УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2022 року
м. Київ
справа № 681/667/21
провадження № 51-209 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 08 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000153, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 08 вересня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі частин 1, 4 ст. 71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 07 вересня 2020 року остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Початок строку відбування покарання визначено обраховувати з моменту виконання вироку.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речового доказу у кримінальному провадженні.
За обставин, установлених судом та викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та повторно з корисливих мотивів вчинив новий умисний злочин проти власності за таких обставин.
18 січня 2021 року близько 11:00 ОСОБА_4 , перебуваючи в цеху ТОВ «Сільгосптехніка», що розташоване на вул. Вітковського, 31 у м. Полонному Шепетівського району Хмельницької області, де він тимчасово працював, вирішив викрасти електродвигун. У цей же день і час та в тому ж місці ОСОБА_4 з метою вчинення крадіжки чужого майна, шляхом вільного доступу зайшов у приміщення майстерні за вказаною адресою та, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом незаконного особистого збагачення, скориставшись відсутністю власника майна та працівників цеху, умисно, таємно та повторно зі столу майстерні викрав вживаний електродвигун «HEWVDE 0530» потужністю 0,75 кВт, типу D22/4 вартістю 1599 грн, належний ОСОБА_5 , та намагався занести його до пункту прийому металобрухту, розташованого неподалік, з метою його реалізації.
Однак ОСОБА_4 , виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, з причин, що не залежали від його волі, не реалізував свого злочинного умислу, оскільки поблизу приміщення цеху ТОВ «Сільгосптехніка» був викритий працівником указаного підприємства ОСОБА_6 , який припинив його злочинні дії.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 14 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 08 вересня 2021 року без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений ОСОБА_4 просить змінити вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 08 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особи засудженого через суворість; перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК на ст. 356 цього Кодексу і призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції засудив його за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК безпідставно, оскільки в нього не було наміру вчинити крадіжку, а він мав намір здати уживаний електродвигун здати і отримати кошти як компенсацію за виконану ним роботу у приватного підприємця ОСОБА_5 , який йому не виплачував заробітної плати, а тому він вирішив самоправно забрати замість грошей указаний електродвигун. З огляду на це вважає, що його дії належить кваліфікувати за ст. 356 КК як самоправство. Суди не звернули на це уваги та безпідставно засудили його за закінчений замах на таємне викрадення майна, вчинене повторно. Вважає, що в ході призначення покарання достатньою мірою не враховано його особи, зокрема того, що він розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, шкоди нікому не завдано, має на утриманні малолітню дочку та матір-пенсіонерку, а також уповноважений орган пробації дав висновок про можливість його виправлення без позбавлення або обмеження волі.
При цьому засуджений просить зупинити виконання оскаржених судових рішень щодо нього.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу: показань самого ОСОБА_4 , який у судовому засіданні щиро каявся у вчиненому і вказав, що дійсно зазначеного дня 18 січня 2021 року перебував у приміщенні цеху ТОВ «Сільгосптехніка», у якому працював. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав двигун і намагався здати його на прийом металобрухту, однак не встиг, оскільки був зупинений охоронцем. Такі дії вчинив у зв`язку з тим, що керівництво не виплачувало щоденно заробітної плати у розмірі 200 грн, про виплату якої було домовлено під час прийняття на роботу; фактичних даних, що містяться в протоколі прийняття заяви про вчинення злочину від 06 квітня 2021 року, в якій ОСОБА_5 просив вжити заходів до ОСОБА_4 , який 18 січня 2021 року намагався викрасти в приміщенні цеху ТОВ «Сільгосптехніка» електродвигун; протоколу огляду місця події приміщення вищезазначеного цеху, розташованого на АДРЕСА_2 , де зафіксовано місце вчинення крадіжки вказаного майна; заяви ОСОБА_5 , який 06 квітня 2021 року добровільно видав працівникам поліції електродвигун, який намагався викрасти ОСОБА_4 та який оглянуто і визнано речовим доказом; протоколу проведення слідчого експерименту від 18 червня 2021 року, який зафіксовано на диску СD-R та під час проведення якого ОСОБА_4 детально розповів і продемонстрував, яким чином намагався викрасти електродвигун; висновку суб`єкта оціночної діяльності від 16 червня 2021 року, згідно з яким ринкова вартість наданого на дослідження електродвигуна «HEWVDE 0530» потужністю 0,75 кВт, типу D 22/4 становить 1599 грн; протоколу проведення слідчого експерименту від 17 червня 2021 року, який зафіксовано на диску СD-R та під час проведення якого свідок ОСОБА_6 послідовно розповів, за яких обставин зупинив ОСОБА_4 18 січня 2021 року, коли той намагався викрасти електродвигун.
Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності.
Таким чином, безпосередньо дослідивши докази кримінального провадження, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності й достатності для ухвалення відповідного процесуального рішення, суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення електродвигуна, вчинене повторно, та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки зазначені в судовому рішенні докази в сукупності доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненому кримінальному правопорушенні й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Із долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що апеляційний суд під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі засудженого, які є аналогічними доводам у його касаційній скарзі.
Крім того, апеляційний суд, перевіривши висновки місцевого суду, обґрунтовано зазначив, що дії засудженого правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК та викладені у вироку висновки суду про доведеність його вини у вчиненні інкримінованого злочину відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами. Висновки суду апеляційної інстанції належним чином мотивовані, підстав сумніватися в їх законності немає.
При цьому апеляційний суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
Доводи засудженого ОСОБА_4 стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК, а не за ст. 356 цього Кодексу, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Диспозиція ст. 356 КК визначає самоправство як самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам власника. У розумінні кримінального закону обов`язковими ознаками цього злочину є наявність дійсного або уявного права, яке винний реалізує незаконними методами, оспорюваність таких дій іншою особою, яка вважає їх незаконними, та заподіяння значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам.
Відповідно до диспозиції ст. 185 КК крадіжка це таємне викрадення чужого майна. Під викраденням у контексті цього злочину розуміється умисне таємне протиправне вилучення чужого майна з метою обернення його на власну користь чи на користь третіх осіб. Особа, яка здійснює цей злочин, усвідомлює, що вилучає чужу річ, на яку вона не має жодних прав, та робить це таємно від власника.
Як убачається з копій судових рішень, доданих до касаційної скарги, під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 щиро каявся у вчиненому і надав пояснення, що дійсно у вказану дату перебував у приміщенні цеху ТОВ «Сільгосптехніка», у якому працював, та переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав двигун, який намагався здати на прийом металобрухту, однак не встиг, оскільки був зупинений охоронцем; такі дії вчинив у зв`язку з тим, що керівництво не виплачувало щоденно заробітної плати в розмірі 200 грн, про виплату якої існувала домовленість з часу прийняття на роботу. Такі показання засудженого узгоджуються з даними, що містяться в протоколі прийняття заяви про вчинення злочину від 06 квітня 2021 року, в якій ОСОБА_5 просить вжити заходів до ОСОБА_4 , який 18 січня 2021 року намагався викрасти в приміщенні цеху ТОВ «Сільгосптехніка» електродвигун, і даними протоколу проведення слідчого експерименту від 17 червня 2021 року, який зафіксовано на диску СD-R та під час проведення якого свідок ОСОБА_6 розповів, за яких обставин зупинив ОСОБА_4 18 січня 2021 року, коли той намагався викрасти електродвигун.При цьому засуджений не зазначав про будь-яке дійсне або уявне право на вказаний електродвигун і визнавав, що заволодів ним незаконно.
З урахуванням наведеного колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про чітку спрямованість умислу ОСОБА_4 на таємне заволодіння майном потерпілого, тому за встановлених фактичних обставин його діяння за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК кваліфіковано правильно.
Також є безпідставними і доводи касаційної скарги засудженого щодо суворості призначеного йому покарання.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як убачається зі змісту копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обираючи ОСОБА_4 покарання за скоєний злочин, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який раніше засуджувався за корисливі злочини, судимість за які не погашена, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується негативно, злочин вчинив під час іспитового строку. Також суд узяв до уваги досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив. Зважаючи на це, суд визначив ОСОБА_4 покарання, визначене санкцією ч. 2 ст. 185 КК, у виді позбавлення волі на строк 1 рік, оскільки саме таке покарання буде достатнім та необхідним для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів.
Однак, беручи до уваги те, що ОСОБА_4 не відбув покарання за попереднім вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 07 вересня 2020 року, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення йому покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 КК.
Апеляційний суд також дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого щодо можливості пом`якшення йому покарання і, залишаючи вирок без змін, зазначив, що з огляду на обставини кримінального правопорушення та особу засудженого вказані доводи не є підставою для пом`якшення призначеного покарання, з чим також погоджується колегія суддів касаційного суду.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Отже, колегія суддів касаційного суду вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі засудженого, Суд не вбачає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Що стосується клопотання засудженого з приводу зупинення виконання оскаржених судових рішень щодо нього, то колегія суддів зазначає, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК це питання вирішує суддя-доповідач тільки після відкриття касаційного провадження. А оскільки в цьому провадженні такого рішення суд не прийняв, підстав для розгляду клопотання немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 08 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3