ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/4398/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/818/3107/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строку тримання під вартою (ч.4 ст. 422-1 КПК України)
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу, в порядку ч.4 ст. 422-1 КПК України, тобто без виклику сторін, за умови, що ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 15.09.2021 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою продовжено дію запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до 12.11.2021 року, включно.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції встановив наявність ризиків передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, яким неможливо запобігти більш м`яким запобіжним заходом.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, або в порядку ч.3 ст. 183 КПК України визначити розмір застави.

В апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції було допущено порушення щодо порядку проведення підготовчого судового засідання та проігноровано вимоги ч.2 ст. 342 КПК України.
Зазначив, що судовий розгляд було проведено 15.09.2021 року, коли строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 закінчився 14.09.2021 року, про що свідчить оскаржувана ухвала, в якій зазначено, що строк тримання під вартою встановлений попередньою до 15.09.2021 року, без зазначення слова «включно», що на думку апелянта унеможливлює продовження строку тримання під вартою.
Посилається на те, що судом першої інстанції не було встановлено особу обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки встановлені в оскаржуваній ухвалі відомості про нього суперечать тому, що останній є одруженим , має двох малолітніх дітей, до затримання здійснював індивідуальну комерційну діяльність.
Заперечує проти існування ризиків, передбачених п.1,3 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки судом першої інстанції не було враховано міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, характеристику його особи, було проігноровано факт того, що свідки у даному провадженні є залегендованими.
Вважає, що ні клопотання прокурора ні оскаржувана ухвала не містять доводів в обґрунтування того, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Також послався на вимоги ч.3 ст.183 КПК відповідно до якої суддя , суд при вирішення питання про обрання запобіжного заходу повинен визначити розмір застави.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, чи вчинити інше кримінальне правопорушення суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 289, ч.3 ст. 307, ч.2 ст.15 ч.3 ст.305 КК України, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановив, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати.
Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, з огляну за зміст пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення згідно до якого, останній будучи у скрутному матеріальному становищі, не маючи законного джерела доходу, з метою незаконного збагачення розробив план вчинення кримінальних правопорушень, а саме незаконного заволодіння елітними транспортними засобами з метою їх перепродажу. Залучив інших осіб чим створив організовану групу. Також у вчиненні дій щодо незаконного придбання, зберігання та перевезення психотропних речовин з метою збуту, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, які вчиняв повторно, та у закінченому замаху на контрабанду психотропної речовини амфетамін, тобто переміщення через митний кордон з приховуванням від митного контролю психотропної речовини амфетамін, в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Враховуючи фактичні обставини злочинів, які інкримінуються ОСОБА_6 , передбачені ч.3 ст. 289, ч.3 ст. 307, ч.2 ст.15 ч.3 ст.305 КК України, колегії суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який підлягає захисту.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, незаконно впливати на свідків, вчиняти нові правопорушення, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України з огляду на обставини інкримінованих правопорушень, а також беручи до уваги, що розгляд справи по даному кримінальному провадженні ще не розпочато.
Викладених вище обставини щодо ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України не спростовано доводами апеляційної скарги захисника.
Сукупність всіх обставин свідчить про неможливість на даний час обрати до обвинуваченого інший більш м`який запобіжний захід, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Доводи захисника щодо порушення суддею суду першої інстанції вимог ч.2 ст.314 КПК України та проведено підготовче судове засідання за відсутності захисника обвинуваченого та за відсутності потерпілого, колегія суддів до уваги не бере, оскільки з наявних матеріалів провадження вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від 15.09.2021 року було призначено обвинуваченому ОСОБА_6 захисника за призначенням на окрему процесуальну дію. Окрім того вбачаєтеся, що захисник обвинуваченого ОСОБА_6 05.09.2021 року в судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду був належним чином повідомлений.

Також слід зазначити, що положення розділу VIII КПК України не передбачають обов`язкової участі потерпілих під час продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Як вбачається з наявних матеріалів справи ухвалою судді Київського районного суду від 09.08.2021 року було продовжено строк тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6 до 15.09.2021 року.
Ухвалою від 15.09.2021 року, яка оскаржується, було задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що строк тримання під вартою щодо ОСОБА_6 сплинув 14.09.2021 року є безпідставним.
Доводи захисника про те, що судом першої інстанції належним чином було встановлено особу обвинуваченого, колегія суддів до уваги не бере оскільки стороною захисту не було надано відповідних доказів на спростування таких обставин.
Що стосується доводів про недотримання суддею суду першої інстанції вимог ст.183 КПК України та не визначено розмір застави то колегія суддів їх до уваги не бере, оскільки п.5 ч.3 вказаної статті визначено, що суд має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Враховуючи викладене , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що викладені обставини не змінились, обвинувачений не має міцних соціальних зв`язків, та беручи до уваги тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим, свідчить про актуальність ризику переховування від суду.
З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги захисника.
Керуючись ч.2 ст.376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 15.09.2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12.11.2021 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3