Ухвала
Іменем України

23 грудня 2021 року
м. Київ

справа № 475/556/20
провадження № 51-5980 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Южноукраїнського міського суду

Миколаївської області від 05 липня 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року,

встановив:
За вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 липня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за:
- ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці;
- за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;

- за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що у період з 18 жовтня

2017 року по 20 квітня 2020 року у нічний час доби, перебуваючи

у різних населених пунктах Доманівського району Миколаївської області

та в смт. Доманівка, вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з проникненням у інше сховище; тричі незаконне заволодіння транспортним засобом повторно; таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в інше приміщення; 12 разів таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в інше приміщення, житло, вчинене повторно; а також вирішив учинити крадіжку продуктів харчування

та оргтехніки, з проникненням в приміщення, однак свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками поліції на місці злочину.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2021 рокувирок суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій

ОСОБА_5 , порушує питання про зміну судових рішень у зв`язку

з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке є явно несправедливим через суворість. Просить призначити ОСОБА_5 остаточне покарання

із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі

ст. 75 цього Кодексу звільнити останнього від його відбування з випробуванням.

Обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що ОСОБА_5 визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, щиро розкаявся, вперше притягується до кримінальної відповідальності, більше двох років перебував

у скрутному матеріальному становищі у зв`язку з тривалою хворобою матері,

так як не вистачало коштів на ліки та харчування через відсутність роботи,

що й стало причиною вчинення злочинів.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його

дій не оспорюються.

Захисник порушує питання про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого,

яке є несправедливим через суворість.
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання,

яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання, відповідно до вимог статей 50, 65 КК, урахував тяжкість вчинених злочинів за їх видом (категорією), які згідно зі ст. 12 КК є тяжкими, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра

та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше не судимий, відсутність обставин, що обтяжують покарання,

а такожсуд не визнав обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття, оскільки

не побачив у поведінці ОСОБА_5 співчуття або жалю з приводу вчинення цілої низки кримінальних правопорушень і почуття провини за їх наслідки,

а в матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того,

що обвинувачений поряд із відсутністю цивільних позовів, намагався якимось чином допомогти чи компенсувати потерпілим шкоду, завдану його злочинними діями, чи хоча б вибачитись.

Також судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання були враховані конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, суспільну небезпеку, який не припинив вчиняти злочини доки не був затриманий працівниками поліції, внаслідок чого суд дійшов висновку щодо недоцільності

та невиправданості звільнення останнього від відбування покарання на підставі

ст. 75 КК.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо застосування статей 69, 75 КК, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно виду та розміру призначеного покарання.
Зокрема, як видно з ухвали, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_5 вчинив низку корисливих злочинів (18 кримінальних правопорушень), протягом трьох років не припиняв свою злочинну діяльність доки не був затриманий працівниками поліції, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання. Підстав для призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання із застосуванням статей 69, 75 КК, суд апеляційної інстанції не знайшов.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_5 вчиняв злочини внаслідок скрутного матеріального становища через хворобу матері, апеляційний суд не визнав тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів,

з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_6 покарання

у нижніх межах санкцій ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, та за сукупністю злочинів

на підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу, відповідає вимогам статей 50, 65 КК,

є необхідними для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Обставини, які би вказували не те, що покарання є явно несправедливим через суворість, відсутні.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими

та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав

для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 ,

на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 липня

2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3