Ухвала
Іменем України
27 вересня 2021 року

м. Київ
справа № 676/7220/19
провадження № 51-4337 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 липня 2021 року,
встановив:
Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та фактично проживаючого у АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 01 липня 2021 року вирок міськрайонного суду залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 28 серпня 2019 року о 20 год. 09 хв. в м. Кам`янці-Подільському, поблизу магазину «Принцип 29», по вул.Привокзальна,18, Хмельницької області, будучи в стані алкогольного сп`яніння, в громадському місці, привселюдно, виражаючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку, ігноруючи елементарні існуючі в суспільстві правила поведінки, добропристойності та моралі, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, безпричинно, тобто з хуліганських мотивів, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо припускаючи настання смерті, підійшовши до ОСОБА_6 , який сидів на лавці біля вказаного магазину, та наніс з близької відстані, з прикладенням значної сили, чотири швидких удари кулаком правої руки в скроню голови ОСОБА_6 , спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент спричинення, які привели до набряку, стиснення головного мозку зупинки серцевої діяльності та дихання, від отримання яких ОСОБА_6 помер на місці події.

У поданій касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення та перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_4 з п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України на ст.119 або ст. 128 КК України. Посилається на незаконність судових рішень через неправильне застосування норм кримінального процесуального закону у зв?язку із невірною кваліфікацією дій засудженого, що, на його думку, призвело до ухвалення несправедливо суворих рішень. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у засудженого ОСОБА_4 не було наміру вбивати потерпілого ОСОБА_6 , а він заподіяв йому тілесні ушкодження випадково, свідомо та добровільно припинив свої дії і з місця події не втікав. Крім того, вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є явно суворим, оскільки засуджений щиро кається, свою вину визнав, давав показання по справі як в період досудового слідства так і в суді, цивільний позов визнав частково, за місцем проживання характеризується позитивно, наміру позбавляти життя потерпілого в нього не було.
У поданій касаційній скарзі, яка за своїми доводами і їх обґрунтуванням схожа на касаційну скаргу захисника, засуджений ОСОБА_4 просить перекваліфікувати його дії з п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України на ст. 119 КК України. Посилається на незаконність судових рішень через неправильне застосування норм кримінального процесуального закону у зв?язку із невірною кваліфікацією його дій, що, на його думку, призвело до суворості призначеного йому покарання. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у нього не було наміру вбивати потерпілого ОСОБА_6 , а він заподіяв йому тілесні ушкодження випадково, в той час як останній висловлювався нецензурною лексикою та після нанесення ударів потерпілому намагався надати йому допомогу, знаходився на місці події до приїзду швидкої допомоги та працівників поліції. Крім того, вважає, що призначене йому покарання є явно суворим, оскільки судами не враховано сукупність усіх обставин, які його характеризують та помякшують йому покарання.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційних скарг засудженого та його захисника, дослідивши додані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Доводи касаційних скарг засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 щодо неправильної кваліфікації дій засудженого за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.
Той факт, що засуджений вчинив умисне вбивство з хуліганських мотивів підтверджується показаннями потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які вказали, що ОСОБА_4 , грубо порушуючи громадський порядок, безпричинно наніс потерпілому смертельні удари в голову; даними, що містяться у протоколах огляду місця події та пред?явлення для впізнання; даними відеозаписів та інформацією оператора зв?язку, висновках експертів та інших доказах.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_4 саме у вчиненні злочину, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Доводи касаційних скарг засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про вчинення засудженим вбивства через необережність є безпідставними, враховуючи наступне.
Розмежування умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України) і вбивства через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України) здійснюється за суб`єктивною стороною цих злочинів.
Розмежувальною ознакою між ними є форма вини. Умисел і необережність поняття, співвідношення яких має взаємовиключний характер. Вони не можуть одночасно характеризувати суб`єктивну сторону одного й того ж кримінального правопорушення вчиненого в один час одним суб`єктом щодо одного й того самого потерпілого.
Для відмежування умисного вбивства від вбивства через необережність необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування форми вини особи до вчиненого діяння.
За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямий або непрямий умисел), коли особа усвідомлює, що у результаті її дій потерпілий помре, і бажає настання смерті або свідомо припускає настання таких наслідків.
При вирішенні питання щодо визначення вини при вбивстві (спрямованості (змісту) умислу особи) необхідно виходити із сукупності всіх обставин кримінального провадження, враховувати не тільки поведінку винуватця і потерпілого напередодні злочину та їх стосунки, але й спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, їх раптовість для потерпілого, застосоване знаряддя, причини припинення діянь, а також поведінку винної особи після скоєного.
Кримінальна відповідальність за вбивство через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за умови, якщо було вчинено вбивство, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільне небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільне небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачати.
Коли особа, яка позбавила потерпілого життя, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість) або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК України чи ст. 128 КК України.
Таким чином, при розмежуванні даних кримінальних правопорушень, під час кваліфікації необхідно враховувати в першу чергу, суб?єктивну сторону складу злочину. Тому що чітке розмежування даних злочинів у нормах КК України полягає саме у ставленні особи до вчинення даного злочину.
Із встановлених як судом першої так і судом апеляційної інстанцій обставин справи слідує, що ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння, в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок, з хуліганських мотивів, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо припускаючи настання смерті, раптово наніс ОСОБА_6 , з близької відстані, з прикладенням значної сили чотири швидких удари кулаком правої руки в скроню голови останнього, спричинивши йому смертельні тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та які небезпечні для життя в момент спричинення, які привели до набряку, стиснення головного мозку, зупинки серцевої діяльності та дихання, від отримання яких ОСОБА_6 помер на місці події.
Як убачається із копій судових рішень, за даними висновка експерта № 187 від 29 серпня 2019 року на тілі ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: травматичний субарахноїдальний крововилив справа (крововилив в м`які мозкові оболонки головного мозку) на рівні тім`яних часток головного мозку справа та зліва, скроневих часток справа та зліва з розповсюдженням на базальні відділи скроневих часток, крововилив в бокові шлуночки головного мозку, забою головного мозку в скроневій долі головного мозку зліва два крововиливу в м`які тканини голови в проекції тім`яної ділянки справа в середньому відділі та тімяно - скроневій ділянці могли творитися внаслідок не менше двохразової дії тупого (тупих) твердих предметів по механізму «удар», не виключається при ударах кистю зібраною в кулак в швидкій послідовності одне за одним. Вище вказана черепно-мозкова травма утворилась незадовго перед настанням смерті ОСОБА_6 , мала ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент спричинення і має прямий причинно-наслідковий зв`язок із наступленням смерті.
При цьому, додатковою судово-медичною експертизою доведено, що виявлені тілесні ушкодження були спричинені у спосіб, який зафіксовано на відеозаписі при ударах кистю руки, зібраною в кулак.
Відповідно до висновку експерта № 309 від 29 серпня 2019 року, будь-яких тілесних ушкоджень на час проведення судово-медичної експертизи у ОСОБА_4 не виявлено, що свідчить про те, що потерпілий не вступав у бійку з обвинуваченим, не чинив йому опір, а отже у обвинуваченого не було ніякого приводу для нанесення потерпілому смертельних тілесних ушкоджень.
Враховуючи наведене, за встановлених судом фактичних обставин, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанційпро те, що ОСОБА_4 , будучи осудним, спричинивши чотири різкі удари з прикладенням значної сили кулаком потерпілому з близької відстані у життєво важливий орган - в скроню голови, повністю усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, а також те, що такі дії можуть призвести до загибелі людини.

У даному випадку ОСОБА_4 чітко усвідомлював, що саме його конкретна дія може спричинити суспільно небезпечний наслідок, і тим самим у загальному виді передбачав розвиток причинного зв`язку між своїми діями і можливим його наслідком.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що основна сутність непрямого умислу - в його вольовій сфері психічної діяльності. Особливість вольової ознаки полягає у відсутності бажання настання суспільно небезпечного наслідку. Незважаючи на передбачення можливості настання такого наслідку, особа не має потреби в його досягненні. Має місце передбачення тільки ймовірності настання такого наслідку.
Тобто, виникла ситуація, при якій ОСОБА_4 , не спрямовуючи свою волю на досягнення наслідку, все ж таки свідомо допускав його настання за відсутності розрахунку на його відвернення. Таким чином, небажання в даному випадку смерті потерпілого не виключає умисної вини засудженого. Свідоме допущення наслідків виявилося в його байдужому ставленні до настання смерті.
В даному конкретному випадку вчинення вбивства внаслідок злочинної самовпевненості винного виключається, оскільки, наносячи чотири різких сильних ударів кулаком у життєво важливий орган - в скроню голови потерпілого, з прикладенням значної сили достатньої для вбивства, він свідомо допускав настання смерті потерпілого, а не легковажно розраховував на її відвернення, що свідчить про умисний характер дій обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого, направлений на умисне вбивство.
Отже, дані про обстановку скоєння злочину, поведінку винного, що передувала події, спосіб вчинення діяння, характер виявлених на трупі ОСОБА_6 тілесних ушкоджень в області голови, підтверджує висновок суду про направленість умислу ОСОБА_4 на позбавлення життя потерпілого, а всі дії ОСОБА_4 при скоєнні злочину носили послідовно умисний характер.
Тому доводи касаційних скарг засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про невірну кваліфікацію дій засудженого за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки засуджений не мав наміру на вчинення вбивства, а заподіяв тілесні ушкодження випадково, а при цьому тілесні ушкодження, від яких у подальшому настала смерть потерпілого, утворилися від удару останнього правою стороною голови об лавку, не заслуговують на увагу, виходячи із встановлених судами фактичних обставин і не грунтуються на досліджених судами доказах.
Таким чином, немає підстав вважати, що ОСОБА_4 вчинив вбивство ОСОБА_6 через необережність чи заподіяв необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Тому дії ОСОБА_4 за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України кваліфіковані судом правильно.
Що стосується доводів касаційних скарг засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про суворість призначеного засудженому покарання, то вони також є необгрунтованними.

При призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України є особливо тяжким, особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
На підставі цих даних в їх сукупності та взаємозв`язку, конкретних обставин кримінального правопорушеннята усіх обставин, що характеризують засудженого (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків, тощо) суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років в межах санкції п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про визнання засудженим своєї вини та його щире каяття у вчиненому, то вони є необгрунтованними.
Колегія суддів звертає увагу, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Натомість, як убачається із копій судових рішень, ОСОБА_4 свою вину визнав частково та хоч і не оспорював факту спричинення тілесних ушкоджень, проте, намагався переконати суд в тому, що він не мав наміру на спричинення смерті потерпілому.
Враховуючи наведене, судами першої та апеляційної інстанцій правильно не було визнано пом?якшуючою обставиною щире каяття засудженого ОСОБА_4 , з чим погоджується і колегія суддів.
Зважаючи на зазначене, покарання засудженому ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення тапопередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Враховуючи вищенаведене, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Отже, обґрунтування касаційних скарг засудженого та його захисника не містять переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційних скарг та доданих до них копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарг немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 липня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3