ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/650/21 Справа № 701/128/18-к Категорія: ч.2 ст.286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 - присутнього в режимі

відеоконференції в приміщенні Уманського

міськрайонного суду Черкаської області

захисника ОСОБА_8 - присутнього в режимі

відеоконференції в приміщенні

Уманського міськрайонного суду Черкаської області

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги представника потерпілої (цивільного позивача) ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 (цивільного відповідача) - адвоката ОСОБА_8 на вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 20.08.2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Вежиця Рокитнівського району Рівненської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, працюючий на посаді водія в ТОВ «Круїз-Авто», раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на підставі п. "е" ст. 1, ст. 13 Закону України "Про амністію в 2016 році".

Стягнуто із ОСОБА_7 в дохід держави 2372 грн. 88 коп., за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу та судової автотехнічної експертизи № 4/1397 від 28.09.2017 року та № 4/2340 від 05.12.2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_9 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу в розмірі 14262.05 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят дві гривні 05 коп.) та витрат на оплату судово-психологічної експертизи 5076 (п`ять тисяч сімдесят шість) грн..

В іншій частині позов - залишений без розгляду, роз`яснено ОСОБА_9 , що вона не позбавлена права звернутися до суду з даними позовними вимогами в порядку цивільного судочинства.

Вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку, ОСОБА_7 , 02.06.2017, близько 20 год. 05 хв., керуючи автобусом "IVECO OTOYOL", реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись по вул. Ігоря Щербини у с. Іваньки Маньківського району Черкаської області, в напрямку смт. Маньківка Черкаської області в порушення вимог п. 2.3 б) та 12.1 Правил дорожнього руху України, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості, при проїзді закруглення, не впорався з керуванням вказаного транспортного засобу, з`їхав з проїзної частини на ліве узбіччя та допустив перекидання вищевказаного автобуса.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди:

- пасажир автобуса ОСОБА_12 , 1978 р.н., згідно висновку судово-медичної експертизи №05-7-01/1031 від 21.12.2017, отримав тілесні ушкодження які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

- пасажир автобуса ОСОБА_9 , 1984 р.н., згідно висновку судово-медичної експертизи №05-7-01/1029 від 20.12.2017, отримала тілесні ушкодження, як відносяться до категорії ушкоджень середнього ступені тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Згідно з висновком експерта №4/2340 від 05.12.2017, у дорожній обстановці, яка сталася на момент дорожньо-транспортної пригоди, водій автобуса "IVECO OTOYOL", реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_7 , повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.1 Правил дорожнього руху України. Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля "IVECO OTOYOL", реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_7 , а саме вимог п.п. 2.3 б) та 12.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та ОСОБА_9 ..

Не погоджуючись з вироком суду представник апелянта (цивільного позивача) - адвокат ОСОБА_11 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вирок Маньківського районного суду Черкаської області у справі № 701/128/18-к, та постановити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на три роки.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на підставі п. «е» ст. 1, ст. 13 Закону України «Про амністію в 2016 році».

Стягнути із ТОВ «Круїз-Авто» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, вчиненим ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_9 у розмірі 440 000,00 грн. (чотириста сорок тисяч гривень 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в розмірі 24 688,90 грн. (двадцять чотири тисячі шістсот вісімдесят вісім гривень 90 коп.).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок є незаконним і підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Статтею 413 КПК України регламентовано, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При призначенні покарання суди повинні суворо дотримуватися вимог ст. ст. 50, 65 КК України стосовно загальних засад його призначення.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах санкції закону з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Оскільки через ці засади реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, особі, що вчинила злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення для попереджених нових злочинів (пункт 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»). При цьому, необхідно враховувати ступінь тяжкості, обставини цього злочину, його наслідки та дані про особу засудженого. Тобто, реалізація мети покарання пов`язана із вибором його виду та розміру.

Зокрема, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, критерії якого визначені ст. 12 КК України, також із особливостей конкретного злочину і обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер, ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Не зважаючи на це, суд першої інстанції, на думку апелянта, вказаних вимог закону в достатній мірі не врахував. Судом залишено поза увагою той принцип, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, суд, ухвалюючи вирок дійшов до помилкового переконання, що призначене ОСОБА_7 покарання буде цілком достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зокрема, суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та рівень його суспільної небезпечності.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості внаслідок підвищеного рівня суспільної небезпечності.

Вказаними злочинними діями обвинуваченого потерпілій ОСОБА_9 завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості, як такі, що значно впливають на якість життя протягом тривалого часу.

Враховуючи викладене, захисник вважає, що місцевий суд постановив вирок із порушенням норм процесуального права та обрав занадто м`яку міру покарання засудженому ОСОБА_7 , не позбавивши його права керування транспортними засобами.

Також суд неправомірно залишив цивільний позов без розгляду.

Покарання яке понесе обвинувачений у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, кваліфікованої частиною 2 статті 286 КК України у вигляді звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та стягнення із обвинуваченого загальної суми коштів на користь потерпілої лише 19 338,05 грн. (14 262, 05 грн. витрати на правничу допомогу та витрати на оплату судово-психологічної експертизи 5076,00 грн.) є недостатнім покаранням, а вирок занадто м`яким.

Крім того, суд залишив поза увагою та без розгляду позовну вимогу ОСОБА_9 щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 440 000,00 грн., посилаючись на те, що другим співвласником транспортного засобу "IVECO OTOYOL", д.н.з. НОМЕР_3 є громадянин ОСОБА_13 . За твердженням суду потерпіла повинна була заявити клопотання про визнання чи залучення ОСОБА_13 цивільним відповідачем, адже нібито рішення в цій частині позовних вимог може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_13 ..

Захисник не погоджується із зазначеними висновками суду, тому що, стягуючи моральну шкоду із співвласника транспортного засобу автобусу "IVECO OTOYOL", ТОВ «Круїз-авто», у зв`язку із заподіянням співробітником останнього тілесних та моральних ушкоджень ОСОБА_9 , жодним чином не впливає на права, обов`язки та інтереси ОСОБА_13 , адже шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина другі статті 1187 ЦК України), користувачем та співвласником якого є ТОВ «Круїз-авто» відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу, яка міститься у матеріалах справи.

ТОВ «Круїз-Авто» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб,| фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із Ідентифікаційним кодом юридичної особи 33126373. Основним видом діяльності ТОВ «Круїз-авто» у Реєстрі визначено 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення.

Відповідно до матеріалів справи ТОВ «Круїз-авто» є співвласником транспортного засобу автобусу "IVECO OTOYOL", д.н.з. НОМЕР_3 ..

Також Маньківським районним судом Черкаської області встановлено, що на час вчинення обвинуваченим ДТП, 02 червня 2016 року, ОСОБА_7 перебував у трудових відносинах із ТОВ «Круїз-авто» на посаді водія із категорією «Д» та виконував свої трудові обов`язки - пасажирські перевезення.

На момент вчинення ДТП ТОВ «Круїз-авто» використовувало транспортний засіб "IVECO OTOYOL", у своїй господарській діяльності.

Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, якщо особа під час керування автомобілем мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на такий, переданий їй власником чи іншою особою, яка на законній правовій підставі використовує цей транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання майнової шкоди.

Апелянт звертає увагу на те, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки не несе відповідальності за завдану шкоду потерпілим особам, якщо вона керувала транспортним засобом у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Така особа, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише в порядку регресу, відповідно до статті 1191 ЦК України.

Наявність трудових відносин між володільцем та особою, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки має підтверджуватись відповідними доказами, зокрема документами про наявність трудових відносин тощо, які містяться у матеріалах справи. На виникнення зобов`язання володільця (власника) транспортного засобу щодо відшкодування заподіяної ним майнової шкоди впливають обставини, такі як в який саме час було заподіяно шкоду (під час виконання трудових чи службових обов`язків); чи було джерело підвищеної небезпеки надано працівникові в процесі виконання ним трудових обов`язків чи він самовільно, неправомірно використав його в особистих цілях.

Апелянт наголошує, що обвинувачений виконував свої посадові обов`язки та здійснював пасажирські перевезення, у межах наданих йому роботодавцем, ТОВ «Круїз-Авто», повноважень та не використовував транспортний засіб у особистих цілях у момент вчинення ДТП.

До того ж, між громадянином України ОСОБА_13 та ОСОБА_7 не виникали та відсутні трудові відносини, а норма закону імперативно встановлює, що особою, яка буде нести відповідальність за заподіяну моральну та матеріальну шкоду є роботодавець обвинуваченого - ТОВ «Круїз-Авто», адже відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою він перебуває в трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Серед іншого 05 вересня 2018 року у своїй постанові Верховний Суд Касаційний цивільний суд зазначив: «... Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 6 листопада 2013 року № 6-108цс13.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи судові рішення у справі в частині відшкодування моральної шкоди, не врахували вказані норми матеріального права та зробили помилковий висновок про стягнення із водія на користь позивача моральної шкоди, оскільки шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, та під час виконання трудових обов`язків, незалежно від характеру такої шкоди (матеріальна або моральна) відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм... ».

Таким чином відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. При цьому, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_13 та ОСОБА_7 не перебували один з одним у трудових відносинах.

На момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України обвинувачений ОСОБА_7 перебував у трудових відносинах із ТОВ «Круїз-Авто» та виконував функції водія рейсового автобуса "IVECO OTOYOL", д.н.з. НОМЕР_3 ., що підтверджується відповідними документами, які містяться у матеріалах справи.

З означеного можна зробити висновки, що особа, яка має компенсувати моральну та матеріальну шкоду має бути або власником або користувачем транспортного засобу яким нанесено шкоду, а також роботодавцем особи, яка на момент вчинення дорожньо- транспортної пригоди керувала джерелом підвищеної небезпеки, яким являється ТОВ «Круїз-Авто».

ТОВ «Круїз-Авто» є не тільки співвласником автобуса "IVECO OTOYOL", а й користувачем, який використовує зазначений транспортний засіб у своїй господарській діяльності, а саме пасажирських перевезеннях.

Тому, зважаючи на викладене та на додані до матеріалів справи документи, що підтверджують висновки лікарів про завдані потерпілій тілесні ушкодження, травми та страждання, яких зазнала позивач під час безпосередньо вчинення ДТП та у подальшому під час лікування та реабілітації підлягає стягненню із ТОВ «Круїз-Авто» на користь ОСОБА_9 сума компенсації у розмірі 440 000,00 грн. за тимчасову втрату працездатності, зупинку повноцінного життя, больових відчуттів під час загоєння каліцтв, завданих дорожньо-транспортною пригодою, а в подальшому фізичною та моральною реабілітацією та подолання страху пересуватись транспортними засобами та жити у постійному страху втрапити у ДТП знову.

Крім того, апелянт не погоджується із рішенням суду щодо стягнення із обвинуваченого 14 262,05 грн. витрат на правничу допомогу за увесь час розгляду справи, враховуючи підготовку процесуальних документів, участі у судових засіданнях, відряджень у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до положень ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно з вимогами ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із:

1) витрат на правову допомогу;

2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження;

3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів;

4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Відповідно до положень ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правову допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги від 05.01.2018 узгоджено вартість послуг адвоката - представника цивільного позивача, що підтверджується договором від 05.01.2018 та додатку № 1 (міститься у матеріалах справи).

Також узгоджено обсяг його послуг. Таким чином, 15.03.2018 за виконаний адвокатом ОСОБА_11 обсяг робіт сплачено 14 262 гривень 05 копійок, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 1 від 15.03.2018 року та розміром витрат на правничу допомогу адвоката (міститься у матеріалах справи).

Крім цього, було погоджено розмір витрат які цивільний позивач очікував понести на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, а також з дорогою в судові засідання з м. Черкаси до смт. Маньківка Черкаської області та у зворотному напрямку, таким чином підлягає до стягнення за надання потерпілій правничої допомоги сума у розмірі 24 688,90 грн..

Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив змінити вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 20.08.2021 щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 та відмовити в частині стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрат на правову допомогу та витрат на оплату судово-психологічної експертизи, в іншій частині вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 20.08.2021 щодо ОСОБА_7 просив залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 зазначив, що даний вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та звільнення його від відбуття покарання на підставі акту амністії; мотиви та підстави, обставини та докази щодо підтвердження його вини не оскаржується.

Вирок Маньківського районного суду від 20.08.2021 щодо обвинуваченого ОСОБА_7 оскаржується в частині вирішення щодо ОСОБА_7 цивільного позову, а саме: стягнення з нього на користь ОСОБА_9 витрат на правову допомогу в розмірі 14 262, 05 грн., витрат на оплату судово-психологічної експертизи в розмірі 5076, 00 грн., а також визнання належним та допустимим доказом висновок судової психологічної експертизи №11/38 від 13.05.2020 р., виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку визнав висновок судової психологічної експертизи №11/38 від 13.05.2020 належним та допустимим доказом, а доводи сторони захисту, представника цивільних відповідачів судом не було взято до уваги та повністю проігноровано, однак суд першої інстанції не звернув увагу та проігнорував, що захисником неодноразово висловлювалось твердження, як під час судового розгляду під час дослідження письмових доказів, так і під час виступу з промовою в судових дебатах про те, що судова психологічна експертиза №11/38 від 13.05.2020 р. є неналежним та не допустимим доказом, оскільки під час проведення експертного дослідження використовувалась методика російського вченого ОСОБА_14 (аркуш експертизи 18-20), згідно зазначеною методикою фактичний розмір заявленою до стягнення моральної шкоди визначається за формулою: (згідно даної експертизи)

D = D*FV*I*C(1-FS)

де застосовується наступні позначення:

FV - коефіцієнт ступеня ініціативи (впливу) та характеру діяльності спричинювача шкоди у виникненні та динаміці ситуації, що досліджується за справою: 0

Згідно різних наукових праць (досліджень) ОСОБА_14 зазначає, що FV - ступінь вини особи, яка завдала шкоди, і цей показник (коефіцієнт) може застосовуватись від 0 до 1, тобто 0-відсутня вина, а 1-максимальний ступінь вини. У своїх наукових працях ОСОБА_14 рекомендує коефіцієнт (FV) приймати значення 0,25 - проста необережність; 0,5 - груба необережність; 0,75 - непрямий намір; 1 - прямий намір.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачують у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 стаття 286 КК України, вказаний злочин являється не умисним та скоюється з необережністю, (іншому потерпілому ОСОБА_12 , якому спричинено тяжкі тілесні ушкодження як небезпечні для життя, збитки обвинуваченим повністю відшкодовані і він ніяких претензій не має), тому незрозуміло чому експерт у своєму висновку застосовує коефіцієнт (FV) - ступінь вини визначив 1 (максимальна ступінь вини), а звідси випливає максимальний розмір заподіяння моральної шкоди, проводячи прості математичні розрахунки (якщо у вказаній формулі замість 1 поставити і порахувати з позначенням 0,25 чи 0,5), згідно вищезазначеної формули. Більш того, ні в одній з наукових праць ОСОБА_14 не має градації ступеня вини завданої шкоди внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, мається рекомендація приймати вищевказані значення: 0; 0,25; 0,5; 0,75; 1 в залежності від ступеня провини.

Крім цього, методика встановлення заподіяної моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань, розробником якої є ОСОБА_14 , створена в 1997 році, для проведення психологічних експертиз (досліджень) отримала державну реєстрацію В Міністерстві юстиції України 03.03.2010 р. (реєстраційний код 14.1.04) та включена до Реєстру методик проведення судових експертиз.

Однак, уже 29.01.2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, оскільки вказана методика є недосконалою, суперечливою, досить приблизною, використання формули ОСОБА_14 обґрунтовано викликає сумніви у справедливості підрахунку, та не можливістю стандартизованого використання даної формули у випадках, які неможливо співвіднести з таблицею відносних величин.

Для з`ясування та встановлення вищезазначених обставин під час судового розгляду була допита в якості експерта ОСОБА_15 , яка проводила вказану експертизу, і ні на одні питання з цього приводу, експертом чіткої, однозначної відповіді не було надано, що і було підтверджено цим всі сумніви в неналежності та недопустимості вказаної експертизи.

Таким чином, сторона захисту, представник цивільних відповідачів вважає за необхідне, і для цього наявні всі правові підстави, дослідити в суді апеляційної інстанції висновок судової психологічної експертизи №11/38 від 13.05.2020 р., який в подальшому визнати не допустимим та не належним доказом, виключивши його з мотивувальної частини вироку Маньківського районного суду Черкаської області від 20.08.2021 р. щодо ОСОБА_7 ..

При цьому, також вважає за необхідне, і для цього наявні всі правові підстави, допитати в суді апеляційної інстанції в якості експерта ОСОБА_15 , експерта Черкаського НДЕКЦ (адреса місця роботи: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 104) з приводу вищезазначених апелянтом зауважень.

Отже, в разі визнання судом апеляційної інстанції висновку судової психологічної експертизи № 11/38 від 13.05.2020 р. не допустимим та не належним доказом, тому в суду апеляційної інстанції наявні правові підстави для відмови у стягненні з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрат на оплату судово-психологічної експертизи в розмірі 5076,00 грн..

Крім цього, суд в оскаржуваному вироку ухвалив стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в розмірі 14 262, 05 грн.

Однак, з таким розміром витрат, які суд першої інстанції стягнув з обвинуваченого на користь потерпілої витрат на правову допомогу, сторона захисту не погоджується, вважає їх безпідставними та не аргументованими, і взагалі в суду першої інстанції були відсутні будь-які правові підстави на стягнення з ОСОБА_7 на користь витрат на правову допомогу.

Адже, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, цивільний позивач документально не підтвердила розміру витрат на правничу допомогу, не надала детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, їх вартості, обсягу наданих послуг, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не надала акт приймання (передачі) таких правничих послуг, їх обсяг, які саме послуги надані, затрачений на них час, яка їх погодинна і загальна вартість, тощо, які фактично, а не орієнтовно надані правничі послуги.

Таким чином, апелянт вважає, що вирок Маньківського районного суду Черкаської області відносно ОСОБА_7 від 20.08.2021 р. необхідно змінити в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 та відмовити в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрат на правову допомогу в розмірі 14 262, 05 грн. та витрати на оплату судово-психологічної експертизи в розмірі 5076,00 грн., а також визнати не належним та недопустимим доказом висновок судової психологічної експертизи №11/38 від 13.05.2020 р., виключивши його з мотивувальної частини вироку Маньківського районного суду Черкаської області відносно ОСОБА_7 від 20.08.2021 р.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Відповідно до вимог ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові.

У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Представник цивільного позивача адвокат ОСОБА_11 звернувся із відзивом на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах (цивільного відповідача) обвинуваченого ОСОБА_7 , яке за своїм змістом є запереченням на вказану апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника цивільного відповідача ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 .. Також просив задовольнити апеляційну скаргу представника потерпілої (цивільного позивача) ОСОБА_16 - адвоката ОСОБА_11 та змінити вирок Маньківського районного суду Черкаської області щодо ОСОБА_7 , задовольнивши у повному обсязі цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 ..

Стягнути із ТОВ «Круїз-Авто» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, вчиненим ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_9 440 000,00 грн. (чотириста сорок тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в розмірі 14 262,05 грн. (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят дві гривні п`ять копійок).

В обґрунтування доводів даного заперечення представник цивільного позивача адвокат ОСОБА_11 зазначив, що у своїй апеляційній скарзі захисник засудженого просить суд змінити вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 20.08.2021 щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 та відмовити в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрат на правову допомогу та витрат на оплату судово-психологічної експертизи.

Так, захисник засудженого дійшов хибного висновку щодо неналежності доказу - висновку № 11/38 від 13.05.2020 психологічної експертизи потерпілої ОСОБА_9 , оскільки, як ним зазначено в апеляційній скарзі, для визначення розміру компенсації моральної шкоди, завданої злочинними діями ОСОБА_7 потерпілій, експертом застосовано методику ОСОБА_14 , яка на час проведення експертизи була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз Міністерства юстиції України.

З такими доводами захисника погодитись не можна, так як указана методика ОСОБА_14 при проведенні експертизи не використовувалась, відомості про неї відсутні в розділі методичних та інформаційних джерел висновку експерта, які використовувались при проведені експертизи (ст.ст. 3-4 висновку).

Разом з тим, допитана у ході судового розгляду справи старший судовий експерт відділу досліджень у сфері інформаційних технологій Черкаського НДЕКЦ МВС ОСОБА_15 повідомила, що під час проведення зазначеної експертизи нею використано Методику психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди, створену в 2017 році Харківським НДІСЕ Міністерства юстиції України, зареєстровану в Мінюсті 18.01.2019.

У тексті самого висновку експерта зазначено: «Психологічно значимі фактори та соціально-психологічні обставини подій, що встановлені за результатами аналізу матеріалів справи, експертної бесіди та експериментально-психологічного досліджень особистості підекспертної, структуруються, формалізуються і надаються у математичних значеннях задля визначення їх кількісного еквівалента із використанням модифікованої та відкорегованої формули ОСОБА_14 ».

Тобто при вирішенні поставлених на експертизу запитань, експертом не використовувалась методика ОСОБА_14 , а лише його формула, яка у модифікованому та відкорегованому вигляді лежить в основі методу розрахунків для визначення розміру моральної шкоди, передбаченого вищевказаною методикою Харківського НДІСЕ Міністерства юстиції України.

Крім того, захисник в апеляційній скарзі не погоджується із визначеною експертизою сумою моральних збитків, та ставить під сумнів правильність застосування експертом коефіцієнту «fv», яким позначається ступінь вини у застосованій формулі розрахунку матеріальної шкоди, в максимальному розмірі одиниці (1).

Заперечуючи вказані доводи апелянта зауважує, що вказане питання, згідно ст. 242 КПК України, віднесено виключно до компетенції експерта, який зокрема попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта, тобто за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України.

За таких обставин, підстав ставити під сумнів висновки, до яких прийшов експерт під час проведення експертизи, на цей час немає.

Отже, висновок судової психологічної експертизи № 11/38 від 13.05.2020 є належним та допустимим доказом, а розмір моральної шкоди у розмірі 440 000 грн., який підлягає до стягнення із засудженого, є обґрунтованим та співмірним завданій моральній шкоді потерпілого.

Разом з тим, 13.09.2021 представником потерпілої ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_11 до Черкаського апеляційного суду подано апеляційну скаргу, у якій, серед іншого, обґрунтовано суму моральної шкоди, що підлягає стягненню у зв`язку із заподіяною засудженим шкодою.

Крім того слід зауважити, що згідно з вироком суду ОСОБА_7 , 02.06.2017, близько 20 год. 05 хв., керуючи автобусом "IVECO OTOYOL", реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись по вул. Ігоря Щербини у с. Іваньки Маньківського району Черкаської області, в напрямку смт. Маньківка Черкаської області в порушення вимог п. 2.3 б) та 12.1 Правил дорожнього руху України, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості, при проїзді заокруглення, не впорався з керуванням вказаного транспортного засобу, з`їхав з проїзної частини на ліве узбіччя та допустив перекидання вищевказаного автобуса.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Указаними злочинними діями засудженого потерпілій ОСОБА_9 завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості, як такі, що значно впливають на якість життя протягом тривалого часу.

Покарання, яке понесе обвинувачений за скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тобто за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у вигляді звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та стягнення із обвинуваченого загальної суми коштів на користь потерпілої лише 19 338,05 грн. (14 262,05 грн. - витрати на правничу допомогу та витрати на оплату судово-психологічної експертизи 5076,00 грн.) є недостатнім покаранням, а вирок занадто м`яким.

Тому, оспорюючи викладене у апеляційній скарзі представника цивільного позивача та зважаючи на додані до матеріалів справи документи, а саме заключення лікарів про завдані потерпілій тілесні ушкодження, травми та страждання, яких зазнала позивач під час безпосередньо вчинення ДТП та у подальшому під час лікування та реабілітації, висновок № 11/38 від 13.05.2020 психологічної експертизи, інші матеріали справи вважає, що за тимчасову втрату працездатності, зупинку повноцінного життя, страждання від больових відчуттів під час загоєння каліцтв, завданих дорожньо-транспортною пригодою, а в подальшому фізичною та моральною реабілітацією, подолання страху пересуватись транспортними засобами та можливість потрапляння в ДТП, стягненню із ТОВ «Круїз-авто» на користь ОСОБА_9 підлягає сума компенсації у розмірі 440 000,00 грн..

Крім того, цивільний позивач не погоджується із викладеними у апеляційній скарзі захисника засудженого (цивільного відповідача) доводами щодо завищення і не підтвердження витрат на правничу допомогу потерпілій ОСОБА_9 ..

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного вище Закону).

Додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги від 05.01.2018 узгоджено вартість послуг адвоката - представника цивільного позивача ОСОБА_9 , що підтверджується указаними договором та додатком (міститься у матеріалах справи).

Також узгоджено обсяг його послуг. Таким чином 15.03.2018 за виконаний адвокатом ОСОБА_11 обсяг робіт сплачено 14 262 грн. 05 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 1 від 15.03.2018 та розміром витрат на правничу допомогу адвоката (міститься у матеріалах справи).

Усі докази надання правничої допомоги та розрахунків цивільного позивача із представником містяться у матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, думки представника апелянта (цивільного позивача) - адвоката ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 , які просили задовольнити апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 із вказаних у ній мотивів, але заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , натомість заперечували проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , міркування прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення усіх апеляційних скарг, вважаючи рішення місцевого суду щодо ОСОБА_7 законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 підлягає до часткового задоволення, а вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 20.08.2021 року, відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди підлягає до скасування, а провадження в цій частині направленню на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, учасники судового процесу не оспорюють висновків місцевого суду щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, а також законності застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 . Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому колегія суддів апеляційного суду позбавлена права перевіряти фактичні обставини провадження, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, що до речі і не оскаржуються та законності застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 . Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому та спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Відповідно до ч. 1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч. 2 ст.129 КПК України у разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові.

Відповідно до ч. 3 ст.129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а за таких підстав суд першої інстанції не мав законних підстав для залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди у сумі 440 000 грн., а тому в цій частині даний вирок Маньківського районного суду Черкаської області щодо ОСОБА_7 необхідно скасувати, а провадження в цій частині направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами терміном на три роки, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та не задовольняє їх, оскільки місцевим судом при призначенні покарання належним чином було враховано характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що його обтяжують, особу обвинуваченого, який характеризуються, як за місцем проживання так і за місцем роботи, позитивно, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, врахувавши досудову доповідь органу пробації, раніше не судимий, свою винуватість визнав, а тому суд першої інстанції врахувавши всі ці обставини у сукупності дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами і з таким висновком також погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції.

Крім того, частиною 2 статті 50 КК України, передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, воно не має на меті завдати фізичних страждань або приниження людської гідності засудженого.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 щодо необхідності стягнення із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди у розмірі 440 000 грн., то колегія суддів вважає, що оскільки відповідно до ч. 1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, враховуючи, що суд першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди (залишення без розгляду) прийняв незаконне рішення, а суд апеляційної інстанції не розглядує справу по суті, то у зв`язку із цим і доводи адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 не підлягають до задоволення.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 щодо необхідності стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 24688, 90 грн., то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки суд першої інстанції з цього приводу прийняв законне рішення, оскільки сума витрат на правову допомогу, яку стягнув суд, а саме: 14262,05 грн. підтверджується письмовими доказами (т.1, а.с.65 - 12845) та (т.2, а.с.114 - 1416, 90), 12845+1416,90=14261 грн.. Що стосується витрат на правову допомогу в іншій сумі, то місцевий суд не знайшов обґрунтування для задоволення позову на таку суму і суд апеляційної інстанції не вбачає для цього законних підстав.

Що стосується доводів апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що необхідно змінити вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 20.08.2021 щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 та відмовити в частині стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрат на правову допомогу та витрат на оплату судово-психологічної експертизи, а в іншій частині вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 20.08.2021 щодо ОСОБА_7 просив залишити без змін, то колегія суддів апеляційного суду вважає такі доводи безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки сума витрат на правову допомогу надану потерпілій ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_11 на суму 14262, 05 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят дві гривні) 05 коп. об`єктивно підтверджується письмовими матеріалами провадження, а тому у цій частині підлягає до задоволення.

Щодо необхідності відмовити в частині стягнення із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрат на оплату судово-психологічної експертизи, то такі доводи також не заслуговують на увагу, оскільки потерпілою ОСОБА_9 було сплачено до Черкаського НДЕКЦ МВС 5076 (п`ять тисяч сімдесят шість) грн. за проведення експертизи, психологічні дослідження (т.2, а.с.115-116), що підтверджується копією квитанції № 0.0..1, а тому необхідно стягнути із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 вказану суму.

Адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просив провести часткове судове слідство в частині повторного допиту експерта ОСОБА_15 ..

Проте, колегія суддів апеляційного суду відмовила у задоволенні такого клопотання, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, оскільки як зазначив адвокат ОСОБА_8 , підставою для такого клопотання є те, що він не погоджується з оцінкою доказу місцевого суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 20.08.2021 року, відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди скасувати, а провадження в цій частині направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В решті частини цей же вирок залишити без зміни.

Вирок суду вступає в законну силу з моменту проголошення ухвали апеляційним судом, та дані судові рішення можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: