Дата документу 24.01.2022 Справа № 320/4228/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 320/4228/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/281/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області,

обвинуваченої ОСОБА_9 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

захисника адвоката ОСОБА_10 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

розглянула 24 січня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 липня 2021 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Мелітополь Запорізької області, громадянки України, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

17 серпня 2017 року, приблизно о 12 годині 15 хвилин, ОСОБА_9 , знаходячись на першому поверсі, першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , у ході раптово виниклого словесного конфлікту на ґрунті сталих неприязних відносин з ОСОБА_7 , яка з метою припинення конфлікту намагалася зайти до себе у квартиру, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, умисно, нанесла, не менше 2 ударів вхідними, металевими дверима квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку по кисті правої руки потерпілої, чим спричинила останній тілесні ушкодження, що виразилися у крововиливах правої кисті, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 455 від 16.11.2017 року, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 липня 2021 року:
ОСОБА_9 визнана винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Звільнено ОСОБА_9 від покарання в зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 6000 (шість тисяч) грн.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_9 не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримати.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що згідно заяви потерпілої ОСОБА_7 до відділу поліції остання отримала тілесні ушкодження при падінні. Також під час досудового розслідування жоден свідок не повідомляв слідчого про те, що вони були свідками того, що ОСОБА_9 вдарила ОСОБА_7 металевими дверима по руці, вказуючи, що вони були лише свідками конфлікту між ними.

Вказує, що показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_7 різняться між собою, є непослідовними, такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи. При цьому, звертає увагу, що свідки та потерпіла в судовому засіданні повідомляли про те, що мають до обвинуваченої неприязні відносини протягом багатьох років, а тому до їх показань суд повинен був віднестись критично.

В порушення ч. 3 ст. 23 КПК України сторона обвинувачення не заявила клопотання про допит інших свідків, зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування.

Суд не усунув розбіжності між показаннями учасників справи та висновком експерта № 455 від 16.11.2017 року.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним в частині часткового задоволення цивільного позову. Просить змінити вирок суду, стягнувши з обвинуваченої ОСОБА_9 на її користь 10 000 грн. маральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у вироку не зазначено яким чином матеріальне та сімейне становище обвинуваченої впливає на необхідність відшкодування завданої їй моральної шкоди в повному обсязі, оскільки факт її завдання констатовано в оскаржуваному вироку. Вважає, що завдана їй моральна шкода підлягає стягненню з обвинуваченої у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 потерпіла ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу обвинуваченої залишити без задоволення.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 обвинувачена ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу потерпілої залишити без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

Адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу своєї підзахисної та заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої. Зазначив, що суд односторонньо надав оцінку доказам. Свідки давали суперечливі покази стосовно події, однак судом не були усунуті протиріччя. Експерт вказував про можливість утворення тілесних ушкоджень внаслідок падіння.
Обвинувачена ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримала свою апеляційну скаргу та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги потерпілої. Просила звернути увагу, що у неї та її сина друга група інвалідності, а у її матері перша група інвалідності. Зазначила, що потерпіла зі своїм чоловіком побили її, у неї підірване здоров`я. Наполягала, що вона не била потерпілу, навпаки потерпіла побила її через килимок. Потерпіла впала на руку, потім вийшов її чоловік і вони вдвох продовжили її бити.
Представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу потерпілої та заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги обвинуваченої, вказавши, що її вина доведена.
Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні просила задовольнити її апеляційну скаргу та заперечувала вимогам та доводам апеляційної скарги обвинуваченої. Зазначила, що обвинувачена спричинила їй травми. Спричинена їй моральна шкода є більшою, оскільки у неї досі болить нога, рука, вона втратила слух та зір.
Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення стосовно доводів та вимог апеляційних скарг через їх необґрунтованість. Вважав доведеною провину ОСОБА_9 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченої, виклав у вироку мотиви своїх висновків.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав власних висновків.

Так, у суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_9 , надаючи пояснення стосовно висунутого обвинувачення. вказала про невизнання провини та пояснила про наявність у неї з ОСОБА_7 , яка є сусідкою, частих конфліктів.

Вказувала, що 17.08.2017 року, зайшовши з вулиці у тамбур під`їзду, ОСОБА_7 накинулася на неї, кинула в неї килимок, що лежав біля вхідної двері в під`їзд, наносила удари кулаками та килимком. На прохання заспокоїтися ОСОБА_7 не реагувала.. Коли ОСОБА_7 забігла на майданчик між їх квартирами, зачепилася за сходинки та впала, потягнула за килимок біля її дверей, піднялася та стала ним бити її. З квартири вийшов чоловік ОСОБА_7 , який тримав в руках обріз та хотів вистрелити в неї, але нічого не вийшло. Він також підбіг до неї та разом з ОСОБА_7 наносили їй удари руками та ногами по ногам та рукам.

Обвинувачена вказала на присутність в деякий час свідка ОСОБА_11 , яка не здійснила заходів на її захист. Пояснила, що в подальшому вона вирвалася від ОСОБА_7 та її чоловіка, була вся в крові, намагалася відчинити вхідні металеві двері, але не змогла, тому що ОСОБА_11 утримувала їх. Потім вона зайшла у свою квартиру, викликала швидку та її доставили у лікарню. Ударів ОСОБА_7 вона взагалі не наносила, її не штовхала, також не наносила ударів дверима, остання отримала тілесні ушкодження від падіння.

Разом з тим, версія обвинуваченої, яка полягала у тому, що вона не завдавала умисних тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , та доводи, викладені в апеляційній скарзі з цього приводу, спростовуються безпосередньо дослідженими судом першої інстанції та проаналізованими доказами.

Зокрема, за показаннями потерпілої ОСОБА_7 вбачається, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_9 , підтвердила існування між ними неприязних стосунків, ОСОБА_9 є дуже конфліктною людиною, та безпричинно їх ініціює.

Потерпіла пояснила, що 17.08.2017 року, в обідній час, коли вона прибирала у під`їзді, зі своєї квартири вийшла ОСОБА_9 почала кричати, що взяли її килимок та почала ним її бити. Потім кинула килимок на підлогу та продовжила наносити удари руками по голові та тулубу, штовхнула її та вона впала на сходинку. Вона побігла до дверей своєї квартири та подзвонила в квартиру, щоб чоловік відчинив їй двері. При цьому, вона стояла боком до металевої двері, тримаючись правою рукою за її лутку. ОСОБА_9 підійшла ззаду та почала бити її металевими дверми по правій руці, нанесла приблизно 4 удари. Потім чоловік відчинив двері та вона зайшла в квартиру та викликала поліцію, швидку допомогу, яка доставила її у лікарню. Потерпіла стверджує, що тілесні ушкодження кисті вона отримала від ударів дверима, які їй нанесла ОСОБА_9 , а не в результаті падіння, та саме від цих ударів вона відчула сильний біль та виник крововилив.

З показань свідка ОСОБА_11 , яка є сусідкою, встановлено, що ОСОБА_9 є дуже конфліктною особою, висловлюється на всіх мешканців будинку нецензурною лайкою, безпричинно створює конфліктні ситуації. В серпні 2017 року, на початку першої години дня, вона поверталася додому, відчинила двері під`їзду та з проходу побачила, що на майданчику першого поверху ОСОБА_9 б`є килимком ОСОБА_7 . При цьому, ОСОБА_7 захищалася від останньої, виставивши руки перед собою. Далі ОСОБА_7 подзвонила у двері своєї квартири та чекала, поки їх відчинять. Металеві двері були відчинені та ОСОБА_7 стояла, тримаючись рукою за їх лутку, а ОСОБА_9 декілька разів штовхала двері в сторону руки ОСОБА_7 . Коли чоловік ОСОБА_7 відчинив дерев`яні двері, остання зайшла в квартиру. Через день вона зустріла ОСОБА_7 та бачила, що у останньої набрякла права рука.

Допитана свідок ОСОБА_12 характеризувала ОСОБА_9 , як дуже конфліктною особою. 17 серпня 2017 року, на початку першої години дня вона почула крики з під`їзду, зайшла та побачила, що ОСОБА_7 стоїть біля дверей своєї квартири, намагаючись відчинити металеві двері, які були привідчинені, тримаючись рукою за їх лутку, а ОСОБА_9 рукою декілька разів штовхнула ці двері в сторону, де знаходилася рука ОСОБА_7 .. Коли чоловік ОСОБА_7 відчинив дерев`яні двері, остання зайшла у квартиру, при цьому ОСОБА_9 поводилася дуже агресивно, а побачивши її, забігла в свою квартиру. Про пошкодження руки ОСОБА_7 вона дізналася під час подальшої зустрічі з потерпілою.

Показання потерпілої та свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, узгоджуються між собою та не містять істотних суперечностей щодо обставин кримінального провадження, а тому посилання обвинуваченої в апеляційній скарзі на наявність розбіжностей в їх показаннях, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність показань потерпілої та свідків районний суд не знаходить.

Не наведено таких підстав стороною захисту і в ході апеляційного розгляду.

Твердження обвинуваченої про необхідність критичного ставлення до показань потерпілої та свідків з підстав того, що останні в судовому засіданні повідомляли про неприязні стосунки з обвинуваченою протягом багатьох років, є надуманими, оскільки, як вбачається зі змісту показань допитаних потерпілої та свідків, останні розповідали про обставини, очевидцями яких були.
Слід зауважити, що покази потерпілої повністю підтверджуються свідченнями ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які відповідають даним судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_7 .
За таких неспростовних обставин стверджувати про неправдивість показань потерпілої та свідків внаслідок конфліктних відносин із ОСОБА_7 у суду не має підстав.

Доводи обвинуваченої про те, що свідки під час досудового розслідування не вказували, що бачили як вона вдарила ОСОБА_7 металевими дверима по руці є неспроможними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, безпосередньо допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили, що під час досудового розслідування слідчий не ставив питання про події, які відбувалися біля дверей квартири потерпілої ОСОБА_7 , тому вони й не зазначили про ці обставини під час їх допиту на стадії досудового розслідування.

При цьому, колегія суддів зауважує, що вказані свідки не є зацікавленими особами та надавали в судовому засіданні свідчення про події, які вони спостерігали безпосередньо, чітко вказавши, що бачили як ОСОБА_9 наносила удари потерпілій по руці металевими дверима, штовхаючи їх, коли та трималася рукою об лутку.

Згідно висновку експерта № 455 від 16.11.2017 року у ОСОБА_7 мали місце тілесні ушкодження: крововиливи правої кісті, які кваліфікуються як легкі та утворилися від дії тупих твердих предметів та при ударах об такі предмети, можливо руками, металевими дверима, а також при падінні на тверду поверхню, 17.08.2017 року, при обставинах, викладених у постанові слідчого, та вказаних потерпілою. Тілесні ушкодження у ОСОБА_7 утворилися в результаті не менше 2-х травматичних впливів (т. 1 а.п. 126).

Наведені докази у своєму логічному зв`язку вказують на доведення провини ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 125 КК України при обставинах, встановлених судом першої інстанції.

Посилання обвинуваченої на те, що потерпіла в заяві до поліції вказувала про отримання тілесних ушкоджень при падінні не відповідають дійсності та спростовуються протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_7 заявила про те, що 17.08.2017 року близько 12 год. 15 хв., знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , в під`їзді № 1 на першому поверсі гр. ОСОБА_9 завдала їй тілесні ушкодження ( т. 1 а.п. 122, 123).

Перевіряючи доводи обвинуваченої про те, що в порушення ч. 3 ст. 23 КПК України сторона обвинувачення не заявила клопотання про допит інших свідків, заявлених в реєстрі матеріалів досудового розслідування, слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Як вбачається із звукозапису судового засідання від 26.06.2019 року, під час визначення судом обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, прокурором було заявлено клопотання, зокрема про виклик та допит свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , проти чого не заперечувала сторона захисту (т. 1 а.п. 119).

Питання про виклик інших свідків, зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування, зокрема свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , сторона обвинувачення під час судового розгляду не ставила.

В свою чергу, сторона захисту, користуючись передбаченим п. 1 ч. 4 ст. 42 КПК України правом вимагати виклику і допиту свідків, також не наполягала на необхідності здійснення допиту цих свідків.

Таким чином, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, створив усі необхідні умови для реалізації як стороною обвинувачення, так і стороною захисту процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, разом з тим, жодних клопотань про необхідність виклику та допиту свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 стороною захисту заявлено не було.

За таких обставин, доводи обвинуваченої в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

Твердження автора апеляційної скарги стосовно не усунення судом розбіжностей між показаннями учасників справи та висновком експерта № 455 від 16.11.2017 року є неспроможними.

Так, допитані потерпіла ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказували, що обвинувачена наносила удари металевими дверима потерпілій, коли та трималась рукою за дверну лутку.

Висновком судово-медичної експертизи № 455 від 16.11.2017 року не виключається отримання тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_7 внаслідок дії тупих твердих предметів та при ударах об такі предмети, зокрема металевими дверима.

Показання потерпілої та свідків стосовно утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 в повній мірі узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи та не містять жодних розбіжностей.

Отже, слід констатувати, що вказаний як потерпілою, так і свідками механізм утворення тілесного ушкодження у кисті правої руки потерпілої підтверджений і висновком експерта, який за своїм змістом, зокрема підтвердив і цей механізм.

При цьому, зміст показів потерпілої та свідків щодо агресивної поведінки обвинуваченої, неодноразовості здійснення обвинуваченою травматичних впливів металевими дверима в область руки потерпілої, засвідчують цілеспрямованість таких дій з боку ОСОБА_9 , направлених на спричинення ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень.

Апеляційним судом встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку, і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої складу інкримінованого їй злочину, доведеність її вини у вчиненні цього злочину та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

При аналізі досліджених доказів, суд не допустив порушень ст. 94 КПК України з приводу оцінки доказів.

Суд у вироку навів переконливі мотиви, з яких підстав він не приймає до уваги показання обвинуваченої щодо не нанесення ударів потерпілій, з огляду на те, що вони спростовуються послідовними та детальними показаннями потерпілої, свідків висновком експерта, які узгоджуються між собою та суперечать показанням обвинуваченої, та з яких беззаперечно вбачається спричинення обвинуваченою тілесних ушкоджень потерпілій.

Перелічені у вироку докази переконують колегію суддів в правильності висновку районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за встановлених місцевим судом обставин.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченої та на кваліфікацію її дій, колегією суддів не виявлено.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суд при розгляді даного провадження детально перевірив усі доводи сторони захисту, які є аналогічними при апеляційному розгляді, та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Районний суд, аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування вироку колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів потерпілої про помилковість висновків суду щодо необхідності часткового задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Як роз`яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.07.2004 № 13 « Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілого суди повинні керуватися відповідними положеннями Цивільного кодексу України та роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами).

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди, суд першої інстанції у повній мірі врахував характер, тривалість та обсяг душевних та моральних страждань, характер наслідків спричиненої потерпілій ОСОБА_7 травми, оскільки у зв`язку з протиправними діями ОСОБА_9 потерпіла певний час відчувала фізичний біль та було порушено її звичайний спосіб життя.

При цьому, місцевий суд при визначенні розміру моральної шкоди врахував норми матеріального закону, обставини кримінального провадження, а також матеріальне та сімейне становище обвинуваченої, яка є пенсіонеркою, має на утриманні мати з першою групою інвалідності та сина з другою групою інвалідності, при цьому, суд належним чином вмотивував своє рішення з цього приводу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку що заподіяна моральна шкода потерпілій ОСОБА_7 є очевидною, а рішення суду першої інстанції щодо визначення її у розмірі 6 000 гривень було прийнято з урахуванням принципу розумності та справедливості, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань потерпілої, яких вона зазнала в момент спричинення їй тілесних ушкоджень.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що зазначений розмір моральної шкоди об`єктивно відповідатиме характеру дій заподіювача шкоди і глибині страждань.

Враховуючи вищевикладене, неприйнятними є доводи апелянта, зазначені в її апеляційній скарзі, про те, що суд першої інстанції підійшов до вирішення питання визначення ціни позову моральної шкоди невірно, неправильно оцінив події та протиправність дій обвинуваченої, протиправність її поведінки по відношенню до потерпілої і таким чином невірно, за внутрішнім переконанням, оцінив заподіяний розмір моральної шкоди.

Посилання потерпілої під час апеляційного розгляду на те, що спричинена їй моральна шкода є більшою, оскільки внаслідок нанесених обвинуваченою їй травм у неї досі болить нога, рука, вона втратила слух та зір, колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на недоведеність причинного зв`язку із інкримінованим обвинуваченій ушкодженням руки потерпілої.

За таких обставин, рішення місцевого суду щодо цивільного позову прийнято з дотриманням положень ст.ст. 128, 129 КПК України та ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, у ньому наведено мотиви та підстави для задоволення цивільного позову.

Переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9 в межах заявлених апеляційних вимог, виконуючи приписи ч. 1 ст. 404 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни або скасування вироку суду першої інстанції, тому залишає апеляційні скарги сторони захисту та потерпілої сторони без задоволення у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 липня 2021 року відносно ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4