Ухвала

Іменем України
01 жовтня 2021 року

м. Київ
справа № 760/2855/18
провадження № 51-4703 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року,
встановив:
За ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року задоволено клопотання детектива Національного бюро Другого відділу детективів Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_9 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000044 від 19 січня 2018 року та накладено арешт на судно «Severodvinskiy» (ІМО № 6521915), власником якого є компанія LEYMARKINDUSTRIAL LIMITED PRTNERSHIP (Canada).

Київським апеляційним судом ухвалою від 16 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого2018 року повернуто, як особам, які не мали право подавати апеляційну скаргу.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвоката ОСОБА_4 , в якій вона порушує питання про скасування ухвали Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2020 року було задоволено позовні вимоги членів екіпажу судна «ДЖИНДЖЕР» про стягнення заборгованості по заробітній платі з компанії ЛЕЙМАРК. У зв`язку з чим, вважає, що накладення арешту за ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року на судно «ДЖИНДЖЕР», яке є єдиним на території України майном компанії ЛЕЙМАРК, впливає на права членів цього екіпажу, як стягувачів, оскільки унеможливлює виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2020 року. Вказує, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , згідно п. 9-2 ст. 393 КПК України, є особами, які мають право подавати апеляційну скаргу в частині вирішення питання про долю речових доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї документи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України)суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Вимогами ч. 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 393 КПК України визначено, що апеляційну скаргу мають право подати:
1) обвинувачений, стосовно якого ухвалено обвинувальний вирок, його законний представник чи захисник - в частині, що стосується інтересів обвинуваченого;
2) обвинувачений, стосовно якого ухвалено виправдувальний вирок, його законний представник чи захисник - в частині мотивів і підстав виправдання;
3) підозрюваний, обвинувачений, його законний представник чи захисник;
4) законний представник, захисник неповнолітнього чи сам неповнолітній, щодо якого вирішувалося питання про застосування примусового заходу виховного характеру, - в частині, що стосується інтересів неповнолітнього;
5) законний представник та захисник особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру;
6) прокурор;
7) потерпілий або його законний представник чи представник - у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції;
8) цивільний позивач, його представник або законний представник - у частині, що стосується вирішення цивільного позову;
9) цивільний відповідач або його представник - у частині, що стосується вирішення цивільного позову;
9-1) представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, - у частині, що стосується інтересів юридичної особи;
9-2) фізична або юридична особа - у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про долю речових доказів, документів, які були надані суду; третя особа у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про спеціальну конфіскацію;
9-3) викривач - у частині, що стосується його інтересів під час вирішення питання виплати йому винагороди як викривачу;
10) інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 1). Також гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді (ч. 2).
Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК України апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Разом з тим, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»).
Верховний Суд України в постанові від 14 вересня 2017 року у справі № 5-162кс(15)17) зробив висновок про те, що, незалежно від використаної законодавчої техніки, право на апеляційне оскарження, як конституційно гарантована засада судочинства, забезпечує право на звернення до суду вищої інстанції не лише підозрюваному, обвинуваченому, а категорія «інші особи» у розумінні пункту 10 статті 393 КПК охоплює й тих учасників кримінального провадження, прав, свобод чи інтересів яких стосується судове рішення.
Також слід урахувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року № 5-347кс15, про те, що конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст.394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч.2 ст.24 КПК України.
Водночас Верховний Суд України у згаданій вище постанові наголосив на тому, що при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду першої інстанції до суду вищого рівня певною особою, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, ключовим є з`ясування, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи.
Тобто, у визначених ч. 2 ст. 24, п. 9-2 та п. 10 ч. 2 ст. 393 КПК України випадках для виникнення права на апеляційне оскарження у особи кримінальним процесуальним законом встановлена умова, а саме - оскаржуване рішення має стосуватися її прав, свобод та інтересів. Наявність такої умови пов`язана з обов`язком особи довести під час апеляційного оскарження судового рішення, що це рішення стосується її прав, свобод та інтересів.
За ухвалою апеляційного суду від 16 червня 2021 року прийнято рішення про повернення апеляційної скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , подану на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року про арешт майна, як особам, які не мали права подавати апеляційну скаргу, оскільки не входять до переліку визначених у ч. 1 ст. 393 КПК України осіб, які наділені правом подачі такої апеляційної скарги. При цьому судом також було зазначено, що оскаржуваною ухвалою питання про долю речових доказів, які були надані суду чи про спеціальну конфіскацію не вирішувалися.
При цьому, як вбачається із рішень судів та змісту поданої адвокатом касаційної скарги, слідчим суддею Солом`янського районного суду м. Києва ухвалою від 05 лютого 2018 року було накладено арешт на судно «Severodvinskiy» (ІМО № 6521915), власником якого є компанія LEYMARK INDUSTRIAL LIMITED PRTNERSHIP (Canada). Водночас позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо стягнення заборгованості з компанії ЛЕЙМАРК, відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, були задоволені лише 02 грудня 2020 року.
Тобто, вказані члени екіпажу судна «ДЖИНДЖЕР» на момент накладення арешту на майно за ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року не належали до осіб, які згідно з положеннями п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК України мають право на апеляційне оскарження зазначеної ухвали.
Посилання адвоката ОСОБА_4 у касаційній скарзі, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , згідно п. 9-2 ст. 393 КПК України, є особами, які мають право подавати апеляційну скаргу в частині вирішення питання про долю речових доказів, також не є слушними з огляду на таке.
Так, відповідно до п. 9-2 ч. 1 ст. 393 КПК України право на апеляційне оскарження судового рішення має фізична або юридична особа у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про долю речових доказів, документів, які були надані суду; третя особа у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про спеціальну конфіскацію.
Однак, як вбачається з оскаржуваного судового рішення, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року рішення, пов`язане з визначенням долі речових доказів, не приймалося.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, апеляційна скарга повертається, якщо апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано прийняв рішення про повернення апеляційної скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Оскільки з касаційної скарги адвоката ОСОБА_4 , наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3