Номер провадження: 11-кп/813/361/22
Номер справи місцевого суду: 496/4457/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000664 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 20.04.2021 року, стосовно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Рені Одеської області, громадянина України, тимчасово не працюючого, маючого середню освіту, одруженого, маючого на вихованні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами, строком на 1 (один) рік.
Відповідно до ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, строком на 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вироком суду задоволено позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_9 та стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілого 56756,72 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів, процесуальні витрати та заходи забезпечення кримінального провадження.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він, 01.11.2019 року, о 17.00 год., в с. Великий Дальник, Біляївського району Одеської області, на автодорозі М-15 «Одеса-Рені», керуючи автомобілем марки «MITSUBISHI GALANT», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в бік с. Маяки Біляївського району Одеської області, навпроти магазину «АТБ», в порушення вимог п.п. 1.5, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1036 від 10.10.2001 року, перед зміною напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу зустрічному транспортному засобу - мотоциклу марки «Ява», державний номерний знак НОМЕР_2 , що рухався в бік с. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, виконав поворот ліворуч, чим створив перешкоду для руху водію мотоцикла, яким керував ОСОБА_7 , що призвело до зіткнення (контактування) правою бічною частиною автомобіля з передньою частиною мотоциклу, в результаті чого ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Не погоджуючись з вироком суду захисник подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на суворість покарання, зокрема призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання та не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що ОСОБА_9 щиро розкаюється, являється єдиним годувальником в сім`ї, має на утриманні неповнолітню дитину та дружину ІІІ групи інвалідності, яка потребує постійного нагляду лікарів в м. Одесі, а без транспортного засобу обвинувачений фактично позбавляється можливості доставлення дружини до медичного закладу. Захисник посилається на те, що обвинувачений працює в таксі, а тому лише вказана робота дає йому можливість забезпечувати годування своєї родини.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, та ці обставини ніким не оспорюються.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_9 злочину не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував пом`якшуючих обставин, а тому необґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкція ч.2 ст.286 КК України надавала можливість суду першої інстанції, як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до обвинуваченого, оскільки вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування та не є обов`язковим для суду.
Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 основного покарання та вирішенні питання щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, добровільне часткове відшкодування завданих матеріальних збитків та відсутність обставин, які обтяжують покарання, але дійшов висновку про відсутність достатніх обставин, які свідчать про наявність підстав для не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Апеляційний суд погоджується з виносками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 зазначив, що працює водієм, у нього на утриманні перебувають неповнолітня дитина та дружина-інвалід, а тому позбавлення його права керування транспортними засобами позбавить його можливості працювати та забезпечувати проживання його родини.
Однак, обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник, на підтвердження вказаних доводів, не надали суду будь-яких доказів, які підтверджують факт працевлаштування обвинуваченого, в тому числі і на підтвердження того, що професійна діяльність обвинуваченого пов`язана з керуванням транспортними засобами, а автомобіль є його єдиним джерелом отримання доходів.
Крім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинуваченим ОСОБА_9 , окрім відшкодування після події ДТП близько 3000 гривень, до дня ухвалення оскарженого вироку судом першої інстанції та апеляційного перегляду вироку, фактично не було відшкодовано матеріальну шкоду на користь потерпілого, який отримав тяжкі тілесні ушкодження та потребував лікування, що свідчить про відсутність у обвинуваченого бажання відшкодувати матеріальну шкоду потеплілому. Доводи обвинуваченого відносно того, що він не був обізнаний щодо порядку відшкодування шкоди апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки останній, будучи дорослою людиною вочевидь мав розуміння, що відшкодувати спричинену матеріальну шкоду можливо шляхом передачі відповідних грошових коштів потерпілому, в тому числі, як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і після ухвалення вироку.
Крім того, вирішуючи питання щодо правомірності призначення судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення волі, апеляційний суд враховує обставини кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_9 , керуючи автомобілем, допустив грубе порушення Правил дорожнього руху України, а результатом цього порушення є тяжкі тілесні ушкодження у потерпілого.
Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_9 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.
Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.
За наведених обставин, доводи сторони захисту про визнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 , його щире каяття, часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілому до моменту ухвалення вироку у сумі близько 3000 гривень, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути визнані безумовними підставами для незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції висловленій у постанові Першої судової Палати ККС у складі ВС від 10 серпня 2021 року по справі №235/689/20.
Також апеляційний суд зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.
Колегія суддів звертає увагу, що Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Таким чином, з огляду на фактичні обставини даного кримінального провадження, апеляційний суд не вбачає порушень закону судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а вирок суду в цій частині є достатньо вмотивованим.
Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, оскільки призначене судом покарання є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Колегія суддів не знаходить підстав вважати, що призначене обвинуваченому не відповідає положенням ст.ст. 50, 65 КК України.
Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.
З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК, оскільки апеляційна скарга захисника не містить у собі доказів про існування підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування чи зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 20.04.2021 року, яким ОСОБА_9 засуджений за ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4