Провадження № 1-кп/522/1825/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И
18 жовтня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання обвинуваченої про закриття кримінального провадження, яке зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0001141 від 14 травня 2016 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Секретарівка, Біляївського району, Одеської області, незаміжня, має на утриманні малолітню дитину 2008 р.н., з середньою освітою, офіційно не працює, яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима вироком Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2017 за ч. 2 ст. 190 КК України за ч. ч. 1, 2 ст. 190 КК України до штрафу у розмірі 1700 грн,
- у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 190 КК України.
Учасники процесу:
прокурор - ОСОБА_4 ,
обвинувачена - ОСОБА_3 ,
захисник - ОСОБА_5 ,
потерпіла - ОСОБА_6
в с т а н о в и в:
Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.
ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочинів за ч. 2 ст. 190 КК України, за кваліфікуючими ознаками: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за таких обставин.

Так, на початку листопада 2015 року, більш точної дати та часу не встановлено, у ОСОБА_3 , з корисливих мотивів, виник повторний злочинний намір, направлений на заволодіння грошовими коштами осіб, які бажали скористатися послугами щодо виготовлення меблів, а саме шляхом обману таких осіб та впевнення останніх, що після оплати ними авансу, вони отримають виготовлені меблі.
Реалізуючи свій повторний злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, 28.11.2015 року в денний час, більш точного часу встановити не надалося можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , представившись ОСОБА_7 , яка бажала скористатися послугами щодо виготовлення меблів, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , хоча в дійсності не являлась такою особою, запевнила ОСОБА_7 о необхідності передачі їй авансу в розмірі 4 000 гривень за виготовлення меблів.
Після чого, 28.11.2015 року в денний час, більш точного часу встановити не виявилось можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно та з корисливих мотивів, отримала від ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 4 000 гривень.
Заволодівши, шляхом обману, грошовими коштами ОСОБА_7 в розмірі 4 000 гривень, ОСОБА_3 , не маючи наміру виготовити меблі та повернути ОСОБА_7 грошові кошти, умисно розпорядилася грошовими коштами потерпілої на власний розсуд, тим самим спричинила останній матеріальний збиток у зазначеному розмірі.

Продовжуючи реалізацію свого повторного злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном шляхом обману осіб, які бажали скористатися послугами щодо виготовлення меблів, 29.11.2015 року в денний час, більш точного часу встановити не надалося можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , представившись ОСОБА_9 , яка бажала скористатися послугами щодо виготовлення меблів, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , хоча в дійсності не являлась такою особою, запевнила ОСОБА_9 о необхідності передачі їй авансу в розмірі 5 000 гривень за виготовлення меблів.
Після чого, 29.11.2015 року в денний час, більш точного часу встановити не виявилось можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно та з корисливих мотивів, отримала від ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 5 000 гривень.
Заволодівши, шляхом обману, грошовими коштами ОСОБА_9 в розмірі 5 000 гривень, ОСОБА_3 , не маючи наміру виготовити меблі та повернути ОСОБА_9 грошові кошти, умисно розпорядилася грошовими коштами потерпілої на власний розсуд, тим самим спричинила останній матеріальний збиток у зазначеному розмірі.

Продовжуючи реалізацію свого повторного злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном шляхом обману осіб, які бажали скористатися послугами щодо виготовлення меблів, 29.12.2015 року в денний час, більш точного часу встановити не надалося можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , представившись ОСОБА_10 , яка бажала скористатися послугами щодо виготовлення меблів, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , хоча в дійсності не являлась такою особою, запевнила ОСОБА_10 о необхідності передачі їй авансу в розмірі 3 500 гривень за виготовлення меблів.
Після чого, 29.12.2015 року в денний час, більш точного часу встановити не виявилось можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно та з корисливих мотивів, отримала від ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 3 500 гривень.
Заволодівши, шляхом обману, грошовими коштами ОСОБА_10 в розмірі 3 500 гривень, ОСОБА_3 , не маючи наміру виготовити меблі та повернути ОСОБА_10 грошові кошти, умисно розпорядилася грошовими коштами потерпілої на власний розсуд, тим самим спричинила останній матеріальний збиток у зазначеному розмірі.

Продовжуючи реалізацію свого повторного злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном шляхом обману осіб, які бажали скористатися послугами щодо виготовлення меблів, 10.03.2016 року в денний час, більш точного часу встановити не надалося можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , представившись ОСОБА_6 , яка бажала скористатися послугами щодо виготовлення меблів, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , хоча в дійсності не являлась такою особою, запевнила ОСОБА_6 о необхідності передачі їй авансу в розмірі 42 500 гривень за виготовлення меблів.
Після чого, 10.03.2016 року в денний час, більш точного часу встановити не виявилось можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно та з корисливих мотивів, отримала від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 42 500 гривень.
Заволодівши, шляхом обману, грошовими коштами ОСОБА_6 в розмірі 42 500 гривень, ОСОБА_3 , не маючи наміру виготовити меблі та повернути ОСОБА_6 грошові кошти, умисно розпорядилася грошовими коштами потерпілої на власний розсуд, тим самим спричинила останній матеріальний збиток у зазначеному розмірі.
Продовжуючи реалізацію свого повторного злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном шляхом обману осіб, які бажали скористатися послугами щодо виготовлення меблів, 21.03.2016 року в денний час, більш точного часу встановити не надалося можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , представившись ОСОБА_11 , яка бажала скористатися послугами щодо виготовлення меблів, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , хоча в дійсності не являлась такою особою, запевнила ОСОБА_11 о необхідності передачі їй авансу в розмірі 29 000 гривень за виготовлення меблів.
Після чого, 21.03.2016 року в денний час, більш точного часу встановити не виявилось можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно та з корисливих мотивів, отримала від ОСОБА_11 грошові кошти в розмірі 29 000 гривень.
Заволодівши, шляхом обману, грошовими коштами ОСОБА_11 в розмірі 29 000 гривень, ОСОБА_3 , не маючи наміру виготовити меблі та повернути ОСОБА_11 грошові кошти, умисно розпорядилася грошовими коштами потерпілої на власний розсуд, тим самим спричинила останній матеріальний збиток у зазначеному розмірі.

Продовжуючи реалізацію свого повторного злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном, шляхом обману осіб, які бажали скористатися послугами щодо виготовлення меблів, 04.04.2016 року в денний час, більш точного часу встановити не надалося можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , представившись ОСОБА_12 , яка бажала скористатися послугами щодо виготовлення меблів, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , хоча в дійсності не являлась такою особою, запевнила ОСОБА_12 о необхідності передачі їй авансу в розмірі 2 300 гривень за виготовлення меблів.
Після чого, 05.04.2016 року в денний час, більш точного часу встановити не виявилось можливим, ОСОБА_3 знаходячись у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно та з корисливих мотивів, отримала від ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 2 300 гривень.
Заволодівши, шляхом обману, грошовими коштами ОСОБА_12 в розмірі 2 300 гривень, ОСОБА_3 , не маючи наміру виготовити меблі та повернути ОСОБА_12 грошові кошти, умисно розпорядилася грошовими коштами потерпілої на власний розсуд, тим самим спричинила останній матеріальний збиток у зазначеному розмірі.

Позиція учасників судового розгляду.
Під час судового засідання обвинувачена ОСОБА_3 заявила клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності, не заперечила проти звільнення її від кримінальної відповідальності із підстав вказаних у ст. 49 КК України.

Прокурор заперечив проти закриття кримінального провадження так як у провадженні Біляївського районного суду Одеської області знаходиться провадження щодо ОСОБА_3 .

Захисник підтримав клопотання просив його задовольнити.

Потерпіла заперечила проти закриття кримінального провадження.

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
На даний час, ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України ( в ред Закону № 270-VI від 15.04.2008), який карається штрафом від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України, нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Згідно зі ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох рок ів, п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 286 КПК України, питання про звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом.
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно до ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті ( у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності), не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно із постановою судді Касаційного кримінального суду Верховного суду по справі №760/18016/15-к від 19.04.2019 року, "Виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й, у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КПК підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності."
Відповідно до ч.1 ст.49 КК обчислення строку давності починається з дня скоєння злочину. Часом скоєння злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або допущення бездіяльності. Отже, днем скоєння злочину, за ст.49 КК, слід уважати добу, до закінчення якої особою було вчинено дію або допущено бездіяльність, які є ознаками об`єктивної сторони складу злочину.
Так, судом враховано, що діяння, які ставляться у провину ОСОБА_3 мали місце в 2015-2016 роках, і на даний час, пройшло більш ніж п`ять років з моменту їх вчинення, обвинувачена не заперечує проти звільнення її від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих обставин. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2017 ОСОБА_3 була засуджена за вчинення злочинів передбачених ч. 1 ч. 2 ст. 190 КК України до штрафу. Однак діяння за які ОСОБА_3 притяглась до відповідальності мали місце до подій, що є предметом нинішнього судового розгляду, а тому формально порушень вимог ч. 3 ст. 49 КК України суд не встановив. Окрім цього, вироку який набрав законної сили і яким встановлено вчинення ОСОБА_3 відповідного ступеня тяжкості злочинів після 2015-2016 років до суду не надано. Відомостей про те, що ОСОБА_3 перебувала в активному розшуку та переховувалась з метою уникнення кримінальної відповідальності, до суду не надано. Таким чином суд вважає за необхідне звільнити її від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 190 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Крім цього, у матеріалах кримінального провадження є цивільний позов потерпілої про відшкодування завданої шкоди, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Ті обставини, що єдиною підставою для задоволення цивільного позову є визнання особи винною та наявності в її діях складу злочину, а підставою для відмови у позові виправдання особи, що при вирішенні питання про звільнення від кримінальної відповідальності не встановлюється, суд вважає за необхідне залишити такі цивільні позови без розгляду, що у свою чергу не перешкоджає їх розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі ст. 49 КК України, керуючись ч. 2 ст. 284, ст. ст. 285-286, 288, 318-380, 372, 395 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в:
Клопотання обвинуваченої ОСОБА_3 про звільнення її від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001141 від 14 травня 2016 року- задовольнити.

ОСОБА_3 , звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів передбачених ч. 2 ст. 190 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_6 про відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди залишити без розгляду.

Кримінальне провадження внесене в ЄРДР за №0001141 від 14 травня 2016 рокустосовно ОСОБА_3 за вчинення злочинів передбачених ч. 2 ст. 190 КК України - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом 7 днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_14

18.10.2021