ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2239/21 Справа № 205/1562/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
представника потерпілої ОСОБА_9
обвинуваченої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000292 за апеляційними скаргами прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_11 , обвинуваченої ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_12 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпра, громадянки України, заміжньої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року ОСОБА_10 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу з урахуванням положень ст. 69 КК України у розмірі 2 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38 250 гривень, розстрочивши виплати штрафу певними частинами на 12 місяців, зобов`язавши сплачувати рівними частинами по 3 188 гривень, починаючи з моменту набрання чинності цим вироком, без позбавлення права керування транспортними засобами.
Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 10 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_10 було відмовлено.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винною в тому, що вона 05.02.2020 року близько 15:50 годин керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась в Новокодацькому районі м. Дніпро по вул. Генерала Волівача з боку вул. Старий шлях в напрямку вул. Природної.
Під час руху ОСОБА_10 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожніх обставин та їх змін, перед виконанням маневру обгону не переконалася в тому, що своїм маневром не створить небезпеки іншим учасникам руху, виконуючи обгін, виїхала на смугу зустрічного руху, не обрала безпечну швидкість руху керованого нею автомобіля, не врахувала дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати можливість постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, внаслідок чого втратила контроль над керуванням транспортного засобу, і в районі будинку АДРЕСА_2 скоїла зіткнення з велосипедом під керуванням велосипедиста ОСОБА_12 , яка рухалась у зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедистці ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового поперечного перелому лівої великогомілкової та малогомілкової кісток у середній третині зі зміщенням уламків, не менше 20-ти синців - по зовнішній поверхні лівого стегна від верхньої до нижньої третини з переходом відповідно на проекцію лівого колінного суглобу, по передньо-зовнішній поверхні лівої гомілки від верхньої до нижньої кінцівки, по внутрішній поверхні лівого гомілково-ступневого суглобу з переходом на тильну поверхню лівої стопи в проекцію 3-5-ї плюснових кісток, по внутрішній поверхні правої гомілки у верхній третині, по передньо-внутрішній поверхні правої гомілки у середній третині, 8-ми саден - по задній поверхні правого та лівого ліктьових суглобів, по зовнішній поверхні правої гомілки у верхній третині, по передній поверхні правої гомілки на межі верхньої та середньої третини (частково на тлі синця), по передній поверхні лівої гомілки у середній третині (на тлі синця), в проекції серединного квадрату лівої сідниці.
Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо сказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), або при ударі об такий (такі), якими могли бути і виступаючі частини рухаючись авто- та вело-засобів за умов дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи характер, локалізацію та ступінь ознак загоєння виявлених у неї тілесних ушкоджень, дані медичної документації, можливо вказати, що ушкодження утворилось незадовго до надходження на стаціонарне лікування в КНП «МКЛ №2» ДМР. Виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день) відповідно до п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6 - термін зрощення кісткової тканини понад 21-ну добу.
В даній дорожній обстановці водій автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 повинна була діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України.
При заданому механізмові події дії водія автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Технічна можливість запобігти вказаній ДТП для водія автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 визначалася виконанням нею вимог п.12.1 Правил дорожнього руху і для неї не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б їй виконати зазначені вимоги ПДР.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_10 , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, який встановлює наступне: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням події даної ДТП.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_12 просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Цивільний позов ОСОБА_12 - задовольнити.
Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 18 352 грн. 62 коп., втрачений заробіток за період з 05 лютого 2020 року по 11 вересня 2020 року в розмірі 173 177 грн. 40 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., а всього 291 530 грн. 02 коп.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у вироку суд належним чином не мотивував своє рішення щодо застосування положень ст. 69 КК України, що призвело до м`якості призначеного ОСОБА_10 основного покарання.
Вказує на те, що вирок суду не містить мотивування, в яких саме діях обвинуваченої виявлялося щире каяття, оскільки вважає, що тривале невідшкодування ОСОБА_10 завданої їй шкоди свідчить про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, оскільки злочин було вчинено 05 лютого 2020 року, а обвинувачена до теперішнього часу в повному обсязі не відшкодувала завдану потерпілій матеріальну та моральну шкоду.
Зазначає, що посилаючись на активне сприяння розкриттю злочину як на обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_10 суд не зазначив, які саме її добровільні дії були спрямовані на допомогу органам досудового слідства та суду у встановлені обставин вчиненого злочину.
Таким чином, обвинувачена ОСОБА_10 не відшкодувала їй матеріальну та моральну шкоду, завдану злочином, що свідчить про відсутність повного добровільного відшкодування завданих нею збитків і в її не бажанні усунути негативні наслідки та компенсувати завдану їй шкоду. А суд у повній мірі не врахував, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень у потерпілої значно погіршився стан здоров`я, вона перенесла важкі хірургічні операції, і у зв`язку з цим їй було завдано значної фізичної та моральної шкоди.
Також апелянт звертає увагу, що обгрунтовуючи свої висновки про незастосування до обвинуваченої додаткового покарання суд послався головним чином на тяжкість вчиненого злочину, необережну форму вини та дані, що позитивно характеризують її особу, проте, на думку потерпілої, ці обставини були враховані судом при призначенні основного покарання, але разом з тим з урахуванням особливостей скоєного кримінального правопорушення вони не є підставами для не призначення додаткового покарання у виді позбавлення спеціального права, яке в даному випадку, як вважає апелянт, є визначальним для досягнення мети попередження нових злочинів, передбаченої ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України.
Крім того, потерпіла вважає, що обвинувачена не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Полісу № АО/1927428), оскільки в Полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/1927428, строк дії з 21 червня 2019 року до 20 червня 2020 року, страхувальником вказано ОСОБА_13 .
Зазначає, що судом безпідставно не було задоволено її позов в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої їй внаслідок ДТП в розмірі 18 352,62 гривень, яка складається з витрат на ліки та лікарські засоби, які відповідно до доданих до позовної заяви чеків становлять суму 9 352,62 грн.; шкоди, пов`язаної із знищенням її велосипеда вартістю 5 000 грн.; шкоди, пов`язаної із знищенням мобільного телефону марки «Dodjee Х-60», вартістю 4 000 грн.
Посилається й на те, що згідно з довідкою АТ «Дніпроважмаш» від 22 жовтня 2020 року № 90 вона займає на цьому підприємстві посаду електромонтеру з обслуговування підстанції і її середньомісячна заробітна плата за останні З місяці до отримання травми складає 8 377 грн. 31 коп. (за листопад 2019 року 8 093,34 грн. + за грудень 2019 року 8 380,25 грн. + за січень 2020 року 8 658,35 грн. / 3). Термін з дня отримання нею тілесних ушкоджень по день виходу на роботу (день виписки з лікарняного 11 вересня 2020 року) складає 220 днів. Згідно розрахунку її середньоденний розмір втраченого заробітку складає 787 грн. 17 коп., тому за 220 днів втрачений заробіток за період з 05 лютого 2020 року по 11 вересня 2020 року складатиме 173 177 грн. 40 коп. і він, як вважає потерпіла, підлягає стягненню з обвинуваченої ОСОБА_10 на її користь.
Щ о стосується розміру моральної шкоди, стягнутої судом з обвинуваченої на її користь в розмірі 10 000 гривень, то в цій частині потерпіла також виражає свою незгоду та зазначає, що з урахуванням кількості, глибини, тривалості моральних страждань, деякі з яких вона переживає та відчуває до теперішнього часу і буде змушена відчувати усе своє життя, виходячи з принципів розумності та доцільності, вона оцінює спричинену їй моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень, яка є тією належною компенсацією, яка необхідна для відновлення її фізичного, психічного та психологічного стану, порушених позитивних звичок та соціальних стосунків. Вважає, що ця шкода складається в її випадку з відчуття глибокого страху за своє життя та здоров`я під час, коли автомобіль здійснив на неї наїзд; з відчуття гострого фізичного болю та глибокого психологічного стресу від заподіяних тілесних ушкоджень у вигляді закритого уламкового поперечного перелому кісток зі зміщенням та сінців на стегнах та гомілках; з відчуття постійного стресу та фізичного болю на протязі періоду лікування, з яких вона 21 день знаходилась на стаціонарному лікуванні в досить незвичних, дискомфортних умовах; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що 11 лютого 2020 року вона перенесла хірургічну операцію; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що вона вимушена ходити на костилях, що зумовило не тільки фізичний біль, а ще й додаткові психологічні страждання; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що на значний час вона доставляє багато додаткового незвичного клопоту по догляду за собою своїм близьким та рідним; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що через скоєну ДТП вона перестала бачитись та зустрічатись зі своїми родичами, друзями та знайомими так часто, як це було до цього; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що на тривалий час частково змінився її звичайний уклад життя, через що вона не могла на протязі тривалого часу задовольняти свої звичайні звички та потреби, як це було раніше; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що внаслідок ДТП, через заподіяні травми, вона втратила роботу та отримала направлення на обстеження до МСЕК для встановлення групи інвалідності.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та частково апеляцію обвинуваченої, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги потерпілої.
Обвинувачена та її захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої, частково підтримали апеляцію прокурора, заперечували проти задоволення апеляції потерпілої.
Потерпіла та її представник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу потерпілої, заперечували проти задоволення апеляції прокурора та обвинуваченої.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступного.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_10 за ч.1 ст. 286 КК України та доведеність її вини в поданих апеляційних скаргах не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Аналізуючи ж доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_12 щодо неправильного вирішення судом першої інстанції заявленого у кримінальному провадженні цивільного позову, колегія суддів приходить до наступного.
Так, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
При пред`явленні цивільного позову у кримінальному провадженні форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у цивільному судочинстві. Цивільний позов у кримінальному судочинстві розглядається судом за правилами КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
Страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV. При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії.
У відповідності до вимог п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди заподіяної потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
До того ж, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, цивільно-правова відповідальність на транспортний засіб автомобіль ЗАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керувала обвинувачена ОСОБА_10 у період вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована в АТ «МЕГА ГАРАНТ» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/1927428, строк дії з 21.06.2019 року до 20.06.2020 року, ліміт страхової суми: 200 000 грн. - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 100 000 грн. - за шкоду, заподіяну майну, розмір франшизи -2 000 грн.
До того ж, відповідно до п.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Оскільки обвинувачена ОСОБА_10 на момент ДТП мала посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, тобто керувала транспортним засобом правомірно, незважаючи на те, що страховиком за вищезазначеним страховим полісом є ОСОБА_13 , обвинувачена ОСОБА_10 також є особою, відповідальність якої застрахована.
Таким чином, підстави вважати виключно ОСОБА_10 належним відповідачем як за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_12 в даному випадку у колегії суддів відсутні. Враховуючи те, що за законом заявлена сума шкоди підлягає стягненню саме зі страховика, підстави вважати, що суд обґрунтовано вирішив питання про відшкодування моральної шкоди тільки з обвинуваченої, не залучивши до розгляду провадження у якості цивільного відповідача АТ «МЕГА ГАРАНТ» як страхову організацію (страховика), що застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу, колегія суддів не може.
Крім того, судом залишився по суті не вирішним цивільний позов потерпілої в частині стягнення з обвинуваченої на її користь втраченого заробітку за період з 05 лютого 2020 року по 11 вересня 2020 року.
Суд першої інстанції з приводу цієї частини позовних вимог у вироку лише зазначив, що він вважає безпідставними та недоведеними вимоги позивача про відшкодування за рахунок обвинуваченої збитків, які пов`язанні з втратою потерпілою заробітку за період непрацездатності у розмірі 173 177 грн. 40 коп., оскільки до позову не було долучено належних доказів щодо фактично отриманих нею виплат, в зв`язку з непрацездатністю в період з 05.02.2020 року (подія ДТП) до 11.09.2020 року (момент виходу з лікарняного на роботу), що позбавляє суд можливості перевірити правильність розрахунку зазначеної у позові суми втраченого заробітку, який би підлягав стягненню, а відшкодуванню підлягають лише реальні збитки (ст. 22 ЦК України). При реальному настанні цих витрат та їх підтвердженні відповідними документами позивач має право звернутись до суду з цивільним позовом, надавши суду відповідні докази.
Таким чином, вирішуючи цивільний позов та стягуючи на користь потерпілої ОСОБА_12 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень з обвинуваченої ОСОБА_10 , суд не врахував вимог Закону України «Про страхування» та ст. 1194 ЦК України, разом з цим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 року у справі № 552/6381/17, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Однак у цій справі судом першої інстанції аспекти відповідальності страховика належним чином досліджені не були.
Допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону під час вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, обговорюючи питання про остаточне рішення щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів виходить з того, що відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 7 КПК України, ч. 2, ч. 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції відповідно до процесуального закону позбавлений можливості усунути вищезазначені недоліки, оскільки страхова компанія на час ухвалення вироку не була залучена до участі у судовому засіданні, а для належного вирішення цивільного позову є необхідним обговорення та вирішення питання про суб`єктний склад цивільних відповідачів, що не є можливим на етапі апеляційного провадження.
За таких обставин апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_12 в частині вирішення цивільного позову підлягає частковому задоволенню, а вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року щодо ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, під час якого необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог чинного законодавства проаналізувати докази, наведені апелянтом в обґрунтування своїх вимог, дати їм належну юридичну оцінку, та усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, з дотриманням прав учасників процесу, постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Відповідно до статті 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:
1) неповнота судового розгляду;
2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;
3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;
4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що чинним КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить вихід за межі апеляційних вимог, що може потягнути погіршення становища обвинувачених, а з іншого боку до переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України, не входять істотні порушення кримінального процесуального закону, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. 15, п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК України, ч. 6 ст. 22 КПК України та ст. 23 КПК України, - колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_12 задовольнити частково, оскаржуваний вирок суду скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначити у цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_12 - задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року щодо ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4