Справа №127/3592/21
Провадження №1-в/127/120/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання ,-
ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. В клопотанні засуджений зазначає, що Закон України про кримінальну відповідальність не містить визначення, що таке «довічне позбавлення волі і в чому полягає це покарання». Тому виконання покарання, яке на думку засудженого, не має визначення, є свавіллям. Просив суд припинити його катування у вигляді довічного позбавлення волі і звільнити його від відбування покарання.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав своє клопотання.
Захисник ОСОБА_4 підтримала позицію свого підзахисного та просила його клопотання задовольнити.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання, оскільки законодавством не передбачено вирішення судом питання про звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі чи заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а суд не може виходити за межі чинного законодавства. Доповнив, що суд не може перебирати на себе повноваження законодавчої влади і тому оскільки законами України не визначено дострокове звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, в задоволенні клопотання слід відмовити. Додатково пояснив, що клопотання засудженого не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, заміна цього покарання може бути у відповідності до вимог ст.ст. 85,87 КК України, тільки внаслідок акту помилування Президента України.
Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, дійшов наступного висновку.
Вироком Луганського обласного суду від 20 листопада 1997 року ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст. 206, ч.3 ст. 142, ч.3 ст. 101, п. а ст. 93, 208, 42 КК України до міри покарання смертної кари - ростріл з конфіскацією всього майна.
Ухвалою судової колегії з кримінальних справ Верховного Суду України від 17 березня 1998 року, вирок судової колегії в кримінальних справах Луганського обласного суду від 20 листопада 1997 року залишено без змін.
Ухвалою Луганського обласного суду від 19 вересня 2000 року з застосуванням ст. 252 КК України ОСОБА_6 призначене покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
Статтею 74 КК України врегульовано підстави для звільнення особи від покарання чи його пом`якшення.
Так, згідно ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом, що свідчить про можливість застосування зазначеної норми лише у визначених кримінальним законом підставах.
Згідно ч. 2 ст. 74 КК України підставою для негайного звільнення від призначеного судом покарання є засудження особи за діяння, караність якого законом усунена.
Частиною 3 ст. 74 КК України врегульовано порядок пом`якшення призначеного покарання, згідно із яким призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
Кожен із двох наведених випадків має одну обов`язкову умову застосування прийняття нового закону, яким усунуто караність діяння або прийняття нового закону, яким змінено із пом`якшенням санкцію статті, що передбачає кримінальну відповідальність.
Рішенням у справі «Пєтухов проти України (№2)» ЄСПЛ констатував порушення Україною статті 3 Конвенції з основоположних прав та свобод відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що полягає у відсутності у довічно ув`язнених осіб реальної перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення.
Висновки щодо протиправності застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, на які посилається засуджений у своєму клопотанні, у вказаному Рішенні відсутні. Його трактування згаданого рішення ЄСПЛ як рішення, що свідчить про неможливість та незаконність призначення такого виду покарання як довічне позбавлення волі не відповідають дійсності.
Підстави для застосування звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 КК України відсутні, оскільки караність діяння, за яке засуджено ОСОБА_7 до покарання у виді довічного позбавлення волі законом не усунена, передбачена відповідною статтею санкція не змінена.
Натомість, ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України (№2)» вказано, що відсутність у довічно ув`язнених осіб реальної перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення є порушенням ст. 3 Конвенції. Вказане порушення ЄСПЛ визнано системною проблемою, яку слід вирішити шляхом здійснення заходів загального характеру.
ЄСПЛ визначено, що для усунення встановлених порушень та відновлення порушеного права державі Україна слід вжити заходи загального характеру, виконавши позитивні зобов`язання держави у сфері прав людини.
Позитивними зобов`язаннями держави у сфері прав людини є обов`язки держави, які вимагають від національних органів влади застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини.
Статтею 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема, внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування;
Статтями 14,15 вказаного Закону визначено, що саме Орган представництва, Кабінет Міністрів України включає пропозиції щодо вирішення зазначеної в Рішенні системної проблеми та усунення її першопричини, зокрема, вносить пропозиції щодо внесення змін до чинного законодавства; вносить у порядку законодавчої ініціативи до Верховної Ради України законопроекти щодо прийняття нових, скасування чинних законів або внесення до них змін.
Сукупність вказаного свідчить, що Рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України (№2)» може бути виконано лише шляхом вжиття заходів загального характеру, фактично внесення змін до діючого законодавства, що регулює процедуру умовно-дострокового звільнення, заміну невідбутого покарання більш м`яким або прийняття спеціального Закону щодо регулювання перспектив звільнення чи можливості перегляду покарання особам, засудженим до довічного позбавлення волі.
Прийняття судового рішення у конкретній індивідуальній справі не є належним способом виконання Рішення ЄСПЛ.
При цьому суд акцентує увагу на тому, що ЄСПЛ в рішенні «Пєтухов проти України (№2)» оперує такими поняттями як відбуття певного строку довічного ув`язнення. ЄСПЛ встановлено, що перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення мають наступати лише після відбуття частини покарання, вказаний строк або строки мають передбачатись національним законодавством.
Таким чином, поняття «фактично відбутого строку достатнього для розгляду питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким» є істотним і може визначатись лише на законодавчому рівні шляхом прийняття відповідного Закону.
Самостійне рішення суду щодо достатності терміну відбутого строку, при відсутності у чинному КК України чіткого визначення вказаного строку, є не реалізацією дискреційних повноважень суду, а свавільним рішенням.
Так, дискреція суду при розгляді питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким не розповсюджується на ч. 1, 4 ст. 82 КК України, що визначає обов`язковий строк фактично відбутого покарання після спливу якого суд має право приймати рішення щодо застосування чи не застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
Одночасно з наведеним суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, щоб була розглянута можливість його звільнення.
З цією метою суд роз`яснює, що при умові внесення змін до чинного законодавства щодо визначення строку відбутого покарання у виді довічного позбавлення волі, що дає можливість застосування заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, за загальними правилами, суттєве значення буде мати факт того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення або став на шлях виправлення.
Наявність чи відсутність зазначених підставі і є передумовою прийняття судом рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким або умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Вказані обставини будуть підлягати оцінці при розгляді судом питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким після виконання державою Україна Рішення ЄСПЛ належним способом, а саме шляхом внесення змін до законодавства, та будуть мати істотне значення щодо доведення того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення або став на шлях виправлення.
Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.
Окрім того, проаналізувавши судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі або заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.
У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
Суд також зазначає, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені. Отже, підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, відсутні.
Частиною 1 ст. 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Частиною 2 ст. 87 КК України встановлено, що актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно з ч. 7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Отже, ураховуючи норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.
Отже, чинним законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Таким чином, суд вважає, що поставлені в клопотанні вимоги засудженого про звільнення від покарання не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.74 КК України, ст. 371, 395, 537, 539, КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: