Справа № 646/5248/21
№ провадження 1-кп/646/318/2022
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.02.2022 року місто Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_2
потерпілого - ОСОБА_3
обвинуваченого - ОСОБА_4
захисника - ОСОБА_5
представника потерпілого - ОСОБА_6
секретарі судового засідання - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судового засідання Червонозаводського районного суду міста Харкова кримінальне провадження, внесене 03 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000491, у відношенні:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, розлученого, який має на утриманні неповнолітню доньку - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,
в с т а н о в и в:
1. Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнане судом доведеним.
ОСОБА_4 03 квітня 2021 року приблизно о 2:30 керуючитехнічно справним автомобілем «DAEWOO FSO LANOS» р.н. НОМЕР_1 , перебував у стані наркотичного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9. а) Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин», на якому рухався по проспекту Московському зі сторони вул. Богдана Хмельницького в напрямку вул. Спартака у м. Харкові зі швидкістю 60 км/год.

Під час руху по вищевказаному проспекту, (на території Основ`янського району) в районі будинку 54-А, діючи необережно, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, чим грубо порушив вимоги п.18.1. Правил дорожнього руху України, згідно якого: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека» та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який рухався по нерегульованому пішохідному переходу зправа наліво, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження та був доставлений до КНП «ХКЛШНМД».

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/209-А/21 від 29 червня 2021 року, пішохід ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми вдавленого перелому тім`яної кістки зліва із зсувом внутрішньої кістяної пластинки, забій головного мозку, садна тім`яної області.

Крім того, внаслідок ДТП ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритого перелому лонної і сідничної кісток зліва без істотного зсуву, закритого внутрішньо-суглобового, уламкового перелому внутрішнього виростку лівої великогомілкової кістки з відривом передніх відділів міжвиросткового піднесення, уламкового перелому голівки лівої малогомілкової кістки, лінійного перелому нижньо-медіального краю
лівого наколінника без зсуву.
Порушення Правил дорожнього руху України ОСОБА_4 виразилося в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «DAEWOO FSO LANOS» р.н. НОМЕР_1 , при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, по якому зправа наліво рухався пішохід ОСОБА_3 , не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу даному пішоходу, допустив на нього наїзд, що спричинило вищевказані наслідки.
Дії водія ОСОБА_4 , згідно з висновками комплексної судової експертизи відео, звукозапису та автотехнічної експертизи № КСЕ-19/121-21/12665 від 25 червня 2021 року, судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-21/16169-ІТ від 23 липня 2021 року, перебувають у причинному зв`язку з подією та наслідками, що наступили.
Указаними діями ОСОБА_4 учинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.
2.1. Позиція сторони захисту та сторони обвинувачення.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, визнав повністю, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого органом досудового розслідування кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, які відповідають дійсності, він їх у повному обсязі підтверджує. Також, обвинувачений зазначив, що щиро кається у вчиненому, вибачився перед потерпілим ОСОБА_3 та просив не карати його суворо, посилаючись на обставини вчиненого злочину - нічний час доби, неосвітлений пішохідний перехід та нетверезий стан потерпілого. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_3 обвинувачений ОСОБА_4 визнав частково, зазначивши про відсутність документального підтвердження закладом охорони здоров`я загального розміру витрат, пов`язаних з лікуванням, та необхідності їх здійснення. Також, обвинувачений вказав, що відповідним закладом охорони здоров`я не підтверджено часу втрати працездатності потерпілого та останнім не додано до позову доказів на підтвердження додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, придбання ліків та стороннього догляду. Крім того, ОСОБА_4 зазначив, що розмір компенсації моральної шкоди є завищеним, оскільки не відповідає принципам розумності та справедливості, вказавши, що у рахунок компенсації моральної шкоди надав потерпілому 15 000,00 грн.
У судовому засіданні захисник обвинуваченого - ОСОБА_5 під час призначення підзахисному ОСОБА_4 покарання просив суд врахувати ту обставину, що останній обвинувачується у вчиненні ненавмисного злочину, вибачився перед потерпілим, частково відшкодував спричинену злочином шкоду. Крім того, орган пробації вважає можливим виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства. Також, захисник просив суд прийняти до уваги, що підзахисний раніше не судимий, частково відшкодував спричинену злочином шкоду у розмірі приблизно 15 000,00 грн., у зв`язку з чим, до нього можливо застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши від відбування призначеного основного покарання з випробуванням. Крім того, захисник вказав, що розмір компенсації потерпілому моральної шкоди є завищеним, оскільки не відповідає принципам розумності та справедливості.
Прокурор у судовому засіданні вважав, що під час судового розгляду кримінального провадження достеменно встановлено, що інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення вчинено останнім, тому просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк п`ять років, взявши останнього під варту у залі суду після проголошення вироку.
Потерпілий ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав позицію прокурора, просив призначити обвинуваченому максимальне покарання, передбачене санкцією статті. При цьому зазначив, що ОСОБА_4 вибачився перед ним за вчинений злочин, проте відшкодував мізерну компенсацію за завдану злочинними діями шкоду.
Представник потерпілого - ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримала позицію потерпілого ОСОБА_3 .

2.2. Докази, надані стороною обвинувачення та стороною захисту.
Стороною обвинувачення суду надані наступні докази:
2.2.1. витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань - номер кримінального провадження: 0000491, дата реєстрації провадження: 03 квітня 2021 року;
2.2.2. протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03 квітня 2021 року;
2.2.3. схему до протоколу огляду місця ДТП від 03 квітня 2021 року;
2.2.4. копію фототаблиці;
2.2.5. копію протоколу огляду та затримання транспорту від 03 квітня 2021 року;
2.2.6. висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03 квітня 2021 року о 06 годині 40 хвилин перебував у стані наркотичного (канабіноїди, фенілалкінаміни) сп`яніння;
2.2.7. копію акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, № 614 від 03 квітня 2021 року;
2.2.8. копію результату токсикологічного дослідження № 140 від 05 квітня 2021 року;
2.2.9. протокол огляду відеозапису диска від 20 квітня 2021 року;

2.2.10. висновок судово-медичної експертизи № 12-14/209-А/21 від 29 червня 2021 року;
2.2.11. висновок судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/121-21/7753-ІТ від 26 травня 2021 року;
2.2.12. висновок комплексної судової експертизи відео-, звукозапису, фототехнічної та автотехнічної експертизи № КСЕ-19/121-21/12665 від 25 червня 2021 року;
2.2.13. два протоколи проведення слідчого експерименту від 15 липня 2021 року зі схемою до них;
2.2.14. висновок судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-21/16169-ІТ від 23 липня 2021 року;
2.2.15. показання потерпілого ОСОБА_3 , який у судовому засіданні, будучи приведеним до присяги, підтвердив обставини злочину, викладені у обвинувальному акті.
Стороною захисту суду надані наступні докази:
2.2.16. показання обвинуваченого ОСОБА_4 , який у судовому засіданні підтвердив обставини вчиненого злочину, викладені у обвинувальному акті.

2.3. Оцінка наданих сторонами доказів, їх позицій та показів обвинуваченого, а також висновки суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у пред`явленому обвинуваченні.
Згідно ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК України ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а сукупність зібраних доказів, суд оцінює з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Дослідивши у судовому засіданні надані стороною обвинувачення та захисту докази, суд дійшов висновку про те, що надані докази є належними, оскільки прямо та непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність та можливість використання доказів.
Крім того, суд також вважає, що надані державним обвинуваченням та стороною захисту докази є допустимими, оскільки зібрані у порядку, установленому Кримінальним процесуальним кодексом України, та отримані без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, чи завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Проведеним у судовому засіданні дослідженням доказів судом також установлено, що надані державним обвинуваченням докази, як і показання потерпілого, є достовірними та достатніми, оскільки не протирічать один одному, та у своїй сукупності надають можливість суду зробити висновок про доведеність винуватості обвинуваченого поза розумним сумнівом у передбаченому законом порядку. Тож, у цілому, досліджені докази у їхній сукупності та показання потерпілого, повністю підтверджують і надані показання обвинуваченого.
При доведеності винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у справі № 712/13361/15 (провадження № 51-1604км18, ЄДРСРУ № 74777387) у постанові від 12 червня 2018 року. Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к (провадження № 51-597км17, ЄДРСРУ № 75286445). Зокрема, при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України.
Отже, судом безперечно, тобто відповідно до ст. 17 КПК України - поза розумним сумнівом, встановлено, а стороною обвинувачення доведено, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
3. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
У судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, зазначивши про щире каяття у вчиненому.
Проте, за правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 листопада 2021 року у справі № 199/6365/19, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
У зв`язку з наведеним, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
Однак, судовим розглядом не встановлено, що ОСОБА_4 надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості, що не узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття.
З огляду на наведене, обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, відсутні.
При цьому, судом не здобуто, а стороною обвинувачення не надано доказів, які б давали підстави вважати, що є обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України.
4. Мотиви призначення покарання.
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.
Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.
Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Отже, обираючи строк покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до вимог ст. 12 КК України, є тяжким злочином, його вид та суспільну небезпечність, наслідки вчинення кримінального правопорушення та поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який одразу викликав потерпілому карету швидкої допомоги. Також, суд ураховує, що ОСОБА_4 раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра на нарколога не перебуває, має на утриманні неповнолітню доньку - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштований, за місцем мешкання характеризується задовільно. Крім того, під час обрання строку покарання обвинуваченому, судом приймається до уваги думка потерпілого, який просив призначити останньому максимальне покарання у виді позбавлення волі. Також, суд ураховує відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ту обставину, що ОСОБА_4 протягом розгляду справи жодним чином не відшкодував потерпілому ОСОБА_3 спричиненої злочином шкоди.
З висновку, наданому у досудовій доповіді, складеній 17 грудня 2021 року представником уповноваженого органу з питань пробації відносно ОСОБА_4 , вбачається, що, беручи до уваги інформацію, яка характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб).
Проте, суд не погоджується із вказаним висновком, оскільки, на думку суду, звільнення ОСОБА_4 на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, так як звільнення не сприяє меті покарання - виправленню засудженого і попередженню нових злочинів та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.
При цьому у судовому засіданні при дослідженні особистості обвинуваченого відповідно до положень ст. 50 КК України, підстав для призначення покарання у порядку передбаченому статтями 69, 69-1 КК України, не встановлено.
З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, за якою він обвинувачується і яка передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», установлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особи, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі хоча і є винятковими, але застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
5. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
5.1. Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно положень ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
За змістом cт. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Збитки відшкодовуються у повному обсязі.
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року, розгляд справ, що виникають при відшкодуванні шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, має здійснюватися у точній відповідальності із законом та установлені для цього строки. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Судом під час розгляду кримінального провадження встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, у зв`язку з чим, потребував певного лікування та, відповідно, поніс витрати на лікування.
Що стосується наявності шкоди, завданої здоров`ю потерпілого внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, то ці обставини учасниками кримінального провадження не оспорюються. Спірним у даному випадку є розмір заподіяної шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно роз`яснень, наданих у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
В силу положень п. 9, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Суд враховує характер правопорушення - дорожньо-транспортна пригода за участю водія і пішохода, де, по зрівнянню з водієм, пішохід є найменш захищеним. При цьому, у першу чергу, на водія покладається обов`язок забезпечити дотримання правил безпеки руху, слідкувати за дорожньою обстановкою і своєчасно приймати відповідні заходи у разі її зміни. Вказаних вимог водій ОСОБА_4 не дотримався і допустив порушення Правил дорожнього руху, у результаті чого він наразив на небезпеку життя та здоров`я людини, які, відповідно до ст. 3 Конституції України, визнаються найголовнішими соціальними цінностями.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам.
Згідно ч. 2 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Доведеність під час судового розгляду підстав цивільного позову зобов`язує суд при ухваленні обвинувального вироку задовольнити цивільний позов у розмірі, підтвердженому дослідженими у судовому засіданні доказами, та відмовити у задоволенні цивільного позову у тій частині, яка не доведена.
За наведених обставин, цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
Так, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди у розмірі 17 000,00 грн., додаткових витрат у розмірі 24 800,00 грн., шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності у розмірі 18 000,00 грн., а всього 59 800,00 грн. задоволенню не підлягає як такий, що документально не підтверджений.
Водночас, судом приймається до уваги той факт, що обвинувачений частково відшкодував потерпілому шкоду у розмірі приблизно 13 500,00 грн., що останній підтвердив у судовому засіданні, та вказану суму суд відносить за рахунок відшкодування ОСОБА_3 майнової шкоди.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, згідно якого моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
При цьому, визначаючи розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, вищевказані обставини дорожньо-транспортної пригоди, глибину та тривалість фізичних та моральних страждань, які переніс потерпілий ОСОБА_3 у зв`язку з отриманням тяжких тілесних ушкоджень. Враховуючи характер та ступень тяжкості отриманих тілесних ушкоджень, суд погоджується з доводами потерпілого, що останній зазнав душевних страждань, які полягали у болі від отриманих травм, істотних змінах у житті через неможливість займатися спортом, вільно організовувати своє дозвілля, зокрема, перервав спілкування з малолітньою донькою, яку він через відсутність заробітку позбавлений можливості утримувати, порушено його нормальні життєві зв`язки.
На переконання суду, вказана сума буде достатньою для відшкодування усіх фізичних та душевних страждань потерпілого, у зв`язку із порушенням нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, а також незручностей, пов`язаних із проходженням ним лікування.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, які просить стягнути ОСОБА_3 з ОСОБА_4 у розмірі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Матеріали справи свідчать, що 08 серпня 2021 року між адвокатом ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_3 укладено договір про надання правової (професійної правничої) допомоги.

Відповідно до п. 1 договору, Клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову (професійну правничу) допомогу у кримінальній справі № 646/5248/21.

Згідно п. 4.1. договору, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги Клієнту, за погодженням сторін - Клієнт зобов`язується сплатити гонорар Адвокату до 01 вересня 2022 року у розмірі 10 000,00 грн.

З огляду на те, що під час розгляду справи адвокатом здійснено належний захист та представництво прав і законних інтересів потерпілого ОСОБА_3 , виходячи із складності цієї справи, наданих адвокатом обсягом послуг та затраченим часом на надання таких послуг, суд вважає співмірними та такими, що відповідають критерію реальності та розумності витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
5.2. Вирішення питання щодо обраного запобіжного заходу.
Враховуючи, що строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, обраного обвинуваченому ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2021 року, сплинув 28 вересня 2021 року та під час судового розгляду запобіжний захід останньому не обирався, підстав, передбачених ст.ст. 177, 178 КПК України, для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.
5.3. Процесуальні витрати.
Процесуальні витрати, а саме: витрати, понесені на залучення експерта при проведенні судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/121-21/7753-ІТ від 26 травня 2021 року у розмірі 2 059,44 грн., комплексної судової експертизи відео-, звукозапису, фототехнічної та автотехнічної експертизи № КСЕ-19/121-21/12665 від 25 червня 2021 року у розмірі 4 805,36 грн., судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-21/16169-ІТ від 23 липня 2021 року у розмірі 1 372,96 грн., відповідно до положень ч. 2 ст. 124 КПК України, слід стягнути з обвинуваченого на користь держави.
5.4. Речові докази.
Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
5.5. Заходи забезпечення кримінального провадження.
Накладений у межах кримінального провадження ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2021 року арешт майна, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 7, 127, 368-370, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд -
у х в а л и в:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту фактичного затримання в порядку виконання вироку.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
У задоволенні цивільного позову у іншій його частині відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2021 року на автомобіль «DAEWOO FSO LANOS», р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 , шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження.
Речовий доказ: автомобіль «DAEWOO FSO LANOS», р.н. НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 106, після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_10 .
Речовий доказ: диск DVD+R «Axent» 4.7 GB/120Min 16X залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу його зберігання.
Процесуальні витрати за проведення судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/121-21/7753-ІТ від 26 травня 2021 року у розмірі 2 059,44 грн., комплексної судової експертизи відео-, звукозапису, фототехнічної та автотехнічної експертизи № КСЕ-19/121-21/12665 від 25 червня 2021 року у розмірі 4 805,36 грн., судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-21/16169-ІТ від 23 липня 2021 року у розмірі 1 372,96 грн. стягнути з ОСОБА_4 на користь держави.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд міста Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя - ОСОБА_1