілки. Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмету, або при ударі об такий, якими могли бути і виступаючі частини салону автомобіля, за умов ДТП. Враховуючи характер та локалізацію, ступінь ознак загоєння виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, дані медичної документації, можливо вказати, що ушкодження утворилися незадовго до звернення за медичною допомогою у КНП «МКЛ № 6 ДМР», тобто можливо і в термін на який вказує обстежений. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6.

У відповідності до протоколу проведення слідчого експерименту від 14.12.2021 року за участі потерпілого ОСОБА_6 у присутності двох понятих, проводилося відтворення Дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.11.2021 року на дорозі по вулиці Калиновій у місті Дніпрі в районі е/о № 12.

За результатами судової авто технічної експертизи від 22.12.2021 № СЕ-19/104-21/40088-ІТ 1. У даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 2101» ОСОБА_6 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України. При заданому механізмові події, в діях водія «ВАЗ 2101» ОСОБА_6 невідповідностей вимогам 12.3 ПДР України не вбачається. 2 В умовах даної події водій автомобіля «ВАЗ 2101» ОСОБА_6 не мав технічної можливості уникнути даної ДТП. 3 У даній дорожній обстановці водій автомобіля «БОГДАН 211010» ОСОБА_3 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1 ПДР України. При заданому механізмові події, дії водія автомобіля «Богдан 211010» ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП. 4 Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія «БОГДАН 211010» ОСОБА_3 визначалася виконанням ним вимог п. 12.1 ПДР України, і у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому їх виконати.

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 203929452, укладеного між Страховиком «Credo» та ОСОБА_8 та діє з 09.05.2021 по 08.05.2022 , забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Богдан 211010, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, відповідно до ст.94 КПК України, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В своїх рішеннях «Ірландія проти Сполучного Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів, суд як правило, застосовує критерій доведення вини «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співвідношення достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Судом встановлено, що вказані у вироку та дослідженні в ході судового розгляду докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведеності вини у його вчиненні та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. Об`єктивних підстав ставити під сумнів свідчення допитаних в суді обвинуваченого та потерпілого у суду немає.

При цьому, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження.

3.Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 і його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як такі що виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

4.Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Суд відносить визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, та каяття обвинуваченого до обставин, що пом`якшують покарання, оскільки він визнав свою вину, проявив дійове каяття, що характеризуючи суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

5.Мотиви призначення покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд відповідно до ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, який скоєно з необережності, і, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до нетяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований де характеризується з позитивної сторони, не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра, має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимий.

Таким чином, призначаючи покарання, суд, відповідно вимог ст.65 КК України, враховує:

вищенаведені обставини, позицію прокурора який просив призначити покарання у виді штрафу з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, позицію потерпілого ОСОБА_6 , який підтримав позицію прокурора, позицію обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_7 , які прохали суворо не карати, та не призначати покарання у виді штрафу, оскільки даний вид покарання становитиме надмірний тягар для обвинуваченого, також суд враховує наявність обставин, що пом`якшують та відсутність обставин що обтяжують покарання обвинуваченому, дані про особу ОСОБА_3 , суд вважає за необхідне призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України з призначенням додаткового покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Оскільки саме, це покарання, на переконання суду, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом із наведеним, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_3 , без реального відбування основного покарання та прийшов до висновку про звільнення від відбування основного покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України та із покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України. Оскільки іспитовий строк дисциплінує засуджених, привчає їх до додержання законів, нагадує їм, що вони не виправдані, а проходять випробування, від результату якого залежить їх подальша доля - звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.

Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

6.Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Так, у межах даного кримінального провадження потерпілим ОСОБА_6 було пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000.00 гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги стосовно стягнення моральної шкоди в сумі 40. 000 грн. потерпілий ОСОБА_6 вказує, що йому завдано моральні страждання, він пережив сильний емоційний стрес, проводилась тривала реабілітація, вимушено та безповоротно змінилося його життя, його постійно турбує нервозність, дратівливість, відбулося порушення повноцінного зайняття спортом, а під час реабілітації та лікування він не міг матеріально забезпечувати потребами свою сім`ю.

Вирішуючи заявлений потерпілим ОСОБА_6 цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди у сумі 40.000 гривень в межах даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 203929452, укладеного між Страховиком «Credo» та ОСОБА_8 та діє з 09.05.2021 по 08.05.2022 страховим випадком є подія, внаслідок якої завдано шкоду третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу - автомобіля Богдан 211010, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Отже, між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_3 виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час між обвинуваченим та страховою компанією існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілими, яким він виплачує страхові відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

Положеннями ст. 35 вказаного Закону регламентовано, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування.

Суд звертає увагу, що визначений Законом № 1961-IV порядок звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий у розумінні ст. 124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає права особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Застосування положень Закону № 1961-IV у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

Законодавець установлює дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них, яка визначена у ст. 35 Закону № 1961-IV, передбачає відшкодування шкоди на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з п. 36.1. ст. 36 Закону № 1961-IV рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

З огляду на це протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи незвернення із заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст. 128 КПК України.

Водночас у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмета доказування. У цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Згідно зі ст. 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» п. 41.1 та пп. «в» п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Проте, на час розгляду справи судом, позивач ОСОБА_6 не залучив до участі у справі Страхову Компанію хибно вважаючи, що лише ОСОБА_3 повинен бути відповідачем, а із позовом до Страховика «Credo» про стягнення моральної шкоди він буде звертатись окремо, у майбутньому і не в межах даного кримінального провадження.

Однак, у п.85 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) послідовно наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми

Також, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону. Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV.

У зв`язку з чим, у задоволенні позову ОСОБА_6 необхідно відмовити через передчасність та пов`язану з цим необґрунтованість позовних вимог.

Та обставина, що позивач не звернувся у цьому кримінальному провадженні із позовом до страховика, не позбавляє його конституційного права, втіленого в ст. 55 Конституції України, звернутись до суду з позовними вимогами в порядку цивільного судочинства про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої в результаті ДТП.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 - не обирався.

За вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України, із ОСОБА_3 , необхідно стягнути на користь держави витрати пов`язані із проведенням судової експертизи.

Питання про долю речових доказів вирішити відповідно до ч.9 ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст.370,374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік та з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши обвинуваченому іспитовий строк 1 (один) рік.

На підставі п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування понесеної моральної шкоди у розмірі 40.000 гривень відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати пов`язані із проведенням судової експертизи в сумі 1372.96 гривень - висновок експерта № СЕ-19/104-21/40088- ІТ від 22.12.2021 року;

Речові докази: автомобілі «БОГДАН» р.н. НОМЕР_1 , «ВАЗ» р.н. НОМЕР_3 залишити власникам за належністю.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, з моменту вручення йому копії вироку, до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Амур-Нижньодніпровського

районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_9