Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/330/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 135 (111) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року. м.Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому матеріали кримінального провадження №0000178 за апеляційними скаргами прокурора, представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Олександрія Кіровоградської області, громадянина України, освіта вища, одруженого, на утриманні малолітня дитина, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , менеджер з питань регіонального розвитку ТОВ ТД «Біотестлаб», раніше не судимого
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди 16147 (шістнадцять тисяч сто сорок сім) грн. 14 коп. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування майнової шкоди 16147 (шістнадцять тисяч сто сорок сім) грн. 14 коп. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 (двадцять п`ять) грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 (двадцять п`ять) грн. 00 коп.
за участю сторін кримінального провадження
прокурора ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення та юридичної кваліфікації дій обвинуваченого просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та призначити покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки без застосування положень статей 75 КК України та 76 КК України, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом під час призначення покарання не в повній мірі враховано суспільну небезпеку скоєного злочину, який є умисним, та таким, що представляє підвищену суспільну небезпеку в момент вчинення, оскільки водій ОСОБА_9 одразу після здійснення наїзду на пішохода, суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людині, що перебуває в небезпечному для життя стані, маючи можливість надати таку допомогу, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, негайно не зупинив транспортний засіб, не залишився на місці пригоди, не вжив усіх можливих заходів для надання першої домедичної допомоги потерпілому, у тому числі шляхом виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги. Крім того, ОСОБА_9 усвідомлюючи, що здійснив наїзд на людину, таким чином поставивши потерпілого у небезпечний для життя стан та будучи зобов`язаним і маючи змогу надати потерпілому допомогу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди та з метою уникнення відповідальності за вчинене, не чекаючи прибуття поліцейських, на причетному до ДТП автомобілі, поїхав з місця пригоди.
В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин справи та правильність кваліфікації дій просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та засудити за ч. 1 ст. 135 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки без застосування положень статей 75 КК України та 76 КК України. Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням, моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. В решті вирок залишити без зміни. Вважає, що призначене судом покарання ОСОБА_9 не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через його м`якість. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом не у повній мірі враховано, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, коли ОСОБА_9 сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан. Так, обвинувачений розумів, що здійснив наїзд на пішохода, його посткримінальну поведінку, а саме: вчинення активних дій щодо приховування злочину та намагання уникнути відповідальності, тобто зникнення з місця події, не вжиття заходів щодо повідомлення поліції та органів охорони здоров`я, на переконання сторони обвинувачення, призначення більш м`якого покарання, а ніж позбавлення волі на певний строк із реальним його відбуванням в умовах ізоляції, не буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Крім того, судом безпідставно зменшено моральну шкоду на користь потерпілого ОСОБА_6 з 50 000 грн. на 25 000 грн., що свідчить про те, що судом неналежно оцінені ті моральні страждання, які пережив син від втрати батька. Обґрунтування спричинення моральних страждань докладно викладені в цивільному позові, а тривалість досудового слідства та судового розгляду справи тільки підтверджує їх існування і на даний час. Крім того, формальне визнання вини обвинуваченим, враховано судом як пом`якшуючу обставину, разом з тим жоден із потерпілих не почув від обвинуваченого навіть слів вибачення, що свідчить про те, що покарання призначене судом є занадто м`яким, а зменшення сум компенсації моральної шкоди є необґрунтованим та несправедливим.
В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин справи та правильність кваліфікації дій, посилаючись на ті ж самі мотиви, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та засудити за ч. 1 ст. 135 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки без застосування положень статей 75 КК України та 76 КК України. Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням, моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. В решті вирок залишити без змін.
Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним за те, що він 31 січня 2019 року близько 17.30 години, керуючи, в темну пору доби, належним йому на праві власності, технічно справним автомобілем «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Яблунева в с.Суботці Знам`янського району Кіровоградської області, навпроти будинку №28, здійснив наїзд, керованим ним транспортним засобом, на пішохода ОСОБА_12 , який перебував на смузі руху автомобіля у вертикальному положенні. Одразу після здійснення наїзду на пішохода, водій ОСОБА_13 , суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людині, що перебуває в небезпечному для життя стані, маючи можливість надати таку допомогу, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, в порушення вимог пункту 2.10. Правил дорожнього руху України, негайно не зупинив транспортний засіб, не залишився на місці пригоди, не вжив усіх можливих заходів для надання першої домедичної допомоги потерпілому, у тому числі шляхом виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги. Крім того, ОСОБА_13 усвідомлюючи, що здійснив наїзд на людину, таким чином поставивши потерпілого у небезпечний для життя стан та будучи зобов`язаним і маючи змогу надати потерпілому допомогу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди та, з метою уникнення відповідальності за вчинене, не чекаючи прибуття поліцейських, на причетному до ДТП автомобілі, поїхав з місця пригоди. У наслідок дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді: тупої поєднаної травми голови, тулуба кінцівок: перелом кісток основи та склепіння черепа, субдуральна гематома об`ємом до 80 см3, субарахноїдальний крововилив великого мозку та півкуль мозочка, забої головного мозку, численні переломи ребер справа, численні садна, шкірні ранки голови, крововиливи в м`яких тканин грудної клітки, закриті переломи кісток правої гомілки, розрив хрестоподібної зв`язки та меніску правого колінного суглобу з гемартрозом, крововиливи в м`які тканини правої гомілки, вказані тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення і знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю, яка настала в лікарні.
Заслухавши доповідь судді, в дебетах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , який підтримав подані апеляційні скарги, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 , які просили вирок суду залишити без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебувала в небезпечному для життя стані, якщо той, хто залишив без допомоги сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого ніким не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працевлаштований, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, визнання своєї вини, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_9 самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив Правила дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті потерпілого.

Крім того, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, недостатньо врахував позицію потерпілої сторони, яка наполягала на суворому покаранні для обвинуваченого.

При цьому, поза увагою суду залишено відсутність відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілим та відповідного вибачення перед ними.

Вище наведені обставини, вказують на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого ОСОБА_9 , що відповідно до ч.1 ст.420 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення апеляційним судом в цій частині нового вироку.

Вид і міра покарання апеляційним судом обирається ОСОБА_9 з дотриманням вимог ст.65 КК України з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який є нетяжким, суспільної небезпеки вчиненого, фактичних обставин та наслідків вчинених обвинуваченим злочинних дій, які призвели до смерті потерпілого, встановлену в суді апеляційної інстанції відсутність у обвинуваченого критичної оцінки своєї поведінки та належного осуду своїх дій, визнання ним своєї вини та не відшкодування шкоди потерпілим, з урахуванням даних особи обвинуваченого, зокрема його віку, сімейного стану, стану здоров`я, позитивної характеристики за місцем проживання, перебування на утриманні неповнолітньої дитини, того, що він не перебуває на спеціалізованих обліках.

При цьому, слід зважати на те, що поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення - характеризується як негативна.

Обвинувачений після скоєння наїзду на пішохода, не вчинив жодних дій, спрямованих на можливе усунення загрози для здоров`я та життя потерпілого, залишив його без допомоги, який перебував в небезпечному для життя стані, не намагався викликати медичну допомогу для потерпілого, повідомити про вчинене поліцію, натомість залишив на автомобілі місце кримінального правопорушення, поїхавши додому.

Вказані дії обвинуваченого суттєво підвищують ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину. Кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_14 потягли тяжкі і невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_12 .

Крім того, як зазначено у вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, в якості обставин, що пом`якшують покарання врахував, що обвинувачений визнав вину, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що розкаяння повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи і бажанні виправити наслідки скоєного шляхом відшкодування завданих злочином збитків.

Ознаки такої поведінки в діях обвинуваченого ОСОБА_9 відсутні, оскільки заподіяна потерпілим шкода не відшкодована, в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості, які б свідчили, що обвинувачений намагався компенсувати потерпілим перенесені страждання внаслідок вчиненого злочину.

Вказані обставини, зважаючи на наведені вище положення закону, Постанов Пленуму, практики ЄСПЛ, надають підстав прийти до висновку про те, що застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_14 у конкретному випадку положень ст. 75 КК України - не є доцільними та виправданими в аспекті визначеної законом мети покарання, і не тільки щодо виправлення та перевиховання обвинуваченого, а й щодо превенції вчинення злочинів.

При цьому, при призначенні покарання апеляційний суд зважає і на позицію потерпілих щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , які в суді апеляційної інстанції наполягали на призначенні йому виключно суворого покарання.

З огляду на викладене, виправлення обвинуваченого можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, а тому апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 за ч.1 ст.135 КК України покарання у виді обмеження волі за розміром, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Призначений апеляційним судом захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Тому, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими. За змістом ст.75 КК України прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі лише тоді, коли з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, у тому числі наслідків, що сталися, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного йому покарання.
Суд першої інстанції не в повній мірі врахував цих вимог закону, у зв`язку з чим безпідставно звільнив ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK (Зерінг проти Сполученого Королівства), Shvydka v. Ukraine (Швидка проти України), Tammer v. Estonia (Таммер проти Естонії), - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

З урахуванням наведеного, вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 відповідно до п.3 ч.1 ст.407, п.2 ч.1 ст.413 КПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку, на підставі п.4 ч.1 ст.420 КПК України.

З приводу вимог потерпілої сторони щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову, які просили стягнути з ОСОБА_9 по 50 000 гривень у відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням моральної шкоди кожному, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд першої інстанції, виходячи з принципів розумності і справедливості, задовольнив позовні вимоги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 гривень кожному, визнавши, що потерпілі є дітьми загиблого, понесли моральні збитки, однак заявлені позовні вимоги у розмірі відшкодування моральної шкоди - по 50 000 гривень кожному - є завищеними.

Крім того, колегії суддів погоджується з доводами суду першої інстанції з приводу задоволення цивільних позовів потерпілих частково в частині відшкодування майнової шкоди, що знайшло своє підтвердження у розмірі 16 147, 14 грн., та потерпілими не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Наразі потерпілими заявлено апеляційні вимоги про стягнення з обвинуваченого на їх користь по 50 000 гривень кожному у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

З приводу означених доводів потерпілих колегією суддів зазначається наступне.

Як встановлено ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а відповідно до ч. 2 цієї ж норми закону моральна шкода полягає: п. 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною 3 даної норми закону встановлюється, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

На переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим, суд першої інстанції в повній мірі врахував, зважаючи на характер правопорушення, глибину і тривалість заподіяних їм душевних, моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого спричинено смерть особі ОСОБА_12 , який являвся членом сім`ї, найближчим родичем потерпілих.

Проте, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, мають застосовуватись засади розумності, виваженості та справедливості.

За вказаних обставин, розмір моральної шкоди у сумі 50 000 для відшкодування кожному з потерпілих, які останні заявили у цивільному позові є занадто великими, такими, що не узгоджуються із означеними вище засадами розумності, виваженості та справедливості, а тому в цій частині апеляційна скарга представника потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Крім того, не підлягає задоволенню апеляційна скарга представника потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 в частині скасування вироку суду з постановленням нового вироку у зв`язку з не відповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Як убачається з апеляційної скарги, представник потерпілих адвокат ОСОБА_8 просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, без застосування ст.75 КК України.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Отже, за змістом положень зазначеної норми КПК України, критеріями невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість є вид та розмір покарання.
Водночас, в мотивувальній частині апеляційної скарги представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 зазначено про скасування вироку суду першої інстанції з постановленням нового вироку через невідповідність призначеного особі покарання внаслідок м`якості, що є нормою закону, передбаченою вст.414 КПК України, при цьому на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставне застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України не вказано та немає посилання на ст.413 КПК України.

При цьому, апелянт в мотивувальній частині апеляційної скарги, посилаючись на ст.414 КПК України зазначає про те, що призначене судом покарання, хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість, однак в резолютивній частині просить ухвалити новий вирок та призначити теж саме покарання, яке призначено вироком суду першої інстанції.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_9 покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та відповідно до вимог, передбачених п.4 ч.1 ст. 420 КПК України, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання відповідно до ст. 65 КК України в межах установленої санкції ч.1 ст.135 КК України, у виді обмеження волі, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, без застосування положень ст. 75 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 413, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2021 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині зазначений вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2