У Х В А Л А

Іменем України

№ 295/17881/19 № 1-в/610/311/2021

м. Балаклія 17.11.2021 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: ОСОБА_1

за участі

представника ЛКК: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

секретаря: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання Державної установи «Покровська виправна колонія (№ 17)» (далі ПВК (№ 17) про звільнення від покарання за хворобою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Синельниково Дніпропетровської області, раніше не судимого,

засудженого
08.04.2020 р. Богунським районним судом м. Житомира, з урахуванням ухвали Житомирського апеляційного суду від 28.07.2020 р., за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до 3 р. позбавлення волі,

початок строку відбування покарання 28.07.2020 р., кінець 03.11.2022 р., не відбута частина покарання становить 11 місяців 17 днів,

в с т а н о в и в:

Подання ПВК (№ 17) обґрунтоване тим, що за висновком лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) виявлена у засудженого хвороба передбачена Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання (а.с. 2).

Адміністрація ПВК (№ 17) та засуджений просили розглянути справу за їхньої відсутності. Прокурор не заперечував проти задоволення подання.

Представник ЛКК просив подання задовольнити. Посилався на те, що після попередньої відмови в задоволенні подання про звільнення вказаного засудженого від покарання за хворобою його стан погіршився. Зараз його стан середньої тяжкості, а при надходженні до колонії був кращий, вага тіла знизилась. З приводу ВІЛ-інфекції, яку у засудженого виявили у СІЗО м. Житомир, лікується з 2019 р.

Дійсно, зазначена у висновку ЛКК від 01.11.2021 року хвороба засудженого ВІЛ-інфекція, ІV клінічна стадія, що характеризується такими опортуністичними захворюваннями та станами: кандидоз стравоходу, ВІЛ-асоційована енцефалопатія - передбачена п. ІІ Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров'я від 01 липня 2020 року № 2256/5/1491.

Впершетуберкульоз легень у засудженого виявлений в 2019р. (туберкульозні зміни з 2014р.). Хворий продовжує отримувати протитуберкульозне лікування за 4 категорією, симптоматичне та дезінтоксикаційне лікування, ВААРТ за схемою в повному обсязі, переносить задовільно. Не зважаючи на призначене лікування, стан хворого поступово погіршується з травня 2021р. у вигляді приєднання опортуністичних захворювань на фоні ВІЛ-інфекції, в клінічних аналізах крові почали погіршуватися гематологічні показники. На момент огляду хворий скаржився на виражену загальну слабкість, головний біль, кашель з виділенням гнійного харкотиння, відсутність апетиту, почуття дискомфорту за грудиною при ковтанні. Загальний стан хворого на момент огляду середньої тяжкості.

Епізодично вживав ін`єкційним шляхом наркотичні засоби (опіати) з 2018 р.

До захворювання не працював, хоча коли його стан був кращим, працювати йому не було заборонено. За час відбування покарання засуджений не мав жодного заохочення, натомість мав одне стягнення від 28.10.2020 р. за виготовлення браги, що очевидно не сприяло його лікуванню та видужанню, за що був поміщений у ДІЗО.
06.01.2021 р., 11.01.2021 р. та 07.04.2021 р. було вирішено недоцільним у застосуванні заходу заохочення до ОСОБА_5 .

З наданих суду матеріалів, у т.ч. особової справи засудженого, убачається, що хоча виконавчі листи щодо відшкодування процесуальних витрат в сумі 1570,01 грн., які було стягнуто з нього за крайнім вироком суду, до установи виконання покарань не надходили, однак засуджений не вжив жодних дій і навіть не приступив до відшкодування цих витрат та завданої шкоди.

Під час відбування покарання, навіть до погіршення стану здоров'я, за відсутності протипоказань до цього, засуджений не брав участь у програмах диференційованого виховного впливу, не був членом ради колективу колонії, її керівного органу, самодіяльної організації, не був залучений до праці, у тому числі безоплатно з власної ініціативи.

Згідно ч. 3 ст. 6 КВК України, основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Програми диференційованого виховного впливу є складовою соціально-виховної роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КВК України, участь засуджених у виховних заходах, які проводяться в колоніях, враховується при визначенні ступеня їхнього виправлення, а також при застосуванні заходів заохочення і стягнення.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 127 КВК України, участь у самодіяльних організаціях є добровільною справою кожного засудженого, його соціально корисна активність заохочується адміністрацією колонії і враховується при визначенні ступеня його виправлення.

У колоніях із числа засуджених, які зарекомендували себе позитивно, створюються ради колективів колоній і відділень соціально-психологічної служби. У колоніях можуть створюватися й інші самодіяльні організації засуджених, якщо їхня діяльність не суперечить порядку і умовам відбування покарання.

Тому суд приходить до висновку, що цей засуджений за час відбування покарання не став на шлях виправлення.

Частина друга статті 84 КК України передбачає можливість звільнення засудженого від покарання або від подальшого його відбування за сукупності таких умов:

1)особа захворіла на іншу тяжку хворобу, крім психічної;

2)така тяжка хвороба об`єктивно перешкоджає подальшому відбуванню покарання;

3)це сталося після вчинення злочину або постановлення вироку.

При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Такими обставинами можуть бути: поведінка засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, тривалість відбутого покарання, обставини, які при можливому звільненні від покарання або від його подальшого відбування можуть поставити засудженого у безвихідне становище (наприклад, відсутність постійного місця проживання, рідних чи близьких тощо), а також інші обставини.

Ці положення містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1973р. № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу», узагальненнях судової практики.

Визнано необхідним зазначення у поданні про наявність у засудженого близьких, рідних, які мали б можливість здійснювати за звільненими особами догляд і дали на це згоду.

Тобто, сам по собі факт захворювання засудженого на тяжку хворобу не тягне обов`язкового звільнення від відбування покарання.

Хоча ОСОБА_5 за вироком суду було притягнуто вперше до кримінальної відповідальності, однак, невідбута частина покарання є значною, з 3-х років позбавлення волі відбув лише 1 рік 3 місяці.

Поведінка засудженого враховується за весь період відбування ним цього покарання.

За висновком характеристики засуджений за час лікування та відбування покарання в установі характеризується негативно. Намагається дотримуватись правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку. Безвідповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Не приділяє уваги до необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням.
З 03.11.2021 р. може бути застосовано УДЗ, однак чомусь матеріали з цього приводу до суду не було представлено.

На користь цього висновку свідчить також той факт, що засудженому 12.05.2021 р. було відмовлено в представлені матеріалів до районного суду щодо заміни покарання на більш м`яке до одужання.

Крім того, засудженому 08.09.2021 р. було відмовлено у звільненні від відбування покарання за хворобою.

На переконання суду ці обставини дійсно свідчать про небажання засудженого стати на шлях виправлення і перевиховання і правильність висновку характеристики.

Суду не надано доказів про те, що в особистості засудженого відбуваються позитивні зміни, які створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

З наданих до суду матеріалів не убачається про наявність у засудженого близьких чи рідних, які б мали можливість здійснювати за ним догляд у разі звільнення і дали на це згоду, або він буде поміщений до лікувальної установи, спроможної надати йому лікування якісно кращого рівня, має фінансову можливість самостійно лікуватися, що має істотне значення для вирішення подання, у разі звільнення від подальшого відбування покарання може бути поставлений у безвихідне становище.

Натомість зараз він забезпечений медичними препаратами, лікуванням, доглядом тощо, оскільки перебуває у спеціалізованій лікарні, стан його середньої тяжкості, тобто не тяжкий. Лікар не зміг пояснити, яким чином подальше відбування покарання загрожує життю та здоров`ю засудженого, як його звільнення може позитивно вплинути на перебіг захворювання і ефективність лікування.

Погіршення стану здоров`я засудженого в динаміці захворювання не доведено.

Засудженому необхідно лікуватися, а не розраховувати на безумовне звільнення від відбування покарання за наявною хворобою і акту милосердя. Права та інтереси потерпілих, суспільства та держави також повинні бути враховані.

Дані про особу засудженого, тяжкість кримінального правопорушення і його наслідки, поведінка за весь час відбування покарання, ступінь виправлення, фактичне не розкаяння, яке повинно бути дієвим і відображатися у його поведінці при відбуванні покарання, відсутність згоди рідних та близьких на догляд за ним та відсутність переконливих даних про бажання та можливість продовжити ефективне лікування та безповоротно відмовитися від продовження злочинної діяльності, інші доводи даної ухвали, не дають суду достатніх підстав для задоволення подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 84 КК України та ст. 537-539 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Повністю відмовити у задоволенні подання.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення, через Балаклійський районний суд. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_1