ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/666/21 Справа № 704/22/20 Категорія: ст.331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання за участі: прокурора обвинуваченого захисникаОСОБА_5 ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси виділені матеріали кримінального провадження №0000276 від 14.09.2019 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2021 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Умань Черкаської області, українця, громадянина України, неодруженого, працюючого трубопровідником лінійним Барського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.153, ч.4 ст.152, ч.2 ст.125 КК України,

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме, до 03.12.2021, включно ,-

в с т а н о в и л а :

У провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження №0000276 від 14.09.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.153, ч.4 ст.152, ч.2 ст.125 КК України.

У судовому засіданні 05 жовтня 2021 року ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, який відраховувати з дня оголошення даної ухали, а саме, до 03.12.2021, включно.

Відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про заміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на домашній арешт.

Обираючи ОСОБА_7 зазначений запобіжний захід, судом враховано, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину. Кримінальне провадження, в якому ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, перебуває на стадії судового розгляду. Станом на 05 жовтня 2021 року у зв`язку із заміною складу суду судовий розгляд у кримінальному провадженні за клопотанням обвинуваченого та захисників проводиться спочатку, у судовому засіданні допитана лише одна потерпіла, не допитані малолітня потерпіла та свідки, не досліджені інші докази зі сторони обвинувачення, не допитано обвинуваченого. Вказані обставини позбавляють суд можливості завершити судовий розгляд справи по суті в строк, на який відносно обвинуваченого вже був продовжений запобіжний захід, а саме, до 17 жовтня 2021 року.

З приводу наявності ризику переховування обвинуваченого від суду, який раніше був врахований судом при вирішенні питання про доцільність продовження відносно обвинуваченого дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів суду першої інстанції вважала, що такий ризик не зменшився. Разом із іншими обставинами, наведеними прокурором, суд також врахував, що ОСОБА_7 є мешканцем іншого міста і не має постійного місця проживання в м.Умані. Крім того, судом прийнято до уваги, що можлива суворість покарання у виді позбавлення волі, в разі доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів, може бути розцінена обвинуваченим більш небезпечним ніж переховування та втеча. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Судом враховано правову позицію, висловлену Європейським судом з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року, згідно якої, суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Тому, на думку суду, у розумінні практики Європейського суду з прав людини хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. При цьому звертається увага, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Судом не прийнято до уваги посилання обвинуваченого та його захисників на те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання та роботи, де характеризується позитивно, та раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, оскільки, на думку суду, вказані обставини не зменшують суспільну небезпеку кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , дані обставини не виключають наявних ризиків, а тому не можуть бути підставою для обрання обвинуваченому менш суворого запобіжного заходу.

Крім того, судом враховано, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. В даному випадку на думку суду продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 є виправданим за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Враховуючи зазначені обставини в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що застосування менш суворих запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе належним чином запобігти ризику, передбаченому ст.177 КПК України, що призведе до неможливості розгляду справи в розумні строки та з`ясування всіх обставин по справі. При цьому, за наявних обставин, колегія суддів суду першої інстанції не вбачала підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу, а також не вбачала підстав для задоволення клопотань сторони захисту щодо зміни міри запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на домашній арешт.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.10.2021, як винесену з невідповідними висновками суду, фактичним обставинам і обґрунтовану домислами, та постановити нову ухвалу, якою змінити йому міру запобіжного заходу з тримання під вартою, на цілодобовий домашній арешт.

В апеляційній скарзі посилається на те, що стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, тоді як саме клопотання сторони обвинувачення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою винесено з грубим порушенням КПК України, до якого недодано матеріалів, якими обґрунтовується необхідність продовження зазначеного запобіжного заходу.

Зазначає, що суд першої інстанції затягує судовий розгляд справи.

Вважає, що в матеріалах кримінального провадження, яке на його думку сфабриковане, немає жодного доказу, який доводив би його провину у скоєному, тоді як документи зібрані слідством та експертизи в справі, підтверджують його невинуватість в інкримінованому.

На думку апелянта, сторона обвинувачення клопоче про тримання його під вартою в СІЗО, де відсутні належні умови утримання та відсутнє належне медичне обслуговування, з метою здійснення на нього тиску для отримання від нього зізнання у злочині, якого він не скоював.

Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі вказує про наявність у нього старих батьків, матері інваліда, дітей, які знаходяться на його утриманні.

Не погоджуючись з ухвалою суду, вважаючи її незаконною, необґрунтованою, невмотивованою, тоді як висновки суду, викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.10.2021 та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, змінивши відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло у певний період доби, яке розташоване в АДРЕСА_1 . Встановити для обвинуваченого ряд обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В апеляційній скарзі посилається на те, що прокурор, на обґрунтування наявності ризиків, зазначених у клопотанні, будь-яких переконливих доказів про їх існування не надав, та не довів, що інший, більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 , що передбачено ч.1 ст.194 КПК України, і доводи ґрунтуються лише на припущеннях, виходячи з тяжкості обвинувачення та суспільного резонансу події, яку сторона обвинувачення вважає доведеною.

Зазначає, що стороною захисту було подано клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, яке колегією суддів суду першої інстанції залишено поза увагою на підставі лише тяжкості інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, на припущеннях.

Сторона захисту вважає абсурдним висновок суду першої інстанції щодо того, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, переховування обвинуваченого від явки до суду, не зменшився, враховуючи, що ОСОБА_7 є мешканцем іншого міста і не має постійного місця проживання в м.Умані. Окрім цього, на підтвердження наявності зазначеного ризику, суд врахував можливу суворість покарання у виді позбавлення волі, в разі доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів, може бути розцінена обвинуваченим більш небезпечним ніж переховування та втеча.

Вказує, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов висновку про існування ризику, який не було заявлено прокурором, а саме, спробам обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. При цьому суд не зазначив, що саме мав на увазі. Тоді як на протязі всього терміну як досудового розслідування, так і під час судового розгляду, про наявність ризику, передбачений п.4 ч.1 ст.177 КПК України, взагалі мови не було.

На думку сторони захисту, суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, проявив упередженість, порушив принцип змагальності сторін і фактично підтримав прокурора, який не навів достатніх доказів наявності ризиків, формально їх назвавши, обґрунтовуючи свою думку можливістю їх існування, при цьому, не навів переконливого обґрунтування та мотивації, чому менш суворий запобіжний захід, окрім як тримання під вартою, не зможе належним чином запобігти ризику ухилення обвинуваченого від явки до суду.

Вважає, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту в певний час доби з покладенням відповідних обов`язків, буде достатнім для забезпечення дієвості кримінального провадження та забезпечення його належної процесуальної поведінки.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора ОСОБА_6 про залишення апеляційних скарг без задоволення, вивчивши виділені матеріали кримінального провадження, та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до вимог ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст.199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , в порядку ст.331 КПК України, було врахував норми КПК України, практику Європейського суду з прав людини та в повній мірі обґрунтовано своє рішення щодо необхідності продовження даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Як вбачається із виділених матеріалів кримінального провадження, вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції встановлено, що ухвалою колегії суддів Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 серпня 2021 року продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 17 жовтня 2021 року.

Судом враховано, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину. Кримінальне провадження, в якому ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, перебуває на стадії судового розгляду. Станом на 05 жовтня 2021 року у зв`язку із заміною складу суду судовий розгляд у кримінальному провадженні за клопотанням обвинуваченого та захисників проводиться спочатку, у судовому засіданні допитана лише одна потерпіла, не допитані малолітня потерпіла та свідки, не досліджені інші докази зі сторони обвинувачення, не допитано обвинуваченого, що позбавило суд можливості завершити судовий розгляд справи по суті в строк, на який відносно обвинуваченого вже був продовжений запобіжний захід, а саме, до 17 жовтня 2021 року. Крім того, ОСОБА_7 є мешканцем іншого міста і не має постійного місця проживання в м.Умані.

Також судом враховано правову позицію, висловлену Європейським судом з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року та практику Європейського суду з прав людини. В даному випадку на думку суду продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 є виправданим за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають над принципом поваги до особистої свободи. Тоді як, можлива суворість покарання у виді позбавлення волі, в разі доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів, може бути розцінена обвинуваченим більш небезпечним ніж переховування та втеча. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

При цьому, судом не прийнято до уваги посилання обвинуваченого та його захисників на позитивні характеристики обвинуваченого ОСОБА_7 оскільки, на думку суду, вказані обставини не зменшують суспільну небезпеку кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , дані обставини не виключають наявних ризиків, а тому не можуть бути підставою для обрання обвинуваченому менш суворого запобіжного заходу.

З врахуванням зазначених обставини в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що застосування менш суворих запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе належним чином запобігти ризику, передбаченому ст.177 КПК України, що призведе до неможливості розгляду справи в розумні строки та з`ясування всіх обставин по справі. Суд першої інстанції не вбачав підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу, а також не вбачав підстав для задоволення клопотань сторони захисту щодо зміни міри запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на домашній арешт.

Враховуючи вищевикладене, неприйнятними є доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , що стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано наявність ризиків та доцільність продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Що ж стосується того, що до клопотання сторони обвинувачення недодано матеріалів, якими обґрунтовується необхідність продовження зазначеного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що дані доводи є такими, які ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, не передбачено надання до клопотання матеріалів, якими обґрунтовується необхідність продовження зазначеного запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції затягує судовий розгляд справи.

В свою чергу, колегія суддів вважає зазначені твердження апелянта безпідставними, оскільки із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що за клопотанням обвинуваченого та його захисників замінено склад суду, а тому судовий розгляд у даному кримінальному провадженні проводиться спочатку.

Неспроможними є доводи ОСОБА_7 про те, що в матеріалах кримінального провадження, яке на його думку сфабриковане, немає жодного доказу, який доводив би його провину у скоєному, тоді як документи зібрані слідством та експертизи в справі, підтверджують його невинуватість в інкримінованому, та те, що сторона обвинувачення на нього тисне для отримання від нього зізнання у злочині, якого він не скоював, оскільки вагомість зазначених доказів, наданих стороною обвинувачення, підлягає оцінці в ході розгляду справи по суті пред`явленого обвинувачення.

Також неспроможними є доводи апеляційної скарги щодо відсутні в СІЗО належних умов утримання та належного медичного обслуговування, так як в матеріалах справи відсутня інстанція про те, що обвинувачений ОСОБА_7 за станом здоров`я не може утримуватися під вартою.

З врахуванням фактичних обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянта про наявність у нього старих батьків, матері інваліда, дітей, які знаходяться на його утриманні.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 , викладені в його апеляційній скарзі, що доводи прокурора ґрунтуються лише на припущеннях, виходячи з тяжкості обвинувачення та суспільного резонансу події, яку сторона обвинувачення вважає доведеною, оскільки місцевим судом при постановленні оскаржуваної ухвали враховано всі обставини в сукупності, який прийшов вірного висновку, що застосування менш суворих запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе належним чином запобігти ризику, передбаченому ст.177 КПК України, що призведе до неможливості розгляду справи в розумні строки та з`ясування всіх обставин по справі.

Не підлягають до задоволення доводи сторони захисту про залишення колегією суддів суду першої інстанції поза увагою клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки відмовляючи у задоволенні зазначеного клопотання обвинуваченого та його захисників місцевим судом мотивовано своє рішення з цього приводу.

Сторона захисту вважає абсурдним висновок суду першої інстанції щодо того, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, переховування обвинуваченого від явки до суду, не зменшився, враховуючи, що ОСОБА_7 є мешканцем іншого міста і не має постійного місця проживання в м.Умані.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу апелянта, що місцевим судом при постановленні оскаржуваної ухвали дана обставина врахована разом із іншими обставинами.

При цьому, колегія суддів погоджується з прийняттям до уваги судом першої інстанції, що можлива суворість покарання у виді позбавлення волі, в разі доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів, може бути розцінена обвинуваченим більш небезпечним ніж переховування та втеча, оскільки «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування про що в своїх рішеннях наголошував Європейський суд з прав людини.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

Що ж стосується доводів апелянта про те, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов висновку про існування ризику, який не було заявлено прокурором, а саме, спробам обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, колегія суддів зазначає, що зазначене питання не було предметом розгляду. Тоді як із оскаржуваної ухвали вбачається, що даний ризик згадувався у рішенні Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», на яке посилався місцевий суд під час розгляду даного клопотання.

Враховуючи вищевикладене, неспроможними є доводи сторони захисту про те, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, проявив упередженість, порушив принцип змагальності сторін і фактично підтримав прокурора, який не навів достатніх доказів наявності ризиків, формально їх назвавши, обґрунтовуючи свою думку можливістю їх існування, при цьому, не навів переконливого обґрунтування та мотивації, чому менш суворий запобіжний захід, окрім як тримання під вартою, не зможе належним чином запобігти ризику ухилення обвинуваченого від явки до суду, оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає критеріям ст.370 КПК України щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Обставин, які можуть слугувати підставами для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту в певний час доби з покладенням відповідних обов`язків, який буде достатнім для забезпечення дієвості кримінального провадження та забезпечення його належної процесуальної поведінки, як вважає сторона захисту, колегією суддів також не встановлено.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст.177 КПК України.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, та скасування оскаржуваної ухвали суду, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст.ст.183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати , -

у х в а л и л а :

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2021 року, якою щодо ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме, до 03.12.2021, включно, залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді