1Справа № 335/485/20 1-кп/335/221/2021
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004384 від 12.12.2019 року по обвинуваченню:

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, освіта середня, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 12 грудня 2019 року, приблизно о 12 годині, водій ОСОБА_5 , керуючи вантажним автомобілем «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по лівій смузі проїжджої частини вул. Перемоги, зі сторони вул. Лермонтова в напрямку вул. Яценка в м. Запоріжжі, де перед регульованим світлофором пішохідним переходом, в районі буд. 86 по вул. Патріотичної, повністю зупинився, оскільки для транспорту горів червоний сигнал світлофора.

В цей час, на регульований світлофором пішохідний перехід, який позначений дорожньою розміткою 1.14.2 ПДР України (пішохідний перехід, де рух регулюється світлофором) та дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР України (пішохідний перехід), на зелений для себе сигнал світлофора, вийшов пішохід ОСОБА_7 , який почав перетинати проїжджу частину вул. Перемоги, справа-наліво по ходу руху водія ОСОБА_5 . Пройшовши передню частину кабіни автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пішохід ОСОБА_7 не виходячи з проїжджої частини, підійшов до лівої бічної частини кузова вказаного транспортного засобу, де умисно, з метою суїциду, ліг верхньою частиною тулуба під задні ліві спарені колеса автомобіля та продовжив лежати.

Водій ОСОБА_5 , маючи можливість виявити пішохода ОСОБА_7 , який ліг під транспортний засіб, а також можливість побачити в ліве зовнішнє дзеркало заднього виду його вже лежачим, після зміни сигналу світлофора з червоного на зеленний, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, розпочав рух, внаслідок чого задніми лівими спареними колесами здійснив наїзд (переїзд) останнього.

Своїми діями водій ОСОБА_5 порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, відповідно до яких:

- п. 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».
Порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. 10.1. Правил дорожнього руху України, згідно висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» № 9-874 від 21.12.2019 року, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці ДТП.

Згідно висновку судової медичної експертизи № 4546 від 13.12.2019 року: «смерть ОСОБА_7 настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба, правої верхньої кінцівки з численними переломами кісток скелету, що призвела до розвитку шоку. Всі ушкодження виявлені при проведенні експертизи трупа ОСОБА_7 утворилися незадовго до настання смерті в сукупності знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя. Весь комплекс ушкоджень у ОСОБА_7 міг утворитися під час дорожньо-транспортної пригоди в результаті переїзду рухаючогося транспортного засобу через тулуб та голову».

Ці дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Судовий розгляд у кримінальному провадженні проведено в межах пред`явленого обвинувачення відповідно до ст.337 КПК України.

Провівши судове слідство та проаналізувавши наявні в справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні ОСОБА_5 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 19.12.2019 року в обідній час керував вантажним автомобілем «ТАТА» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався по вул. Перемоги в м. Запоріжжя зі сторони вулиці Лермонтова в напрямку вулиці Діагональної. Погода в цей час була похмура, асфальт сухий. На перехресті поблизу 5-ї МКЛ зупинився на червоний сигнал світлофора та стояв першим в крайній лівій полосі руху проїжджої частини, розділеної з зустрічним напрямком руху бетонним розділювачем. Помітив пішохода, віком близько 80 років, зростом близько 160 см., який був легко одягнений, що перейшов пішохідний перехід з права на ліво. Коли на світлофорі загорівся зелений сигнал, пересвідчившись в безпеці шляхом огляду в дзеркала заднього виду автомобіля, на мінімальній швидкості розпочав рух. В цей час відчув, що задні колеса автомобіля наїхали на якусь перешкоду. Водій іншого автомобіля «Славута» подав сигнал для зупинки. Вийшовши зі свого автомобіля позаду побачив невідомого чоловіка, який лежав на асфальтовому покритті дороги. Зі свого телефону викликав поліцію та «швидку допомогу». Вважає себе не винним, так як додержувався всіх Правил дорожнього руху, стався збіг обставин, потерпілий таким чином вчинив самогубство. Просив його виправдати.

Перевіривши, дослідивши, та оцінивши докази по вказаному кримінальному провадженню у їх сукупності, суд приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення не знайшло свого об`єктивного підтвердження, спростовується доказами, дослідженими в ході судового розгляду, обвинувачення обґрунтовано доказами, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Даний висновок ґрунтується на наступних підставах та доказах.

Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, сторона обвинувачення посилалася на безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, а саме наступні:

-протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.12.2019 року з додатком у вигляді схеми, фототаблиці та флеш-носія Mikro SD з відеозаписом огляду місця події;

-аркуш з рукописним текстом, вилучений при проведенні огляду місця пригоди;

-протокол пред`явлення трупа для впізнання від 13.12.2019 року;

-висновок експерта № 4546 від 09.01.2020 року;

-висновок інженерно-транспортної експертизи № 9-874 від 24.12.2019 року;

-покази потерпілої ОСОБА_4 ;

-покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Так, згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.12.2019 року, місцем події є ділянка дороги в районі будинку № 86 по вул. Патріотичній в м. Запоріжжя поблизу регульованого пішохідного переходу. Ділянка дороги пряма, спуск в напрямку вул. Яценко, покриття асфальтне, сухе, без пошкоджень та ям. Виявлено труп чоловіка з тілесними ушкодженнями, який лежить обличчям до низу, права верхня кінцівка зігнута в суглобі запрокинута догори, ліва верхня витягнута вздовж тулуба. В його кишенях виявлено грошові кошти в сумі 763 гривні, аркуш паперу з рукописним текстом, та зарядний пристрій, які вилучені слідчим та упаковані (а.п.36-53).

Оглядом в судовому засіданні аркушу з рукописним текстом, вилученого при проведенні огляду місця пригоди встановлено, що вона є предсмертною запискою загиблого та містить наступний текст: «Письмо. Дорогие мои простите за все. Никого в своей смерти не виню. Раечка прости дорогая больше этой боли терпеть не могу. Деньги - 700 грн. Лариса доч Сережа зять 096009927» (а.п.59).

Згідно протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 13.12.2019 року, ОСОБА_4 впізнала в загиблому свого батька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.п.65-66).

Згідно висновку експерта № 4546 від 09.01.2020 року, смерть ОСОБА_7 настала від поєднаної травми голови, тулуба, правої верхньої кінцівки з численними переломами кісток скелету, що призвела до розвитку шоку. Всі ушкодження виявлені при проведенні експертизи трупа ОСОБА_7 утворилися незадовго до настання смерті в сукупності знаходиться прямому причинному зв`язку з настанням смерті та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя. Садна в лобно-скроневій ділянці зліва, забійна, рвана рана у лобній ділянці зліва, крововиливи в м`які тканини в лобно-скроневій ділянці, переломи кісток основи та склепіння черепу з розривом твердої мозкової оболонки, крововиливи під м`які мозкові оболонки утворилися від дії тупого твердого предмету з переважаючою травмуючою поверхнею в ліву передньо-бічну ділянку голови. Крововиливи в мякі тканини правої задні-бічної поверхні грудної клітини, прямі (згинальні) переломи 2-11 ребер по задній пахвовій лінії справа, непрямі (згинальні) переломи 3-10 ребер зліва по пахвовій лінії, непрямі (розгинальні) переломи 4-10 ребер зліва по лопатковій лінії, розрив зв`язок проміж 4-м, 5-м грудним хребцем, повний розрив спинного мозку в грудному відділі, перелом остистих відростків 5-8 грудних хребців утворилися в наслідок здавлення грудної клітини поміж двома тупими, твердими предметами з направленням травмуючої сили справа на ліво та ззаду наперед. Перелом правої плечової кістки утворився внаслідок дії тупого предмету з переважаючою травмуючою поверхнею ззаду на перед. Весь комплекс ушкоджень у ОСОБА_7 міг утворитися під час дорожньо-транспортної пригоди в результаті переїзду рухаючогося транспортного засобу через тулуб та голову (а.п.67-71).

Згідно висновку інженерно-транспортної експертизи № 9-874 від 24.12.2019 року, за умови статичного положення пішохода на відстані 0,45 м. від лівої бічної частини кузова автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також враховуючи, що водій ОСОБА_5 в ліве заднє дзеркало заднього виду міг бачити пішохода, в місці де він стояв (знаходячись у статичному положенні) і йому це нічого не обмежувало, автомобіль «ТАТА» мав можливість розпочати рух, оскільки між пішоходом та транспортним засобом інтервал складав 0,45 м. Водій автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 повинен був діяти у відповідності із вимогами п.10.1 Правил дорожнього руху. Оцінка дій пішоходів не вимагає застосування спеціальних технічних пізнань в області експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод, тому дії пішохода ОСОБА_7 можуть бути оцінені слідчим (судом) самостійно на підставі розділу 4 Правил дорожнього руху. У діях водія автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 є невідповідність вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Технічна можливість у водія автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 залежала від виконання ним вимог п.10.1 Правил дорожнього руху (а.п.95-99).

Також, в судовому засіданні досліджені такі докази та матеріали:

-протокол огляду вмісту паперового конверту з посметною запискою загиблого (а.п.55-58);

-протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 з додатком у

вигляді схеми та фототаблиці (а.п.72-79);

-протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_8 з додатком

у вигляді схеми та фототаблиці (а.п.80-86);

-протокол додаткового огляду місця події від 16.12.2019 року (а.п.86-92);

- висновок щодо результатів медичного огляду № 5916, згідно якого станом на 13 годин 15 хвилин 12.12.2019 року ОСОБА_5 в стані алкогольного сп`яніння не перебував (а.п.105);

- довідки лікарів нарколога та психіатра, згідно яких ОСОБА_5 у них на обліку не перебуває (а.п.101, 103);

- інформація ЦОСІ ДІТ МВС України, згідно якої ОСОБА_5 раніше не судимий (а.п.104);

- копії Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АО/1196112 та Протокол перевірки технічного стану транспортного засобу №00146-00155-19 від 17.05.2019 року (а.п.107-108);

- копія паспорта ОСОБА_5 , його посвідчення водія та Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.п.100, 106).

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 пояснила, що потерпілим від дорожньо-транспортної пригоди є її батько ОСОБА_7 . За життя він страждав тяжким захворюванням. Зі слів її чоловіка, батько висловлював думки про самогубство. Очевидцем ДТП вона не була. Батько залишив посмертну записку, яка підтверджує його намір покінчити з життям. Претензій до ОСОБА_5 вона не має, просить його не карати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що в грудні 2019 року знаходився біля світлофора на перехресті по вул. Перемоги в м. Запоріжжя, поблизу 5-ї міськлікарні. З відстані приблизно в 70 метрів бачив як біля вантажного автомобіля 5-7 секунд стояв невідомий чоловік, а коли загорівся зелений сигнал світлофора, він пригнув під задні колеса транспортного засобу, що стояв першим у крайній лівій полосі руху. Ввечері побачивши по телебаченню репортаж про цю пригоду і прохання поліції до очевидців, з`явився самостійно до слідчого та надав свої пояснення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що працює водієм тролейбуса. В один із днів грудня 2019 року здійснювала рух по маршруту. На зупинці громадського транспорту «5 міська лікарня» провела висадку пасажирів, продовжила рух, зупинившись на червоне світло світлофора у крайній лівій полосі руху за вантажним автомобілем. В цей час по пішохідному переходу перейшов чоловік, який був легко одягнений не по сезону. Підійшовши до вантажного автомобіля, що стояв попереду, він став збоку між кабіною та задніми колесами. Через 10-15 секунд, коли на світлофорі загорілось зелене світло, невідомий чоловік швидко «нирнув» під колеса вантажівки головою вперед, яка розпочала рух і його переїхала. Побачивши такі дії, почала подавати звуковий сигнал. Залишивши свої дані як свідка, продовжила рух по маршруту, а потім надала свої свідчення слідчому. Вважає, що потерпілий чекав поки з`явиться зелене світло світлофора, щоб лягти під колеса з метою самогубства.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснила суду, що в один з днів грудня 2019 року в обідній час як пасажир перебувала в тролейбусі, що рухався по вул. Перемоги в м. Запоріжжя. Після зупинки «5 міська лікарня» в переднє скло бачила як попереду стояв невеличкий вантажний автомобіль. Сталася пригода і на проїжджій частині лежав невідомий чоловік. Дала свій номер телефону водію. Потім її викликав слідчий поліції, який проводив розслідування.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_11 пояснив суду, що працює майстром сервісної станції. В зв`язку з виробничою потребою через інтернет знайшов водія з автомобілем «ТАТА» для перевезення покришок. З вантажем він, в якості пасажира, і водій ОСОБА_5 рухались по вул. Перемоги в м. Запоріжжя. Зупинились першими на світлофорі в крайній лівій полосі руху. Боковим зором бачив чоловіка, який був легко одягнений, перейшов по пішохідному переходу і він втратив його з поля зору. На зелений сигнал водій попросив прижатися до сидіння, поглянув в дзеркало заднього виду справа та розпочав рух. Задні колеса підстрибнули, начебто переїхавши якусь перешкоду. Водій іншого автомобіля подав знак зупинитись. Потім побачили на асфальті того невідомого, що раніше переходив дорогу, але вже без ознак життя.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням сторони обвинувачення експерт ОСОБА_13 пояснив суду, що працює старшим судовим експертом з технічних досліджень Запорізького НДЕКЦ МВС України та має досвід роботи з 2008 року. Свій Висновок № 9-874 від 24.12.2019 року підтримує. Додатково до нього пояснив, що вважає, що було порушено вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху, так як водій транспортного засобу мав пересвідчитись в безпеці перед початком руху. Свій висновок зробив виходячи з того, що слідчий у вихідних даних при призначенні експертизи вказав, що водій ОСОБА_5 не переконався в безпеці та почав рух транспортного засобу. Вважає, що експерт може встановлювати лише технічну частину відповідності чи не відповідності дій Правилам дорожнього руху, а вихідні дані для цього надає слідчий і якщо слідчий вказав в постанові, що водій «не пересвідчився в безпеці», то експерт при наданні свого висновку приймає це як встановлений факт.

Оцінюючи досліджені докази та підводячи підсумки судового розгляду кримінального провадження, суд враховує основні засади кримінального судочинства.

Так, відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Статтею 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у справі „Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain від 6 грудня 1998 року (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що „принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77). У справі „Федорченко та Лозенко проти України (Заява N 387/03) 20 вересня 2012 року, Європейським судом зверталася увага на фактах неможливості встановити „поза розумним сумнівом причетність до вчинення злочину, відтак констатовано порушення ст. 14 у поєднанні з ст. 2 Конвенції в її процесуальному аспекті, у зв`язку з не проведенням державними органами розслідування можливих інших мотивів.

Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується необережною формою вини, яка відповідно до вимог ст.25 КК України може поділятись на кримінальну протиправну самовпевненість або кримінальну протиправну недбалість.

Аналізуючи зібрані та досліджені судом докази та надаючи їм оцінку, суд не вбачає в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, пов`язаного з порушенням правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, яке інкримінується обвинуваченому, та не знаходить доказів його вини виходячи з наступного.

За змістом ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення і обов`язок доказування вказаних обставин, згідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно з ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Стаття 323 КПК України встановлює, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, в їх сукупності, вважає, що пред`явлене обвинувачення не знайшло своє підтвердження в ході судового слідства з огляду на наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Стаття 92 КПК України покладає обов`язок на сторону обвинувачення доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості представлених доказів.

Оцінюючи письмові докази у вказаному кримінальному провадженні, проаналізувавши всебічно, повно і об`єктивно всі фактичні обставини, а також представлені на їх підтвердження докази сторони обвинувачення, оцінивши їх з точки зору допустимості, достовірності і взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що звинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України не знайшло свого підтвердження в ході судового слідства.
Так, згідно обвинувачення, 12 грудня 2019 року, приблизно о 12 годині, водій ОСОБА_5 , керуючи вантажним автомобілем «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по лівій смузі проїжджої частини вул. Перемоги, зі сторони вул. Лермонтова в напрямку вул. Яценка в м. Запоріжжі. В цей час, на регульований світлофором пішохідний перехід, який позначений дорожньою розміткою 1.14.2 ПДР України (пішохідний перехід, де рух регулюється світлофором) та дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР України (пішохідний перехід), на зелений для себе сигнал світлофора, вийшов пішохід ОСОБА_7 , який почав перетинати проїжджу частину вул. Перемоги, справа-наліво по ходу руху водія ОСОБА_5 . Пройшовши передню частину кабіни автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пішохід ОСОБА_7 не виходячи з проїжджої частини, підійшов до лівої бічної частини кузова вказаного транспортного засобу, де умисно, з метою суїциду, ліг верхньою частиною тулуба під задні ліві спарені колеса автомобіля та продовжив лежати. Водій ОСОБА_5 , маючи можливість виявити пішохода ОСОБА_7 , який ліг під транспортний засіб, а також можливість побачити в ліве зовнішнє дзеркало заднього виду його вже лежачим, після зміни сигналу світлофора з червоного на зеленний, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, розпочав рух, внаслідок чого задніми лівими спареними колесами здійснив наїзд (переїзд) останнього. Орган досудового розслідування вважає, що своїми діями водій ОСОБА_5 порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України.

Як вбачається з обвинувачення, орган досудового розслідування погоджується з тим фактом, що потерпілий ОСОБА_7 умисно ліг під задні ліві спарені колеса автомобіля з метою суїциду.

Таким чином, питання винуватості водія ОСОБА_5 зводиться до питання про те, чи переконався він у тому, що рух керованого ним транспортного засобу буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а розпочав рух, внаслідок чого задніми лівими спареними колесами здійснив наїзд на потерпілого.
Досліджуючи цю частину обвинувачення, суд оцінює всі надані докази в їх сукупності.
Оскільки сам ОСОБА_5 не визнає своєї вини, то ретельній оцінці підлягають саме інші докази, а саме покази свідків та висновки експертиз.
Безпосередньо обставини цієї події спостерігали лише дві особи, які допитані під час проведення судового розгляду.
Так, свідок ОСОБА_8 пояснив, що бачив як біля вантажного автомобіля стояв невідомий чоловік, а коли загорівся зелений сигнал світлофора, він пригнув під задні колеса транспортного засобу, що стояв першим у крайній лівій полосі руху.

А свідок ОСОБА_9 , перебуваючи на місці водія тролейбусу, та знаходячись безпосередньо позаду автомобіля «ТАТА», бачила як раніше невідомий їй чоловік підійшов до вантажного автомобіля, що стояв попереду, став збоку між кабіною та задніми колесами, а коли на світлофорі загорілось зелене світло, швидко «нирнув» під колеса вантажівки головою вперед.

Аналізуючи покази цих безпосередніх свідків події, можна зробити висновок про те, що потерпілий ОСОБА_7 навмисно вчинив самогубство у спосіб падіння під колеса автомобіля, вибравши для цього момент, саме коли транспортний засіб розпочав рух. Ця обставина опосередковано підтверджується і позою трупа, зафіксованою в протоколі огляду місця події.

Є очевидним, що передбачити такі дії самогубця, який завчасно спланував їх, про що свідчить його предсмертна записка, в даній ситуації було неможливо.

Підтвердженням того, що водій ОСОБА_5 приймав заходи для безпечного початку руху керованого ним автомобіля можуть свідчити покази свідка ОСОБА_11 , який в цей час знаходився в кабіні в якості пасажира і пояснив суду, що коли загорівся зелений сигнал світлофора, водій попросив його прижатися до сидіння, поглянув в дзеркало заднього виду справа та розпочав рух. Свідок ОСОБА_11 не бачив чи дивився ОСОБА_5 в ліве дзеркало заднього виду автомобіля, але це не спростовує того, що водій приймав заходи для безпечного початку руху.

Таким чином, єдиним доказом вини водія ОСОБА_5 і порушення ним вимог п.10.1 Правил дорожнього руху міг би бути висновок інженерно-транспортної експертизи № 9-874 від 24.12.2019 року.

Відповідно до ст. 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Згідно вказаного висновка експерта, у діях водія автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 є невідповідність вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди, а технічна можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 залежала від виконання вимог п.10.1 Правил дорожнього руху (а.п.95-99).

Частиною 3 статті 101 КПК України встановлено, що висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Відповідно до ч. 5 ст. 101 КПК України, висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.

Однак, допитаний в судовому засіданні за клопотанням сторони обвинувачення експерт ОСОБА_13 пояснив, що свій висновок зробив виходячи з того, що слідчий у вихідних даних при призначенні експертизи вказав, що водій ОСОБА_5 не переконався в безпеці та почав рух транспортного засобу і він сприйняв це як встановлений факт.

Тим більше, що у експертизі зроблено висновки за умови, що потерпілий стояв, знаходячись у статичному положенні.

Усі ці обставини ставлять під сумнів об`єктивність висновку інженерно-транспортної експертизи № 9-874 від 24.12.2019 року.

Згідно ч. 10 ст. 101 КПК України, висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Таким чином, оцінюючи висновок інженерно-транспортної експертизи № 9-874 від 24.12.2019 року суд вважає його недопустимим доказом з тієї причини, що в його основу покладено визначені слідчим дані, які не відповідають дійсності.

Отже, вказана обставина підтверджує той факт, що вказаний висновок експерта не є об`єктивним доказом вини водія ОСОБА_5 .

Крім того, цей висновок експертизи спростовується свідченнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

Оцінивши ці докази в їх сукупності, суд вважає, що вони підтверджують факт того, що водій ОСОБА_5 не передбачав настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій і не міг їх передбачити.

Тим більше, що відповідно до пункту 1.4 ПДР України, кожен учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що і інші учасники виконують дані Правила.

Таким чином, обвинувачення у відношенні ОСОБА_5 побудовано на припущеннях, а прокурором не доведено, що в діях ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Будь-які інші письмові докази, що залучені стороною обвинувачення до матеріалів провадження, не містять конкретних відомостей, що підтверджують обвинувачення в цій частині. Також, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, у тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Частиною 2 вказаної статті встановлено, що доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. У той же час, ні в обвинувальному акті, ні під час судового розгляду сторона обвинувачення не довела наявності в діянні обвинуваченого ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, що йому інкримінується.

Стверджуючи, що ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом, допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, сторона обвинувачення не надала належних і допустимих доказів вини ОСОБА_5 у інкримінованому йому обвинуваченні.

Інших доказів у підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_5 , у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України стороною обвинувачення не надано.

Судом, у порядку ч. 6 ст. 22 КПК України, було створено належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, однак сторона обвинувачення не довела „поза розумним сумнівом вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Стороною обвинувачення в ході судового розгляду не ініціювалось перед судом питання про призначення проведення додаткових слідчих дій.

Прокурор також не використовував своє право на зміну обвинувачення в суді.

Розглянувши повно і всебічно кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, у тому числі перевіривши і оцінивши усі доводи учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Згідно ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у своєму рішенні „Капо проти Бельгії від 13.01.2005 року відзначає, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі пункту 2 ст. 6 Конвенції, і вимагає, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Таким чином, суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, безпосередньо дослідивши, надані докази стороною обвинувачення, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, приходить до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а зазначене в обвинувальному акті порушення ним п.10.1 Правил дорожнього руху України не підтверджується дослідженими доказами.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.

На підставі ст.ст. 122, 124 КПК України, витрати, пов`язані із залученням експерта, № 9-874 від 24.12.2019 року, висновки якого покладені в основу обвинувачення, не підлягають стягненню з ОСОБА_5 .

Запобіжний захід на стадії досудового розслідування відносно ОСОБА_5 не обирався.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2019 року накладено арешт на автомобіль «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який підлягає скасуванню.

Підсумовуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 368, 373, 374, 392 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Виправдати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по обвинуваченню в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_5 на досудовому слідстві і в суді не обирався.

Арешт на автомобіль «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2019 року, - скасувати.

Речові докази:

-флеш-носій Mikro SD з відеозаписом огляду місця події від 12.12.2019 року, долучений

до матеріалів кримінального провадження, - зберігати в матеріалах кримінального провадження;

-аркуш паперу з рукописним текстом, вилучений при проведенні огляду місця

дорожньо-транспортної пригоди від 12.12.2019 року, долучений до матеріалів кримінального провадження, - зберігати в матеріалах кримінального провадження;

-загальний вантажний бортовий автомобіль «ТАТА LРТ», реєстраційний номер

НОМЕР_1 , який переданий на відповідальне зберігання на спеціальний майданчик утримання транспорту ГУПН в Запорізькій області, розташований за адресою: м. Запоріжжя. вул. Космічна, буд.140, - повернути власнику ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1