02.11.2021
Справа № 642/6942/21
Провадження №1-кс/642/4166/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
скаржника ОСОБА_3 ,
представника скаржника ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні суду скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові ) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження, -
Представник скаржника у судовому засідання доводи скарги підтримав, прохав її задовольнити
Скаржник в судовому засіданні підтримав думку захисника, прохав скаргу задовольнити та постанову скасувати.
Слідчий у судове засідання з`явилися, зазначив, що вважає скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
27.10.2021 слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_6 вказане кримінальне провадження було закрито, на підставі п 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
В обґрунтування оскаржуваної постанови слідчий зазначив наступне.
Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 у складі головуючого судді ОСОБА_7 (справа № 646/1552/18; № провадження І-кп/646/410/2018) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та Затверджено угоду про його примирення з потерпілим.
В п. 1 ч. 1 сі. 473 КПК України прямо передбачено, що наслідком і укладення та затвердження угоди про примирення, для підозрюваного чи обвинуваченого, є обмеження права оскарження вироку, згідно з положеннями статей 394 і 424 цього Кодексу та відмова від здійснення прав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 474 цього Кодексу.
Таким чином, на сьогоднішній день, вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 у складі головуючого судді ОСОБА_7 (справа № 646/1552/18) набрав законної сили і підлягає виконанню. Він не був оскаржений в апеляційному порядку з підстав, вказаних вище, а за результатом розгляду заяви ОСОБА_3 про перегляд цього вироку за нововиявленими обставинами було прийнято рішення про повернення цієї заяви ОСОБА_3 .
З огляду на це, на сьогоднішній день, у органу досудового розслідування відсутні підстави стверджувати, що при ухваленні Червонозаводським районним судом м. Харкова вироку від 30.05.2021 щодо ОСОБА_3 , не було дотримане вимог ст.ст. 471, 474, 475 КПК України.
Надання ОСОБА_3 копії вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у складі головуючого судді ОСОБА_8 від 18.08.202 не може яким-небудь-чином спростовувати висновки Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.05.2018, оскільки йде мова про різн провадження, правосуддя в яких здійснювалося різними судами, рішення яких можуть бути оскаржені виключно у встановлених законом випадках і порядку.
У своїй заяві про вчинення злочину та показаннях, ОСОБА_9 обґрунтовує відсутність у ОСОБА_10 підстав для набуття процесуального статусу представника потерпілого у кримінальному проваджень № 0000212 від 03.02.2017; порушення вимог КПК України при затвердженні угоди про примирення з потерпілим у вищевказаному кримінальному провадженні Червонозаводським районним судом м. Харкова, а також спричинення йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій правоохоронних і судових органів, зокрема, наступними документами:
-висновком науково-правового дослідження від 03.12.2020, складеного провідним науковим співробітником відділу господарсько-правових досліджень проблем економічної безпеки ДУ «Інститут економіко-правових досліджень імені В.К. Мамутова» НАН України, членом науково-консультативної ради при Верховному Суді, доктором юридичних наук, доцентом ОСОБА_11 ;
-науково-правовим висновком за договором №7/74 від 07.12.2020, складеним провідним науковим співробітником НДІ вивчення проблем злочинності імені академіка В.В. Сташиса НАПрН України, кандидатом юридичних наук за спеціальністю «Кримінальний процес, криміналістика, судова експертиза», старшим науковим співробітником ОСОБА_12 ;
- науково психологічно-правовим висновком на запит адвоката ОСОБА_13 , складеним заступником директора з наукової роботи НДІ вивчення проблем злочинності імені академіка В.В. Сташиса НАПрН України, кандидатом юридичних наук, старшим дослідником ОСОБА_14 , кандидатом юридичних наук, доцентом ОСОБА_15 , кандидатом психологічних наук ОСОБА_16 .
Копії зазначених документів були долучені ОСОБА_3 до заяви про вчинення кримінального правопорушення.
Між тим, орган досудового розслідування не може розцінити вказані висновки як належні і допустимі докази, що свідчать про наявність у діях слідчої Основ`янського ВП ГУНИ в Харківській області ОСОБА_17 складу кримінального правопорушення.
Так, в ч. 1 ст. 84 КІІК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно ч. 2 ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
При цьому, в ч. 1 ст. 242 КПК України передбачено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження необхідні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Таким чином, КПК України в категоричній формі забороняє проводить експертні дослідження з питань права і тим більше, використовувати отримай результати у якості доказів. Виходячи зі змісту ст. 9 КПК України, яка регламентує таку загальну засаду кримінального провадження, як законність, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник орган; досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
При цьому, повноваження учасників кримінального провадження чітко регламентуються, зокрема, Конституцією України та КПК України.
Так, в ст. 124 Конституції України проголошено, що правосуддя в Україні ; здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення ' цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Відповідно до ч. 1 ст. 30 КПК України, у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом, згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.
Функції і повноваження прокурора, врегульовані ст. 131-1 Конституції України, ст. 36 КПК України, ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» тощо. При цьому, ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» встановлює категоричну заборону на делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами.
Повноваження слідчого, у свою чергу, регламентовані ст. 40 КПК України, в ч. 5 якої проголошено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, І установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
Натомість, твердження і висловлення, які містяться у наданих ОСОБА_3 наукових висновках, зроблені особами, які не є службовими, які не обіймають відповідних посад в органах державної влади та які не уповноважені на прийняття процесуальних рішень та здійснення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000212 від 03.02.2017.
Ці висловлювання можна охарактеризувати як суб`єктивну думку окремих громадян, що не уповноважені законом на здійснення досудового розслідування, нагляду за доодержанням законів у формі процесуального керівництва, захисту, правосуддя тощо і яка заснована на договірних відносинах з адвокатом ОСОБА_13 та на обмеженому сприйнятті матеріалів кримінального провадження № 0000212 від 03.02.2017.
Таким чином, особи, які надавали вищевказані висновки не мають жодного відношення до кримінального провадження і їхні міркування не мають нічого спільного з таким процесуальним джерелом доказів, як висновок експерта і не можуть використовуватися при прийнятті процесуальних рішень органом досудового розслідування. Суб`єктивна думка особи, незалежно від рівня її освіти і наявності наукового ступеня, не може ставити під сумнів судове рішення, ухвалене іменем України і яке набрало законної сили
В ч. 1 ст.365 КК України передбачено кримінальну відповідальність за перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб.
Згідно примітки 3 до ст. 364 КК України, істотною шкодою у статтях 364, 3641, 365, 3652, 367 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Станом на 03.02.2017 року, неоподатковуваний мінімум доходів громадян становив 800 грн, що вказує на розмір істотної шкоди (як обов`язкової ознаки об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України) як 80000 (вісімдесят тисяч) грн.
В той же час, в ході досудового розслідування не було встановлено об`єктивних і неупереджених даних, які б свідчили про умисне вчинення слідчою слідчого відділу Основ`янського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області ОСОБА_17 яких-небудь дій, що виходили за межі наданих їй прав чи повноважень, при залученні до кримінального провадження № 0000212 від 03.02.2017 представника потерпілого - ОСОБА_18 і які б спричинили кому-небудь істотної шкоди, у розмірі 80000 грн.
В ст. 2 КПК України проголошено, що одним із завдань кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного і неупередженого досудового розслідування з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З огляду на викладене, всебічне, повне і неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження №0000179 від 24.05.2021 за ч. 1 ст. 365 КК України призводить до висновку про відсутність в діянні слідчого слідчого відділу Основ`янського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області ОСОБА_17 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України.
Таким чином, у ході досудового розслідування не допитано безпосередньо ОСОБА_10 , який був заявником у кримінальному провадженні № 0000212, не досліджено причинний зв`язок між діями ст.. слідчого СВ Основ`янського ВП Слобідського ВП ГУ НП в Харківській області, майора поліції Винокурової, які мають ознаки злочину , передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України та настанням наслідків у вигляді засудження ОСОБА_3 за вироком суду від 30.05.2018; не проведено експертизу щодо наявності шкоди в діях ст. слідчого СВ Основ`янського ВП Слобідського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_17 , а також склад і розмір шкоди.
Разом з тим, суд зазначає, що ч. ст. 38 КПК України передбачений обов`язок органу досудового розслідування застосувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.
Статтею 284КПК України чітко визначені підстави для закриття кримінального провадження.
Так, відповідно до п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
Відповідно до ст.ст. 2, 284КПК України закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження в сукупності.
Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). За загальним правилом, визначеним в ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.
Частиною 5 ст. 110 КПК України чітко визначено, що постанова слідчого, дізнавача, прокурора складається з:1) вступної частини, яка повинна містити відомості про:місце і час прийняття постанови;прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову;2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про:зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови;мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу;3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про:зміст прийнятого процесуального рішення;місце та час (строки) його виконання;особу, якій належить виконати постанову;можливість та порядок оскарження постанови.
Згідно ч. 2 ст.9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, дізнавач зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
В ч. 1 ст.92 КПК України вказано, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, дізнавача, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.
Відповідно до ч.1 ст. 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно ч.2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до норм КПК України на слідчого суддю покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим постанови. Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину, то слідчий суддя має звернути увагу на те, чи містить постанова детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить постанова висновки слідчого щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.
Таким чином, прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосереднього дослідження та оцінки слідчим, дізнавачем доказів, які стосуються цього провадження в сукупності.
ідчим у постанові не наведено жодної підтвердженої матеріалами провадження підстави закриття кримінального провадження, а також відсутні посилання на встановлені фактичні обставини, що стали такими підставами. Належної правової оцінки щодо відсутності складу кримінального правопорушення з відповідним аналізом усіх елементів складу злочину та мотивацією з посиланням на докази, зібраними в ході досудового розслідування, у постанові слідчого також не наведено.
Таким чином, виходячи зі змісту вищенаведених норм, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування слідчим норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що оскаржувана постанова про закриття кримінального провадження не є достатньо обґрунтованою, не всебічно проведено перевірку по даному кримінальному провадженню здобутим доказам, виконано не всі необхідні слідчі дії для забезпечення виконання завдань кримінального судочинства, визначених ст. 2 КПК України, а тому скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 303 -307 КПК України, суд
ухвалив:
Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові ) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження задовольнити.
Скасувати постанову від 27.10.2021 слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові ) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0000179 від 24.05.2021 за ч. 1 ст. 365 КК України.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1