Справа № 333/1320/20
Провадження № 1-кп/333/82/22
УХВАЛА
28 січня 2022 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , захисника обвинуваченої ОСОБА_6 ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України, а також клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя на розгляді знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 звернулася із письмовим клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 .

Згідно вимог ст.331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу. Враховуючи, що строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 спливає 04.02.2022 року, а наступне судове засідання по цьому кримінальному провадженню заплановане після вказаної дати, суд вирішив розглянути клопотання прокурора, навіть за відсутності ОСОБА_6 , яка перебуває у лікарні з новонародженою дитиною та клопотання прокурора не стосується прав та інтересів останньої.

У своєму клопотанні прокурор вказала, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 не зникли, тому необхідно задовольнити клопотання. На думку прокурора строк запобіжного заходу ОСОБА_4 необхідно продовжити з таких підстав.

Останній обвинувачується у скоєнні злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років. Зібрані у кримінальному провадженні докази достатньо вказують на винуватість ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. Обвинувачений раніше судимий за вчинення різнорідних злочинів (у т.ч. корисливих), офіційно не працевлаштований, що може свідчити про те, що єдиним джерелом його доходів є протиправна діяльність і він може безперешкодно покинути межі м. Запоріжжя, усвідомлюючи тяжкість вчиненого ним злочину, а також невідворотність покарання.

Враховуючи вказані обставини, на думку прокурора, існують наступні ризики: переховування від суду та можливість вчинення інших злочинів. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_4 не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, звернувся до суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. При цьому, зазначив, що прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання, ризики відносно ОСОБА_4 лише констатував, а не довів їх суду. На цей час у кримінальному провадженні досліджені майже всі докази, тому ризики, якщо вони і були, вони нівелювалися. Сторона обвинувачення не довела, що на теперішній час існують нові ризики. Перераховані прокурором ризики мають умовний, а не конкретний характер. ОСОБА_4 тривалий час, майже 2 роки, перебуває вже під вартою. Крім того, стан здоров`я ОСОБА_4 на цей час погіршився: зіпсувався зір у обвинуваченого. Просить суд змінити тримання під вартою на домашній арешт за адресою проживання сестри обвинуваченого у м. Мелітополі. Сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для продовження самого суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання прокурора щодо продовження строку тримання під вартою та повністю підтримав думку свого захисника. При цьому, останній зазначив, що він, перебуваючи у слідчому ізоляторі втратив майже 50% зору. Після огляду його лікарем йому було рекомендована операція, яку провести в умовах тримання під вартою, неможливо. Тому, враховуючи, що йому необхідно провести операцію на оці, просить суд змінити йому запобіжний захід на домашній арешт за адресою проживання його рідної сестри у м. Мелітополі.

За клопотанням захисника ОСОБА_5 суд вислухав ОСОБА_8 , який пояснив, що він є чоловіком рідної сестри ОСОБА_4 . Він має у власності 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У цій квартирі він мешкає разом із дружиною (рідною сестрою обвинуваченого) та дитиною, віком 7 років. Він не заперечує проти проживання ОСОБА_4 у вказаній квартирі, з дружиною вони домовилися, що вони родиною будуть проживати у більшій кімнаті, а ОСОБА_4 у меншій. Він розуміє усю відповідальність за процесуальну поведінку обвинуваченого і вважає, що останній зможе її дотриматися. Не вбачає проблем і якщо суд застосує до ОСОБА_4 такий запобіжний захід як цілодобовий домашній арешт. Він запевняє, що буде допомагати обвинуваченому у купівлі їжі, лікарських препаратів, якщо це буде необхідно. На підтвердження своїх пояснень, ОСОБА_8 надав суду документи, що засвідчують його право власності на вказане житло.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 питання щодо розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_4 під вартою залишив на розсуд суду.

Розглянувши клопотання прокурора і захисника, заслухавши думку ОСОБА_4 , вивчивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого.

Встановлено, що 01.02.2020 року ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя до обвинуваченого ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід тримання під вартою по 30.03.2020 року з альтернативним запобіжним заходом заставою у розмірі 40 540 грн. Ухвалами Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.04.2020 року, 01.06.2020 року, 23.07.2020 року, 31.08.2020 року, 05.10.2020 року, 25.11.2020 року, 13.01.2021 року, 01.03.2021 року, 15.04.2021 року, 31.05.2021 року, 20.07.2021 року, 19.08.2021 року, 12.10.2021 року, 06.12.2021 року ОСОБА_4 продовжено тримання під вартою по 19.06.2020 року, 31.07.2020 року, 20.09.2020 року, 30.10.2020 року, 04.12.2020 року, 23.01.2020 року, 12.03.2021 року, 30.04.2021 року, 13.06.2021 року, 30.07.2021 року, 20.08.2021 року, 18.10.2021 року, 10.12.2021 року та 04.02.2022 року, відповідно, з альтернативним запобіжним заходом заставою у розмірі 40 540 грн.

Згідно вимог ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частина 2 ст. 331 КПК України передбачає, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За змістом ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винуватою, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Прокурор під час судового засідання, на думку суду, довів наявність фактів, зміст яких переконав суд у тому, що обвинувачений ОСОБА_4 міг вчинити кримінальне правопорушення, вказане в обвинувальному акті.

Також, суд як доказ наявності обґрунтованого обвинувачення враховує показання потерпілого ОСОБА_9 , який у минулих судових засіданнях вказав, що він впізнає ОСОБА_4 як особу, яка відносно нього скоїла злочин, при цьому останній застосовував насильство. Також, при вирішенні питання щодо наявності обґрунтованої підозри суд враховує показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - працівників поліції, які затримали обвинуваченого, допитаних під час судового розгляду.

Тобто, на даному етапі судового розгляду обвинувачення цілком обґрунтоване, доводи обвинуваченого, заявлені на свій захист, будуть перевірятися в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання ОСОБА_4 під вартою, суд оцінює та враховує у сукупності такі обставини: особистість обвинуваченого (раніше судимий за скоєння особливо тяжкого злочину; звільнився лише 30.06.2017 року по відбуттю покарання за останньою судимістю), його майновий стан (офіційно не працює, відсутні докази щодо наявності постійного щомісячного доходу), соціальні зв`язки (не одружений, але мешкав до затримання з цивільною дружиною, не має на утриманні жодної особи, мешкав до затримання без реєстрації в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ).

Також, на вимогу суду, ОСОБА_4 було проведено обстеження очей у лікарні та долучені до матеріалів кримінального провадження медичні висновки з приводу за результатами цього обстеження. Дійсно, у обвинуваченого встановлено проблеми з очами, рекомендовано операцію, але у плановому режимі, тобто без термінового лікарського втручання.

При вирішенні питання про доцільність продовження застосування запобіжного заходу обвинуваченим судом враховується також і тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (санкція зазначеної статті передбачає позбавлення волі на строк від 4 до 6 років позбавлення волі).

Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Отже, обвинувачення особи у скоєнні тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні та продовженні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Тому суд, вважає, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

За змістом обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого корисливого злочину, тому у суду є певні переконання, що ризик продовження злочинної діяльності є очевидним та таким, що може справдитися із великим ступенем вірогідності. Такі висновки ґрунтуються, у тому числі, і на відомостях щодо відсутності офіційного та постійного місця роботи обвинуваченого, та, як наслідок, відсутності законних джерел доходу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинувачених під час розслідування злочинів (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Таким чином, при аналізі пояснень учасників судового засідання, дослідженні матеріалів кримінального провадження, на думку суду, відносно обвинуваченого продовжує існувати ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість вчинити інший злочин. Водночас, цей ризик зменшився до того рівня, коли можливо застосувати інший запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі, у даному випадку цілодобовий домашній арешт без застосування електронного засобу контролю.

Суд повністю погоджується з позицією сторони захисту, що згідно практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строків тримання під вартою, ґрунтується на презумпції, що з перебігом судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

Зменшення встановленого ризику судом вбачається із сукупності певних обставин.

Суд опитав ОСОБА_8 , який запевнив, що надасть своє житло для проживання ОСОБА_4 та долучив документи, що свідчать про право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Обвинувачений ОСОБА_4 знаходиться під вартою 2 роки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Прокурором у даному випадку, на думку суду, у судовому засіданні відносно ОСОБА_4 не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів (крім тримання під вартою) не здатний досягти дієвості даного кримінального провадження, тобто не наведено жодних доводів, які б давали підстави вважати, що внаслідок застосування ОСОБА_4 запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі (у даному випадку домашнього цілодобового арешту), останній не буде виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки.

Таким чином, враховуючи вказані обставини, вважаю, що клопотання захисника ОСОБА_5 про заміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , підлягає задоволенню. Суд вважає за можливе застосувати відносно останнього ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 без застосування електронних засобів контролю з обов`язками, передбаченими ч.5 ст. 194 КПК України: прибувати до судді, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження за першою вимогою; не відлучатися за межі м. Мелітополя, Запорізької області без дозволу головуючого судді по даному кримінальному провадженню; повідомляти головуючого суддю по даному кримінальному провадженню про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілим ОСОБА_9 , свідками: ОСОБА_10 , ОСОБА_13 (вказаний обов`язок пов`язаний із виявленим ризиком продовження злочинної діяльності).

Керуючись вимогами ст. ст. 176, 177, 181, 183, 194, 331, 372, 395 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 задовольнити.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з перебуванням останнього за адресою: АДРЕСА_1 строком по 26.03.2022 року (включно).

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:

- прибувати до судді, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження за першою вимогою;

- не відлучатися з м. Мелітополя Запорізької області без дозволу судді, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження;

- повідомляти суддю, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження, про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування з потерпілим ОСОБА_9 , свідками: ОСОБА_10 , ОСОБА_13 .

Обвинуваченого ОСОБА_4 звільнити з під-варти із зали суду негайно після проголошення цієї ухвали.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та його захиснику.

Копію ухвали направити до Мелітопольського районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, на співробітників якого, покласти контроль за виконанням цієї ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 01.02.2022 року.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1