ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1390/18 Номер провадження 11-кп/814/1019/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 лютого 2018 року за №0000501, за апеляційними скаргами прокурора Кременчуцької окружної прокуратури ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 22 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дуісі Ахметського р-ну Республіки Грузія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та призначено йому покарання - 4 роки позбавлення волі, строк якого ухвалено обчислювати з моменту затримання обвинуваченого.
Вирішено долю речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 19 лютого 2018 року приблизно о 22 годині, діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу проник на територію охоронюваної автостоянки по вул. Молодіжній, 3 у м. Кременчук Полтавської обл., де відкрито заволодів велосипедом марки «Ardis Fold» сіро-фіолетового кольору, належним ОСОБА_11 , на якому виїхав за межі території наведеної автостоянки, не реагуючи на вимоги ОСОБА_12 зупинитись і повернути велосипед, чим спричинив потерпілій майнової шкоди на суму 2129 гривень.
В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке засуджено останнього, за обставин, встановлених судом та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість, просить скасувати вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 22 червня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.186 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі, посилаючись на те, що цей суд недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого, який винуватість у вчиненому не визнав, а також те, що є відсутніми обставини, що пом`якшують й обтяжують покарання.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 22 червня 2021 року щодо нього та призначити йому покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Свої вимоги ОСОБА_8 мотивує тим, що місцевим судом при призначенні покарання не враховано дані досудової доповіді, та у контексті наведеного посилається на те, що він визнає винуватість у вчиненому злочині, щиро розкаюється, раніше не притягувався до відповідальності, має двох неповнолітніх дітей на утриманні, з 18 травня 2021 року працевлаштувався та за місцем роботи характеризується позитивно.

Разом з тим, одночасно обвинувачений вважає, що висновок суду першої інстанції про викрадення ОСОБА_8 майна з охоронюваної території не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки винуватість обвинуваченого не було доведено поза розумним сумнівом.

Крім того, на думку ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні неправильно визначено потерпілого, оскільки власником велосипеда є ОСОБА_13 , а не ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_8 та заперечили проти апеляційної скарги сторони обвинувачення; прокурора, який, посилаючись на законність оскаржуваного вироку суду, просив залишити без задоволення обидві апеляційні скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що ці скарги слід залишити без задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з проникненням у сховище, ґрунтується на зібраних у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Такий висновок підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_11 , яка місцевому суду підтвердила, що у лютому 2018 року вона як завжди залишила свій жіночий велосипед марки «Ardis Fold», сіро-фіолетового кольору, на охоронюваній автостоянці, що огороджена металевим парканом, висотою приблизно у 1 метр, по вул. Молодіжній у м. Кременчук Полтавської обл. і три дні його не забирала, після чого від матері дізналась про викрадення згаданого належного їй транспортного засобу та написала заяву про вчинення злочину, забрала у поліції названий вище належний їй велосипед. ОСОБА_11 звернула увагу, що коли вона забирає велосипед із автостоянки, за нею слідкує охоронець з приводу того чи бере вона свій велосипед.
Так, з даних протоколу огляду місця події, а саме автостоянки за адресою: вул. Молодіжна, 3 м. Кременчук Полтавської обл., від 19 лютого 2018 року з фототаблицею, вбачається, що територія такої стоянки огороджена металевими парканом та воротами з вивіскою «АВТОСТОЯНКА», на ній при в`їзді розташована будівля біля якої зберігаються велосипеди (т.1 а.к.п. 195-199).
У свою чергу, наведені докази об`єктивно узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_12 , який у судовому засіданні місцевого суду підтвердив, що у встановлений судом час він допомагав по роботі своїй співмешканці ОСОБА_14 , яка працює контролером-приймальником на охоронюваній, огородженій металевим парканом і воротами, автостоянці за згаданою вище адресою, та на територію цієї стоянки зайшов обвинувачений, почав брати велосипед біля будинку охорони, однак цей транспортний засіб був пристебнутий, після чого взяв інший жіночий велосипед фіолетового кольору, який був непристебнутий, сказавши, що це його. У свою чергу, ОСОБА_14 повідомила ОСОБА_12 , що останньо названий велосипед належить дівчині, у зв`язку з чим ОСОБА_12 , перебуваючи поруч з обвинуваченим, сказав останньому «стій, почекай, це не твій велосипед», що ОСОБА_8 проігнорував, сів на викрадений транспортний засіб і поїхав у сторону с. Червона Знам`янка, а ОСОБА_12 гнався за ним приблизно 500 метрів, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції.

23 лютого 2018 року у ході пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка 19 лютого 2018 року приблизно о 21 годині 45 хвилин на автостоянці по вул. Молодіжній, 3 у м. Кременчук відкрито заволоділа велосипедом «Ардіс Фолд», що підтверджується протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 лютого 2018 року (т.1 а.к.п. 134-136).
27 лютого 2018 року ОСОБА_15 під час проведеного з ним слідчого експерименту продемонстрував обставини викрадення велосипеду марки «Ardis Fold» з автостоянки по вул. Молодіжній, 3 у м. Кременчук Полтавської обл., у тому числі, показав незначну відстань у декілька метрів у момент коли він кричав обвинуваченому поставити на місце викрадений велосипед, що підтверджується протоколом наведеної слідчої дії та фототаблицею до нього від 27 лютого 2018 року (т.1 а.к.п. 208-213).
При цьому, свідок ОСОБА_14 суду першої інстанції також підтвердила, що у встановлений судом час вона працювала контролером-приймальником на охоронюваній, огородженій парканом з колючим дротом автостоянці за вказаною вище адресою та засвідчила, що ОСОБА_16 їй повідомляв про те, на цю стоянку зайшов обвинувачений, спочатку спробував взяти спортивний велосипед, який був пристебнутий колесом до рами, що унеможливлювало їзду на ньому, після чого узяв сусідній жіночий сіро-голубий чи фіолетовий непристебнутий велосипед. Під час викрадення ОСОБА_14 повідомляла ОСОБА_12 , що останній транспортний засіб належить дівчині, через, що ОСОБА_12 кричав ОСОБА_8 , щоб він зупинився та повернув велосипед, але обвинувачений не зробив цього, а навпаки пришвидшив рух, а ОСОБА_12 побіг за ним. У судовому засіданні ОСОБА_14 підтвердила, що ОСОБА_8 про факт придбання велосипеду не казав.

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_17 працівник патрульної поліції, пояснив, що у лютому 2018 року він прибував за викликом "грабіж" по лінії 102 на автостоянку по вул. Молодіжній у м. Кременчук, після чого, у ході перевірки відомостей по виклику, поліцією було виявлено ОСОБА_8 з викраденим велосипедом у с. Нова Знам`янка та у подальшому затримано обвинуваченого.
З даних протоколу огляду місця події від 19 лютого 2018 року з фототаблицею вбачається, що місцем огляду є грунтово-асфальтна ділянка дороги біля буд. 30 по вул. Гоголя м. Кременчук Полтавської обл., де знаходився обвинувачений ОСОБА_8 та на відстані півметра від нього - складний велосипед марки «Ardis Fold» фіолетово-сірого кольору. У ході цієї слідчої дії поліцією було вилучено викрадений ОСОБА_8 велосипед (т.1 а.к.п. 200-203 ).
Висновком експерта з оцінки майна №34 від 23 лютого 2018 року підтверджено, що середня ринкова вартість велосипеду «Ardis Fold 20», придбаного у 2016 році, бувшого у використанні, у справному стані без пошкоджень, з урахуванням зносу, станом на 19 лютого 2018 року складає 2129 гривню (т.1 а.к.п. 206-207).
Водночас слід зазначити, що наведені вище докази фактично підтвердив у суді апеляційної інстанції і сам ОСОБА_8 , який пояснив суду, що він 19 лютого 2018 року приблизно о 22 годині на вул. Молодіжній, 3 у м. Кременчук Полтавської обл. заволодів чужим велосипедом марки «Ardis Fold» сіро-фіолетового кольору, та, при цьому, розумів, що такі його дії бачив ОСОБА_12 , який говорив йому «стій», гнався за ним.
Отже, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 за ч.3 ст.186 КК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що на велосипеді потерпілої не було будь-яких застібок, велосипеди на автостоянці перебувають за домовленістю, без видачі квитанцій, то такі доводи ніяким чином не впливають на те, що цей велосипед належав ОСОБА_11 , тобто був чужим майном для обвинуваченого щодо якого останній не мав будь-яких прав та він розумів наведене. Названий велосипед на час вчинення злочину зберігався на території постійно охоронюваної, огородженої металевими парканом та воротами автостоянки з вивіскою "АВТОСТОЯНКА", де ОСОБА_8 не мав жодних законних підстав та об`єктивних причин перебувати. Натомість обвинувачений шляхом вільного доступу проникнувши у наведене сховище, відкритим способом викрав звідти велосипед потерпілої, а тому вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення обґрунтовано отримало юридично-правову кваліфікацію за ч.3 ст.186 КК України.
Твердження обвинуваченого про те, що у цьому кримінальному провадженні неправильно визначено потерпілого є неспроможними, оскільки органом досудового розслідування та судом першої інстанції правильно встановлено, що саме ОСОБА_11 кримінальним правопорушенням було завдано шкоди. Наведене підтверджується показаннями ОСОБА_11 , яка підтвердила, що велосипед, на якому вона постійно пересувалась та яким у подальшому заволодів ОСОБА_8 , їй подарувала сестра. Свідок ОСОБА_18 , підтвердила такі показання у тому, що вона у 2015-2016 році подарувала наведений велосипед своїй сестрі ОСОБА_11 , так як вона ( ОСОБА_18 ) та її донька ( ОСОБА_13 ) не користувались цим транспортним засобом. До того ж, як убачається з матеріалів кримінального провадження, саме ОСОБА_11 зверталась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо викрадення велосипеду марки «Ardis Fold» (т.1 а.к.п. 194).
Доводи апеляційної скарги про те, що органом досудового розслідування не було проведено пред`явлення для впізнання викраденого велосипеду, не впливають на законність та обгрунтованість оскаржуваного вироку місцевого суду, оскільки наведеними вище доказами у їх сукупності доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, з дотриманням стандарту "поза розумним сумнівом". До того ж, сам обвинувачений, як під час досудового розслідування, так і розгляду кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанцій підтверджував факт виїзду з території автостоянки саме на згаданому вище велосипеді потерпілої.
Крім того, у контексті наведеного слід зазначити, що відповідно до ч.5 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності.
Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - постанови Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Пунктом 3 наведеної постанови Пленуму передбачено, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Кримінальним законом визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З апеляційних скарг видається, що обвинувачений та прокурор ставлять питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, які пов`язані із суддівським розсудом.

Разом з тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не вийшов за межі дискреційних повноважень, при призначенні покарання виконав вказані вище вимоги закону і роз`яснення Пленуму Верховного суду України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України класифікується як тяжкий, є корисливим, особу обвинуваченого, який у вчиненому не розкаявся, не надав осуд своїй поведінці, на час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції офіційно не працював та не намагався виправити наслідки злочину, матеріальну шкоду потерпілій не відшкодував, характеризується задовільно за місцем проживання, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, думку потерпілої ОСОБА_11 , яка на призначенні суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не наполягає, дані досудової доповіді, за якою виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без позбавлення або обмеження волі, органом пробації встановлено середні ризики вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та небезпеки останнього для суспільства, наявність обставин, що пом`якшують покарання - перше притягнення до кримінальної відповідальності, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Усупереч твердженням апелянта колегія суддів зауважує, що застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням за вчинення тяжкого злочину, має мати для цього достатні підстави, яких апеляційний суд у даному кримінальному провадженні не вбачає.
Так, ОСОБА_8 засуджено місцевим судом за відкрите викрадення чужого майна за наявності кваліфікуючої ознаки - з проникненням у сховище.
Санкцією ч.3 ст.186 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.
У свою чергу, колегія суддів зауважує, що підвищена суспільна небезпека грабежу зумовлюється тим, що грабіжник не приховує свого наміру протиправно заволодіти майном, діє відкрито для сторонніх осіб, ігноруючи волю потерпілого чи осіб, у володінні чи під охороною яких перебуває майно.
Так, судом установлено, що ОСОБА_8 незаконно проникнув на територію охоронюваної та огородженої автостоянки, де він не мав законних прав та об`єктивних причин перебувати. Після цього, обвинувачений відкрито викрав з неї чуже майно, а саме не приховуючи свого наміру протиправно заволодіти ним, ігноруючи той факт, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий характер, зокрема, для ОСОБА_12 , та усвідомлюючи їх здійснення поза волею ОСОБА_12 , який казав ОСОБА_8 зупинитись та повернути викрадене майно, гнавшись за обвинуваченим тривалу відстань.
Таким чином, з аналізу обставин злочину у цьому кримінальному провадженні вбачається, що суспільна небезпечність вчиненого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, визначається не стільки розміром заподіяної матеріальної шкоди, скільки способом його вчинення та відповідним змістом суб`єктивної сторони.
При цьому, апеляційний суд не вбачає сукупність характерних рис обвинуваченого як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, які б підтверджували готовність ОСОБА_8 належно виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки й досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою.
Так, доводи обвинуваченого про наявність щирого каяття є безпідставними, оскільки обвинувачений під час розгляду кримінального провадження на протязі більш ніж 3 років не визнав повністю винуватість у вчиненому та не надав критичний осуд своїй протиправній поведінці. Наведене також стверджується і суперечливим змістом апеляційної скарги, у якій обвинувачений поряд із проханням призначити покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, паралельно вказує про недоведеність його винуватості поза розумним сумнівом.

Колегія суддів ураховує те, що обвинувачений здійснив переказ грошових коштів у сумі 515 гривень потерпілій ОСОБА_11 за день до судового засідання апеляційної інстанції, однак наведене ОСОБА_8 було здійснено під тиском тягаря реального відбування покарання, призначеного за вироком місцевого суду, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що ОСОБА_8 на протязі більш ніж 3 років намагався будь-яким чином коменсувати потерпілій шкоду, працевлаштуватись для отримання правомірних доходів, а влаштувався на роботу 18 травня 2021 року, у той час як злочин ним було вчинено 19 лютого 2018 року. Така посткримінальна поведінка обвинуваченого на протязі тривалого часу (більш ніж 3 років) під час провадження у суді в більшій мірі свідчить про його намагання уникнути справедливого покарання за вчинене, а не про спроби виправлення та перевиховання останнього.

Інші підстави, з якими ОСОБА_8 пов`язує свої апеляційні вимоги, а саме те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має двох малолітніх дітей на утриманні, а також дані досудової доповіді, були належним чином враховані судом першої інстанції, а тому колегія суддів не вбачає підстав для їх повторного врахування.

До того ж, слід зазначити, що врахуванню підлягають усі обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як ідеться в апеляційній скарзі сторони захисту.

Підстав вважати призначене ОСОБА_8 покарання явно несправедливим через суворість або м`якість, про що порушують питання прокурор та обвинувачений в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Переконливих і достатніх обставин, які б спростовували висновки місцевого суду, в апеляційних скаргах не наведено. При цьому, скарга обвинуваченого, поряд з прохальною частиною щодо необхідності звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не містить доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.75 КК України.
Таким чином, призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання, яке відповідно до санкції ч.3 ст.186 КК України є мінімальним, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, що призначено із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, конкретних обставин злочину, даних про особу обвинуваченого, наявністю обставин, що пом`якшують покарання та відсутністю обставин, що його обтяжують, а тому з урахуванням принципу співмірності та індивідуалізації покарання є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так й іншими особами, та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку, ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, у ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

Підстав, передбачених ст.409 КПК України, для скасування чи зміни вироку суду у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Кременчуцької окружної прокуратури ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 22 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_8 взяти під варту у залі суду.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той же строк з моменту отримання судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4