ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2198/21 Справа № 182/6201/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0003776 за апеляційною скаргою прокурора Нікопольської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2021 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Придніпровське Нікопольського району Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз:
- 15.03.2019 Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 4 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2021 року дії ОСОБА_8 було перекваліфіковано, визнано його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Також останнього визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено СкорченкуВ.М. остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у вигляді9 років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ухвалено відраховувати з 5 травня 2021 року.
Судом також вирішено питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він 03.09.2017 близько 12.15 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території автовокзалу по вул. Електрометалургів, буд. 37а в м. Нікополі, Дніпропетровської області, побачив ОСОБА_10 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння та тримала в руці мобільний телефон. В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на викрадення мобільного телефону у ОСОБА_10 .
З цією метою ОСОБА_8 прослідував за ОСОБА_10 до прилягаючої території «АТБ Маркету», який розташований за адресою: Дніпропетровська область м. Нікополь, вул. Героїв Чорнобиля, буд. 100а, де 03.09.2017, близько 12:20 годин, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на викрадення мобільного телефону, близько 12.25 години, діючи умисно, повторно, відкрито із рук потерпілої ОСОБА_10 викрав мобільний телефон марки «Нокіа 2610», вартість якого згідно висновку експерта № 38/12.1/335 від 26.10.2017 становить 233 грн. 33 коп., в якому знаходилась сім карта оператора мобільного зв`язку «Vodafone».
Продовжуючи свою злочинну діяльність, у ОСОБА_8 , який знаходився у тому ж місці в той же час, виник умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 , з метою припинення активних дій потерпілої, яка кричала та наздоганяла обвинуваченого.
Діючи умисно, ОСОБА_8 кулаком правої руки наніс два удари в область обличчя потерпілої від чого остання впала на землю. Після чого ОСОБА_8 спричинив один удар ногою в область грудної клітини зліва та 3-4 удари ногами в область голови потерпілої, після чого умисно кинув палаючий сірник в область голови потерпілої - тобто життєво важливий орган, в результаті чого у останньої зайнялося волосся. Внаслідок вказаних дій обвинувачений спричинив ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 468 від 05.10.2017 тілесні ушкодження у вигляді термічних опіків 1-2 ступеню голови; синець правої вушної раковини; садно правого ліктьового суглобу; синець правого передпліччя; синець правої кисті; синець лівої сідниці; синець правої гомілки; крововилив у м`які тканини голови правої скронево-тьмяної області; субдуральний крововилив правої півкулі головного мозку; субарахноїдальні крововиливи мозочку; забій печінки, перелом стінки гайморової пазухи, садна та крововиливів статевих органів.
Тілесні ушкодження в області голови, забою печінки, ушкодження голови, від дії високої температури відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
ІНФОРМАЦІЯ_2 потерпіла померла в реанімаційному відділенні КЗ «Нікопольська міська лікарня №1» ДОР» і її смерть настала від сумісної травми голови та черевної порожнини, у вигляді термічних опіків голови, субдурального крововиливу, перелому стінки гайморової пазухи, забою печінки, яка ускладнилась розвитком тромбоемболії легеневих артерій.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2021 року стосовно ОСОБА_8 скасувати. Постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 та призначити йому покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, за ч. 4 ст. 187 КК України - у вигляді позбавлення волі строком на 14 років. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 14 років. В іншій частині вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2021 року у відношенні ОСОБА_8 залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Вважає твердження суду про необхідність кваліфікації дій засудженого за ч.2 ст. 186 КК України необгрунтованими та недостатньо мотивувальним.
На думку апелянта, в даному вироку судом розписано об`єктивну сторону вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України або ст.190 КК України, а не ч.2 ст.186 КК України, у зв`язку із чим рішення суду про зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 є недостатньо мотивованим та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, як встановлено в ході досудового розслідування, обвинувачений ОСОБА_8 наносив потерпілій тілесні ушкодження з метою заволодіння її мобільним телефоном, який він утримував при собі. Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно кваліфікувати за ч.4 ст. 187 КК України.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила її задовольнити.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, заперечували проти задоволення даної апеляції, просили вирок суду залишити без змін.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Оскільки прокурором не оскаржуються доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 , фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій останнього за ч. 2 ст. 121 КК України, то в цій частині вирок суду першої інстанції апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно зі ст. 374 КПК України мотивувальна частина вироку у разі визнання особи винуватою повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. У цій частині вироку наводяться, у тому числі докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
Зазначених вимог суд першої інстанцій дотримався у повному обсязі.
В своїй апеляційній скарзі прокурор наводить доводи щодо безпідставності перекваліфікації судом дій обвинуваченого ОСОБА_8 за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням з ч.4 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 186 КК України, пославшись на допущену судом вибірковість в оцінці досліджених доказів шляхом надання переваги певним доказам з безпідставним не врахуванням інших, без належного аналізу та спростування,без надання належної правової оцінки всім дослідженим доказам в їх сукупності, що повинно мати наслідком скасування оскаржуваного вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог ст.. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції серед інших є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
За змістом ст..411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду; висновки суду, викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності.
Вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню чи зміні з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження лише у разі коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на, серед інших, на обставини. що впливають на правову кваліфікацію діяння. тобто правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Як убачається з даного судового рішення, визнаючи ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, суд дотримався вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, вірно вирішив питання про доведеність його винуватості у вчиненні цьогокримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за вказаною нормою закону. Крім іншого, у вироку належним чином наведено формулювання висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, визнане судом доведеним, а висновки суду про доведеність такого обвинувачення обґрунтовані на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Посилання ж в апеляційній скарзі прокурора на те, що судовий розгляд у даному випадкупроведено неповно і необ`єктивно,а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не підтверджені зібраними у ньому доказами, є необґрунтованими.
Апеляційним переглядом з`ясовано, що судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли б за собою скасування вироку, у справі не допущено.
Вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, а висновки суду щодо доведеності ОСОБА_12 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за якейого засуджено, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону, перевірені під час розгляду кримінального провадження, та яким суд першої інстанції відповідно дав належну оцінку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, технічних носіїв інформації фіксування судового провадження та журналів судових засідань встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав обвинуваченого, потерпілого, свідків, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Так, суд першої інстанції, дослідивши докази, зібрані стороною обвинувачення, а саме: протокол огляду від 03.09.2017 року ділянки місцевості поблизу магазину «АТБ», розташованого по вул. Героїв Чорнобиля, 100а у м. Нікополь; протокол огляду від 03.09.2017 року жіночої сумочки ОСОБА_11 з її особистими речами та документами, яка знаходиться в прийомному покої 1-ї міської лікарні; протокол огляду від 07.09.2017 року ДВД-диску, наданого представником автовокзалу; протокол огляду від 07.09.2017 року ДВД-диску з камери відеоспостереження «Канрит»; протокол огляду від 05.09.2017 року мобільного телефону Nokia в корпусі чорного кольору, з кнопочною клавіатурою з сім-картою «Vodafon», який добровільно надав ОСОБА_13 ; висновок експерта№ 38/12.1/335 від 26.10.2017 року; протокол огляду трупа потерпілої ОСОБА_11 від 11.09.2017 року, проведеного в приміщенні лікарні; висновок експерта №468 від 05.10.2017 року; висновки експертів № 1007/Н від 29.09.2017 року, № 1008/Н від 27.10.2017 року, № 1010/Н від 27.10.2017 року; висновок судово-медичної експертизи №9-С від 27.09.2017 року; протокол слідчого експерименту від 13.09.2017 року; висновок додаткової судово-медичної експертизи №468 від 05.10.2017 року; витяг з ЄРДР; постанову слідчого СУ ТУ ДБР у м. Полтава від 22.03.2019 про закриття кримінального провадження № 0001472; висновок судово-психіатричної експертизи №212 від 19.10.2017 року, які було безпосередньо оглянуто у судовому засіданні, а також заслухавши показання обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_14 ,свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , зробив висновок про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 4 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 186 КК України, при цьому своє рішення мотивував тим, що обставини, на які посилається орган досудового розслідування, не можуть беззаперечно свідчити про наявність в діях обвинуваченогоскладу злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України.
Судом було цілком обгрунтовано зазначено, що злочин, передбачений ст. 187 КК України, з об`єктивної сторони характеризується нападом з метою заволодіння чужим майном, який поєднується з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. У ційсправі з даних, отриманих під час слідчого експерименту, було встановлено, що обвинувачений попросив у потерпілої телефон і остання надала його, після чого обвинувачений почав тікати. Лише внаслідок того, що потерпіла почала наздоганяти обвинуваченого, кричати та просити повернути телефон, а потім почала наносити обвинуваченому тілесні ушкодження, у останнього виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, і він вчинив дії, які описані вище, що потягли за собою тяжке тілесне ушкодження, яке призвело до смерті потерпілої.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 , не складають ідеальну сукупність злочинів, його первісний умисел очевидно був направлений на відкрите заволодіння чужим майном без застосування насильства, що вбачається з єдиного доказу, який не спростований жодним іншим, - слідчого експерименту, а тому дії обвинуваченого, направлені на заволодіння телефоном потерпілої слід вірно кваліфікувати за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.
З таким висновком суду погоджується і апеляційний суд та вважає, що під час судового розгляду в діях обвинуваченого ОСОБА_8 повністю знайшов своє підтвердження «поза розумним сумнівом» склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. До того ж, дане питання вже було предметом розгляду суду апеляційної інстанції при перегляді вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2019 року, яким ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК України. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року зазначений вирок було скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції з тих підстав, зокрема, що метою протиправних дій обвинуваченого з нанесення тілесних ушкоджень зазначено припинення активних дій потерпілої, а виникнення умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій органом досудового розслідування інкриміновано вже після заволодіння майном ОСОБА_10 . Таке формулювання обвинувачення суперечить кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за сукупністю злочинів ч.2 ст.121 та ч.4 ст.187 КК України, крім того, вбачаються певні суперечності й щодо обставин спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, а саме їх кількості, об`єму, ступеню тяжкості та наслідків.
Оскільки згідно з ч.3 ст. 415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді, то, на думку колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції діяв цілком у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, і усунувши порушення, зазначені в ухвалі апеляційного суду, взявши до уваги викладені в ній висновки з урахуванням того, що давати оцінку рішенням суду має право лише вищестояща судова інстанція, повно та всебічно дослідив обставини, які мали істотне значення для кримінального провадження, створив сторонам необхідні умови для забезпечення рівних прав у наданні доказів на підтвердження своїх позицій і доведенні перед судом їх переконливості ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
З огляду на це посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що рішення суду про зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, як було встановлено в ході досудового розслідування, обвинувачений ОСОБА_8 наносив потерпілій тілесні ушкодження з метою заволодіння її мобільним телефоном, який він утримував при собі, а тому дії останнього необхідно кваліфікувати за ч.4 ст. 187 КК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не підлягають задоволенню.
Що ж стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
З огляду на матеріали кримінального провадження, суд при призначенні покарання обвинуваченому в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини їх вчинення та наслідки, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий як за злочини проти власності так і за злочини проти здоров`я, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння як обставину яка обтяжує покарання, дійшовши обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкцій ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 121 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 9 років.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, і вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, дані по особу ОСОБА_8 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.
З приводу ж заявленого обвинуваченим ОСОБА_8 клопотання стосовно зарахування у строк призначеного йому покарання строку попереднього ув`язнення з моменту затримання, а саме з 08.09.2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838 YІІІ від 26 листопада 2015 року ч. 5 ст.72 КК України викладено в такій редакції: зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Також відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 (провадження № 13-31кс18) щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5ст. 72 КК України(зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), згідно якої якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), відповідно до якої зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.
Апеляційним переглядом встановлено, що інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_8 злочини останнім були вчинені 03 вересня 2017 року, а тому в даному випадку повинна застосовуватися ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», згідно з якою попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.
Як убачається з оскаржуваного вироку, зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався належним чином, зарахувавши обвинуваченому ОСОБА_8 у строк відбуття покарання строк перебування під вартою з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі. З огляду на це доводи обвинуваченого про наявність підстав для зарахування йому строку попереднього ув`язнення до призначеного покарання на підставі ч.5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Отже, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а подана прокурором апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Нікопольської окружної прокуратури ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2021 року яким ОСОБА_8 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 121 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4