ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/2452/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/755/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 2 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не одружений, не працюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 13 березня 2008 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) 18 березня 2009 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 19 липня 2011 року по відбуттю строку покарання;

3) 26 січня 2012 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

4) 19 квітня 2013 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 3 місяців позбавлення волі. Звільнений 22 квітня 2016 року по відбуттю строку покарання;

5) 28 березня 2017 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ст. 395 КК України до покарання у вигляді 1 місяця арешту. Звільнений 12 червня 2017 року по відбуттю строку покарання;

6) 13 березня 2019 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 6 місяців арешту,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 263 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 121 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного складання покарання за цим вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2019 року, призначено остаточне покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили застосовано у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання .

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 30 січня 2019 року по 27 червня 2019 року включно.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1144 грн. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за наступних обставин.

17 грудня 2018 року ОСОБА_7 , перебуваючи на території речового ринку «Анголенко», розташованого в Олександрівському районі м. Запоріжжі, діючи умисно та без передбаченого законом дозволу, у невстановленої особи незаконно придбав пістолет з маркуванням НОМЕР_1 «STALKER MOD 914 S.» Made by ATAK arms 1td. Cal 9mm P.A.K., який є короткоствольною гладкоствольною вогнепальною зброєю калібру 7 мм та придатний до проведення пострілів. Після цього, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 незаконно та без передбаченого законом дозволу зберігав при собі та переносив названу вогнепальну зброю з метою самооборони до 21.00 години 17 грудня 2018 року, коли біля будинку № 1 по вул. Лобановського у м. Запоріжжі він був зупинений співробітниками поліції, які виявили та вилучили у нього вказаний пістолет.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, яке кваліфікується як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне заподіяння смерті іншій людині, коли особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Суд першої інстанції не погодився з такою кваліфікацією дій обвинуваченого та прийшов до висновку, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати саме за ч. 1 ст. 121 КК України, встановивши такі фактичні обставини та сформулювавши таке обвинувачення.

30 січня 2019 року приблизно об 11.50 годині ОСОБА_7 , будучи в стані наркотичного сп`яніння, перебуваючи поблизу приміщення кафе «Закусочна», розташованого по вул. Спартака Маковського (колишня назва вул. Косигіна), буд. 2 у м. Запоріжжі, на ґрунті раптово виниклих з ОСОБА_10 неприязних відносин, маючи умисел на спричинення останньому тяжких тілесних ушкоджень, кулаками рук, а потім й ножем, який утримував у правій руці, наніс потерпілому не менше шести ударів, внаслідок чого спричинив йому поєднану травму, а саме: відкриту черепно-мозкову травму, перелом лівої тім`яної кістки, рани в тім`яно-скроневій та тім`яній ділянках праворуч, проникаюче поранення грудної клітки в ділянці 5-го міжребір`я праворуч з ушкодженням нижньої долі правої легені, рани по задній поверхні шиї, на правій боковій поверхні грудної клітки в ділянці 8-го міжребір`я, в ділянці правого надпліччя; струс головного мозку; садна м`яких тканин обличчя, голови, верхніх кінцівок, які у клінічному перебігу спричинили шок тяжкого ступеню та масивну крововтрату в ОСОБА_10 , що в сукупності за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння кваліфікується як тяжкі тілесні ушкодження, після чого ОСОБА_7 зник з місця вчиненого ним злочину.

В обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що поєднання обставин, обстановки та умов, за яких було спричинено потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, мети та мотивів ОСОБА_7 , виключає кваліфікацію дій останнього за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та вважав за необхідне кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок суду в порушення вимог ч. 2 ст. 375 КПК України підписаний не суддями, а секретарем суду.

Крім того, судове засідання, яке відбулося 2 лютого 2021 року та на якому було проголошено вирок, відбулося без участі прокурора та захисника.

Також зазначає, що вирок не відповідає вимогам засвідчення копії судового рішення.

Враховуючи викладене, просить вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій за ч. 1 ст. 263 КК України, вважає вирок суду в частині перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_10 повністю підтверджується показаннями останнього, а також протоколом проведення слідчого експерименту за участі потерпілого, якому суд першої інстанції належної оцінки не надав, зазначивши лише, що ця слідча дія не спростовує висновки суду щодо перекваліфікації дій ОСОБА_7 .

Крім того, відповідно до протоколу огляду місця події від 30 січня 2019 року, на поверхні тротуарної плитки було виявлено РБК, а висновком експерта № 109/к встановлено наявність у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Вважає, що вищевказаними доказами встановлено наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого, але останньому було вчасно надано медичну допомогу.

Також вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а також те, що ОСОБА_7 раніше 4 рази судимий, у скоєному не розкаявся, намагався ввести суд в оману з приводу фактичних обставин справи, вчинив кримінальне правопорушення в стані наркотичного сп`яніння.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 у вигляді 9 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у вигляді 9 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного складання покарання за цим вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2019 року, призначити остаточне покарання у вигляді 9 років 6 місяців позбавлення волі.
Також просить повторно допитати потерпілого ОСОБА_10 , повторно дослідити висновок експерта № 109/к та протокол слідчого експерименту за участі потерпілого з відеозаписом до нього.
Вислухавши позицію прокурора з приводу заявленого клопотання, який його підтримав, зазначив, що необхідно допитати потерпілого, але доставити його до суду не має можливості, тому просив відкласти судове засідання та втретє доручити органу досудового розслідування встановити його місцезнаходження, обвинуваченого та його захисника, які вважали проведення повторного допиту потерпілого недоцільним, колегія суддів зазначає наступне.
У судові засідання суду апеляційної інстанції, призначені на 8 червня 2021 року, 5 серпня 2021 року та 7 вересня 2021 року, потерпілий ОСОБА_10 не з`явився, поважні причини неприбуття до судових засідань не повідомив, а усі судові повістки, направлені за відомим з матеріалів провадження місцем проживання потерпілого, були повернуті поштовим відділенням без їх вручення.

Враховуючи це, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 7 вересня 2021 року було надано доручення органу досудового розслідування про встановлення фактичного місця проживання потерпілого та вручення йому судової повістки.

З рапорту старшого о/у СКП відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області капітана поліції ОСОБА_11 № 31/01/21 від 8 листопада 2021 року вбачається, що доставити потерпілого ОСОБА_10 не представилось можливим у зв`язку з тим, що він за місцем проживання відсутній, двері будинку ніхто не відчинив, сусіди про його місцезнаходження нічого не знають.

Після цього, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 листопада 2021 року вдруге було надано доручення органу досудового розслідування про встановлення фактичного місця проживання потерпілого та вручення йому судової повістки.

З відповіді заступника начальника СВ відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 № 48/04/23-2021 від 13 грудня 2021 року вбачається, що на виконання ухвал Запорізького апеляційного суду співробітники відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області здійснювали неодноразові виїзди на адресу: АДРЕСА_2 , для доставлення потерпілого в судове засідання, але за вказаною адресою двері ніхто не відчинив, а на мобільний номер слухавку ніхто не піднімає.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2021 року у справі № 335/3466/14-к (провадження № 51-2233км21), держава має забезпечити належний та ефективний правовий захист прав, свобод та законних інтересів особи, стосовно якої вчинено кримінальне правопорушення. Особа, визнана потерпілим у кримінальному провадженні, має право на активну участь у цьому провадженні, оскільки законодавець наділив її сукупністю прав, наданих кримінальним процесуальним законом. Визнання особи потерпілим у процесуальному сенсі - одна з передумов його участі у кримінальному провадженні. Втім процесуальні гарантії дотримання прав потерпілого не можуть бути зведені до єдиного процесуального засобу і виступають у вигляді цілісної системи.
З системного аналізу положення статей 56, 57, 325 КПК України випливає, що участь потерпілого під час кримінального провадженні в суді першої інстанції переважно є його правом і якщо його неприбуття до судового засідання не перешкоджає судовому розгляду, суд може прийняти рішення про розгляд кримінального провадження за його відсутності.
Зокрема, відповідно до ст. 325 КПК України, суд може вирішити питання про проведення судового розгляду без потерпілого, якщо він за викликом у судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.
Колегією суддів встановлено, що сам потерпілий не звертався із заявами про забезпечення його обов`язкової участі в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а сторона обвинувачення не вказала, яким чином відсутність потерпілого під час апеляційного розгляду вплине на вирішення справи по суті.
Крім того, за приписами ч. 1 ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно здійснюватись в розумні строки, а згідно ч. 4 цієї статті провадження, щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Наведені вище матеріали кримінального провадження доводять, що суд апеляційної інстанції створив усі необхідні умови для реалізації як стороною обвинувачення, так і стороною захисту процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а враховуючи, що потерпілий ОСОБА_10 був допитаний у суді першої інстанції та дав показання щодо істотних обставин кримінального провадження, то підстав для його повторного допиту в апеляційному суді, які б узгоджувались із положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України, прокурором не наведено.
З приводу клопотання прокурора в частині повторного дослідження висновку експерта № 109/к та протоколу слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_10 з відеозаписом до нього, колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) зазначив, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Враховуючи, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, то відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
В даному кримінальному провадженні вказані у клопотанні прокурором документи були досліджені та оцінені судом першої інстанції.
Фактів неповного або з порушеннями дослідження судом першої інстанції обставин кримінального провадження в клопотанні прокурором не наведено, і доводи його клопотання фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду щодо недоведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
За таких обставин колегія суддів прийняла рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора, оскільки визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів прокурор в обґрунтування клопотання не зазначив.
Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників судового провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 , в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційних скаргах як обвинуваченими, так і прокурором, не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо помилковості висновків суду першої інстанції про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що встановлені та визнані судом першої інстанції доведеними обставини з приводу події кримінального правопорушення, зокрема часу, місця та безпосереднього конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, кількості та способу нанесення потерпілому ударів, локалізації тілесних ушкоджень, а також фактичних наслідків від вчинення кримінального правопорушення у вигляді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги прокурора фактично зводяться до того, що обвинувачений ОСОБА_7 мав умисел на вбивство потерпілого ОСОБА_10 , виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, а саме потерпілому було вчасно надано медичну допомогу.

За таких обставин прокурор вважав, що дії ОСОБА_7 повинні бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а не за ч. 1 ст. 121 КК України, з чим колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо обвинуваченого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновки про доведеність вини ОСОБА_7 саме в умисному заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень суд першої інстанції зробив на підставі зібраних у кримінальному провадженні та детально досліджених в судовому засіданні доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обґрунтувавши їх показаннями обвинуваченого, свідків та наданими стороною обвинувачення документами.

Сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

Доводи прокурора про закінчений замах на умисне вбивство потерпілого належним чином перевірялися судом першої інстанції та були обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України, замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Відповідно до ч. 2 ст. 15 цієї статті, за якою орган досудового розслідування кваліфікував дії обвинуваченого, замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідним для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчене з причин, які не залежали від її волі.

При розмежуванні замаху на вбивство та умисного тяжкого тілесного ушкодження необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя кримінального правопорушення, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Обов`язковою ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел).

Умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Зі встановлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що між обвинуваченим та потерпілим відбувся конфлікт, в ході якого розпочалася бійка, під час якої ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_10 ножем та кулаками рук не менше шести ударів в область голови, шиї, грудної клітини та верхніх кінцівок.

З показань допитаних у суді першої інстанції обвинуваченого, потерпілого та свідків вбачається, що вони надали категоричні показання з приводу того, що після заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, останній свідомість не втрачав, стояв на ногах та здійснював активні рухи.

До того ж, після заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, обвинувачений не продовжив й надалі наносити потерпілому удари ножем з метою його вбивства, хоча мав реальну можливість це зробити, а пішов з місця вчинення злочину, достовірно розуміючи, що потерпілий залишається живим.

З обставин даного кримінального провадження вбачається, що ніхто з осіб, присутніх на місці події, не заважав обвинуваченому продовжувати дії, направлені на позбавлення потерпілого життя, не чинив йому опір, не зупиняв та не стримував обвинуваченого від доведення свого злочинного умислу до кінця.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані стороною обвинувачення документи, яким зробив обґрунтовану оцінку, а вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що умисел обвинуваченого ОСОБА_7 був спрямований саме на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, і наміру вбити ОСОБА_10 він не мав.

На переконання колегії суддів, протокол огляду місця події, висновок експерта № 109/к та протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілого (на які прокурор посилався в апеляційній скарзі), так само як і інші надані стороною обвинувачення документи, не доводять наявність у ОСОБА_7 умислу саме на умисне вбивство потерпілого.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що вказаними вище доказами в їх сукупності, яким надав належну оцінку суд першої інстанції, повністю спростовані доводи апеляційної скарги прокурора в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, яка призвела до невірної кваліфікації дій обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, розглянувши кримінальне провадження у відповідності до правил, визначених у ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що за відсутністю доказів, які поза розумних сумнівів доводять вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, у тому числі, врахував його попередні судимості і вчинення злочинів у стані наркотичного сп`яніння, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо з призначенням йому остаточного покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі, і підстави для призначення йому більш суворого покарання відсутні, особливо враховуючи, що за ч. 1 ст. 121 КК України йому було призначено покарання не в мінімальних межах санкції.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого є нічим необґрунтованими, оскільки вирок суду був підписаний суддями (а не секретарем), у матеріалах кримінального провадження міститься оригінал вироку (тому посилання на невідповідність вироку вимогам засвідчення копії судового рішення є безпідставним), а проголошення вироку за відсутності прокурора та захисника не є підставою для скасування законного вироку.

Отже істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 2 лютого 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 263 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 336/2452/19