Справа № 521/986/22
Номер провадження:1-кс/521/354/22
У Х В А Л А
18 січня 2022 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі
слідчого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
прокурора Малиновської
окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_3
підозрюваного ОСОБА_4
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА:
Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається:
Слідчий СВ відділення поліції № 3 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 звернулась до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Встановлені слідчим суддею обставини із посиланням на докази:
Слідчий обґрунтовує клопотання тим, що 24 грудня 2021 року у неустановленому місці та невстановлений час ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходячись разом з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходячись біля будинку № 23 по вулиці М`ясоїдівська у м. Одесі, побачили ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в цей час проходив біля вказаного будинку. Після чого, ОСОБА_4 вступив в попередню змову з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 направлену на вчинення відкритого викрадення чужого майна, з метою збагачення, визначивши об`єктом свого злочинного посягання, майно належне ОСОБА_9 , а саме рюкзаку та інших цінностей, що в ньому знаходились, та належали останньому.
Реалізуючи спільний злочинний намір, у цей же день, 24 грудня 2021 року приблизно о 20 годині 00 хвилин, знаходячись біля будинку № 23 по вулиці М`ясоїдівська у м. Одесі, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дотримуючись раніше оговореної змови на відкрите викрадення майна, належного ОСОБА_9 , підійшли до останнього, та із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 , завдали ОСОБА_9 декілька ударів руками по голові та обличчю, чим позбавили його можливості чинити їм опір.
Безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з місця вчинення злочину втекли та з використанням кредитної картки «А-Банку» № НОМЕР_3 , розрахувались у торгівельних мережах м. Одеси на суму 3928 гривень 85 копійок, тим самим розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинили потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 26 958 гривень 35 копійок.
В обґрунтування поданого клопотання слідчий посилається на те, що 12 січня 2022 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, який є тяжким, що може стимулювати підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.
Позиції сторін кримінального провадження:
В судовому засіданні прокурор підтримала клопотання слідчого, оскільки вважала мету і підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтованими та такими, що дають право слідчому судді на застосування найбільш суворого заходу.
ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання, зазначаючи, що майнова шкода завдана внаслідок вчинення протиправних дій потерпілому повністю відшкодована. Підозрюваний покаявся у вчиненому, та повідомив, що дуже жалкує за вчинене, просив обрати відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.
Мотиви, з яких слідчий суддя виходив при постановлені ухвали, неврахування окремих доказів, положення закону яким керувався слідчий суддя
Заслухавши думку підозрюваного, прокурора, дослідивши доводи, якими обґрунтовується клопотання, а також документи надані стороною обвинувачення, які містяться у матеріалах справи, слідчий суддя дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
В рамках зазначеного кримінального провадження ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Право на свободу й особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини.
Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).
Таким чином, рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.
Відповідно до вимог статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це необхідно робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішуватись абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи (справа «Лабіта проти Італії», справа «Харченко проти України»).
За змістом положень КПК України основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які беруть участь у кримінальному процесі, забезпечення законності і обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на досудових стадіях кримінального провадження.
Ухвалюючи рішення за результатами розгляду клопотання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний враховувати підстави та обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України, і навести їх у мотивувальній частині ухвали.
Статтею 183 КПК України визначено, що тримання особи під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Виключною метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Під час вирішення питання про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу слідчий суддя враховує, що в матеріалах клопотання є достатньо фактів для обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, разом з тим під час розгляду клопотання, встановлення особи підозрюваного та загальних обставин кримінального провадження, слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 не є особою, яка потребує в теперішній час застосуванню найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Наявність обґрунтованої підозри підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: заявою ОСОБА_10 , від 06.01.2022, протоколом огляду предмета від 06 січня 2022 року, постановою про визнання речових доказів від 06 січня 2022 року, протоколом допиту потерпілого від 06 січня 2022 року, протоколом додаткового допиту потерпілого від 06 січня 2022 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 січня 2022 року, довідкою КНП «Міська клінічна лікарня», протоколом додатково допиту потерпілого від 10 січня 2022 року, протоколом огляду предмета від 10 січня 2021 року протоколом допиту свідка від 06 січня 2022 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання від 06 січня 2022 року, протоколом допиту підозрюваного від 22 січня 2022 року та іншими матеріалами кримінального провадження.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, №182).
Отже, стороною обвинувачення доведено, що існує обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Проте слідчий суддя наголошує, що лише цієї умови недостатньо для обрання запобіжного заходу і враховує то, що у судовому засіданні прокурором не доведено обґрунтованість існування ризиків, що підозрюваний, може переховуватися від органу досудового слідства та/або суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Щодо ризику переховування від органу досудового розслідування та /або суду, то наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»). Розглядаючи клопотання слідчим суддею не встановлено, підстав вважати, що ОСОБА_4 у подальшому може вчинити дії направленні на переховування від досудового слідства або суду. Під час вивчення матеріалів доданих до клопотання слідчого, судом встановлено, що ОСОБА_4 самостійно з`являвся до слідчого для надання пояснень, також останній самостійно з`явився на розгляд клопотання про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Існування ризику щодо незаконного впливу на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні, то вказаний ризик стороною обвинувачення ґрунтується лише на тому, що підозрюваний з метою уникнення покарання може впливати на показання потерпілого та свідків. Однак вказане твердження не може бути підставою для обрання ОСОБА_4 найсуворішого запобіжного заходу. Крім того, як повідомив під час судового засідання підозрюваний, потерпілому було відшкодовано збитки в повному обсязі, вказана обставина стороною обвинувачення не оспорювалась, тому ставити вказане твердження під сумнів у слідчого судді немає. Твердження прокурора про те, що підозрюваний може впливати на свідків не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки слідчим та прокурором не доведено, що підозрюваний володіє таким ступенем впливу на конкретних свідків.
Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, то вказаний ризик стороною обвинувачення теж нічим не підтверджений, а відтак, враховуючи, що ОСОБА_4 раніше не судимий, слідчий суддя вважає заявлений ризик необґрунтованим.
Оцінюючи доводи слідчого та прокурора про необхідність обрання відносно підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з тяжкістю злочину, у вчиненні якого підозрюється, та доведеними на думку прокурора ризиками, вважаю, що стороною обвинувачення жодним доказом не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
При цьому, слідчому судді не надано доказів того, що ОСОБА_4 продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, раніше ухилявся від слідства, суду чи виконання судових рішень.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного, слідчий суддя відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.
Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Відповідно п.3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строку тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року №4 запобіжні заходи застосовуються за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають з норм КПК України, і його належної поведінки. В п.13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.
Це можливо, коли особа не має постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.
Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №11-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.
При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Саме лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.
Під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу слідчий суддя бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема такі приписи: «При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших ( альтернативних) запобіжних заходів» (п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»), «Тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якшого запобіжного заходу» ( п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010р. у справі «Хайредінов проти України»).
На думку слідчого судді прокурор не навів мотивів щодо недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч.4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід ніж той, який зазначений у клопотанні.
Відповідно до ст.181 КПК України в якості запобіжного заходу може бути застосований домашній арешт, який полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам вчинити певні дії, що можуть будь яким чином перешкодити кримінальному провадженню, тобто існування певних ризиків для виконання завдань кримінального провадження.
Під час розгляду клопотання, слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. На думку слідчого судді існують певні ризики передбачені ст. 177 КПК України, однак вказані ризики не дають слідчому судді достатніх підстав для застосування найбільш суворого запобіжного заходу, тому виходячи з принципів гуманності, верховенства права і поваги до людської гідності, приходжу до обґрунтованого висновку про необхідність обрати ОСОБА_4 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт з забороною підозрюваному залишати житло у нічний час доби, а також з покладенням на підозрюваного ОСОБА_4 певних процесуальних обов`язків, які на думку слідчого судді будуть достатні для належної поведінки підозрюваного.
Метою застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є забезпечення виконання підозрюваною покладених на нього процесуальних обов`язків.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Слідчий суддя вбачає наявність підстав, щодо застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, та вважає, що даний запобіжний захід є найбільш прийнятним, враховуючи обставини, встановлені у судовому засіданні та забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного.
При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, слідчий суддя, оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі відповідно до ст. 178 КПК України, а саме вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 в разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, зі слів працюючого неофіційно займається покрівельними роботами на протязі 7 років в м. Одесі, соціальні зв`язки в місці постійного проживання ОСОБА_4 (підозрюваний офіційно неодружений, має постійне місце мешкання в місті Одесі, раніше не судимий, добровільно відшкодував потерпілому збитки.
Обставин які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не має.
Враховуючи дані про особу підозрюваного, слідчий суддя вважає за необхідне встановити заборону підозрюваному залишати житло у певний період доби, що забезпечить право підозрюваному на працю, належний рівень життя. Також є необхідним покладання на підозрюваного обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Оцінивши в сукупності всі вищезазначені обставини, слідчий суддя приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у визначений час доби буде співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі підозрюваного та тяжкості висунутої йому підозри і зможе забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Керуючись ст. ст. 176-178, 181, 193, 194, 196, 202, 203, 205, 376 КПК України, слідчий суддя, -
РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА:
Висновки слідчого судді:
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з забороною підозрюваному залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 у певний період доби, а саме з 21 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин.
Зобов`язати підозрюваного ОСОБА_4 невідкладно прибути до місця свого проживання, а саме: АДРЕСА_2 .
Роз`яснити підозрюваному його обов`язок, щодо заборони залишати вказане житло у період доби, а саме з 21 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 обов`язки строком на сорок днів, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:
1) прибувати за першою вимогою до слідчого, прокурора та суду;
2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає (місто Одеса) без дозволу слідчого, прокурора або суду;
3) повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання та роботи;
4) утриматись від спілкування зі свідками та потерпілим по даному кримінальному провадженню.
Відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники Національної поліції з метою контролю поведінки підозрюваного ОСОБА_4 , мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Контроль за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом покласти на співробітників відділення поліції № 3 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області.
Строк і порядок набрання ухвалою законної сили та її оскарження:
Строк дії ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту становить 40 (сорок) днів і обчислюється з моменту оголошення ухвали слідчого судді, тобто з 18 січня 2022 року. Ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію 08 березня 2022 року.
Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана, безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя: ОСОБА_1