Справа № 562/3254/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 липня 2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000009 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311, ч.3 ст.311, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.305, ч.2 ст.311, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311 КК України,

ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000009 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311, ч.3 ст.311, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.305, ч.2 ст.311, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311 КК України.

ОСОБА_8 обвинувачується у підбурюванні до переміщення прекурсорів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах за ч.4 ст.27 ч.3 ст.305 КК України, у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах за ч.2 ст.28 ч.3 ст.311 КК України, у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, за попередньою змовою групою осіб, з метою збуту за ч.2 ст.311 КК України, у незаконному придбанні, зберіганні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, в особливо великих розмірах за ч.3 ст.311 КК України, у придбанні та зберіганні бойових приписів без передбаченого законом дозволу за ч.1 ст.263 КК України.

ОСОБА_6 обвинувачується у підбурюванні до переміщення прекурсорів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах за ч.4 ст.27 ч.3 ст.305 КК України, у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах за ч.2 ст.28 ч.3 ст.311 КК України, у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, за попередньою змовою групою осіб з метою збуту за ч.2 ст.311 КК України.

ОСОБА_7 обвинувачується у переміщенні прекурсорів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах за ч.3 ст.305 КК України, у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах за ч.2 ст.28 ч.3 ст.311 КК України, у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, за попередньою змовою групою осіб, з метою збуту за ч.2 ст.311 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із збереженням визначеного раніше розміру застави у розмірі 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та у разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; носити електронний засіб контролю; здати на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд та в`їзд в Україну; утримуватися від спілкування зі свідками та іншими обвинуваченими в даному кримінальному провадженні.

Крім того, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із збереженням визначеного раніше розміру застави у розмірі 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та у разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати на виклик до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; носити електронний засіб контролю; здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд та в`їзд в Україну; утримуватися від спілкування зі свідками та іншими обвинуваченими в даному кримінальному провадженні.

Також просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати своє місце проживання ( АДРЕСА_1 ) з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв., строком на 60 днів. та продовжити строк покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язків, а саме: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; носити електронний засіб контролю; здати на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд та в`їзд в Україну; утримуватися від спілкування зі свідками та іншими обвинуваченими в даному кримінальному провадженні.

Обгрунтовуючи клопотання прокурор зазначає, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів, за які законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад 10 років.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п.1, 3, 4, ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Вказані ризики існують та не зменшилися за період застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та до обвинуваченого ОСОБА_7 домашнього арешту.

Прокурор в клопотанні вказує, що перебування обвинуваченого ОСОБА_6 на волі може призвести до неможливості повного та об`єктивного судового розгляду, оскільки останній може перешкоджати судовому розгляду, а саме впливати на свідків та інших осіб з метою приховування вказаної протиправної діяльності шляхом схиляння останніх до надання суду неправдивих показань, повідомлення інших осіб, які причетні до вчинення зазначених злочинів, про факти які йому стали відомі у ході слідства, що може вкрай негативно вплинути на судовий розгляд.

У матеріалах кримінального провадження містяться відомості, що вартість придбаних ОСОБА_6 та ОСОБА_8 прекурсорів на так званому «чорному ринку» становить близько 400-450 тисяч гривень, а загальна сума вилучених таблеток становить понад 800 000 гривень, а також їх збут міг вкрай негативно вплинути на суспільство в цілому та спричинити особливо тяжкі наслідки здоров`ю громадян.

Водночас, придбання ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зазначених прекурсорів на так званому «чорному ринку» з метою подальшого збуту може свідчити про наявність стійких зв`язків у кримінальному середовищі, враховуючи що ОСОБА_6 не працевлаштований, перебування на волі останнього може сприяти вчиненню інших кримінальних правопорушень. Вказаний факт свідчить про те, що ОСОБА_6 схильний до вчинення злочинів у зазначеній сфері і обізнаний про джерела отримання заборонених та обмежених в обігу зазначених речовин, що як наслідок може призвести до невиконання завдань кримінального судочинства у разі перебування обвинуваченого на волі.

Окрім цього, наявні у матеріалах провадження відомості свідчать про те, що 19.01.2012 ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України. Водночас, 27.09.2012 Рівненський міський засудив ОСОБА_8 за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України та призначив покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією майна. Також, у провадженні слідчого відділу Рівненського ВП ГУ НП в Рівненській області перебуває кримінальне провадження № 00000605 за фактом ухилення ОСОБА_8 від дотриманих встановлених правил адміністративного нагляду. 02.05.2018 на адресу слідчого відділу Управління СБ України в Рівненській області надійшов лист про необхідність надати співробітникам поліції дозвіл вручити у межах ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» ОСОБА_8 повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Черговий факт притягнення 19.03.2018 та пізніше по іншому факту ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності свідчить про те, що останній на шлях виправлення не став, а також про його схильність до вчинення злочинів у як у зазначеній так і інших сферах, обізнаність про джерела отримання заборонених та обмежених в обігу зазначених речовин, що як наслідок може призвести до невиконання завдань кримінального судочинства у разі перебування на волі обвинуваченого. З урахуванням вказаних фактів можна прийти до висновку, що ОСОБА_8 може продовжувати вчиняти такі злочини та/або вчинити новий злочин, у тому числі у сфері незаконного обігу психотропних речовин та прекурсорів.

У ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 було виявлено та вилучено предмети, які дають підстави вважати про причетність останнього до вчинення злочинів проти громадської безпеки, а саме: незаконне поводження зі зброєю, що відповідно вказує на високу ступінь суспільної небезпеки.

Разом з тим, сам факт передачі ОСОБА_6 . ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі понад 200 000 гривень та 400 доларів США свідчить про високий рівень його матеріального забезпечення та близьких йому осіб, відповідно можливість внесення ним чи іншими особами застави в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи вказані обставини, у разі застосування стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, останні, усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення злочинів у вигляді позбавлення волі на значний термін, можуть переховуватися від органу досудового розслідування та суду як на території України так і за кордоном. Аналіз поведінки підозрюваної ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 на стадії слідства свідчить про стійкий намір запобігати встановленню органом досудового розслідування всіх фактичних обставин вчинюваних вищевказаних злочинів, уникнути як особисто так і іншими співучасниками факту притягнення до кримінальної відповідальності в частині вчинення інших епізодів злочинної діяльності.

Прокурор вважає, що таким чином застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не зможе запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Разом з тим, застосування судом стосовно ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та визначення розміру застави в межах, які передбачені п.3 ч.5 ст.182 КПК України, не зможе гарантувати виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків, у зв`язку з чим прокурор просить збереження визначеного раніше розміру застави у розмірі 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Також вважає, що застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж домашній арешт в певний час доби не спроможне забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник заперечили щодо задоволення клопотання прокурора. Просять змінити запобіжний захід на домашній арешт, мотивуючи тим, що обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце проживання, має співмешканку та дитину, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник заперечили щодо задоволення клопотання прокурора. Просять змінити запобіжний захід на домашній арешт, мотивуючи тим, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, має дружину та дітей, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки. Крім того, ОСОБА_6 звертає увагу, що свого житла або іншого нерухомого майна він не має.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_11 , та обвинувачений ОСОБА_7 не заперечили щодо задоволення клопотання прокурора в судовому засіданні.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд, незалежно від наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ухвалою від 10.09.2018 року Здолбунівського районного суду Рівненської області запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою із збереженням визначеного раніше розміру застави у розмірі 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб продовжено на 60 днів до 22 години 00 хвилин 07 листопада 2018 року, запобіжний захід обраний обвинуваченому ОСОБА_7 у виді домашнього арешту продовжено до 22 години 00 хвилин 07 листопада 2018 року із забороною залишати своє місце проживання ( АДРЕСА_1 ) з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступної доби з покладенням певних обов`язків на обвинуваченого. Ухвалою від 14.09.2018 року Здолбунівського районного суду Рівненської області запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою продовжено до 22 години 00 хвилин 10 листопада 2018 року із збереженням визначеного раніше розміру застави у розмірі 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 15.02.2019 року було продовжено дію запобіжних заходів щодо обвинувачених до 16 квітня 2019 року. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 02.04.2020 року було продовжено дію запобіжних заходів щодо обвинувачених до 29 травня 2020 року. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2020 року було продовжено дію запобіжних заходів щодо обвинувачених до 17 липня 2020 року.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, а стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у виді домашнього арешту на певний час доби в судовому засіданні не встановлено. Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та наявність підстав вважати, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , залишаючись на волі, не будуть ухилятись від суду, не надано докази погіршення їх стану здоров`я, наявність постійного місця роботи, належних доказів про репутацію, майновий стан.

Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Одночасно, в рішенні Харченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом свободи особистості. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи. Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинувачених від правосуддя. У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Суд приймає до уваги, що обвинуваченим інкримінується вчинення злочинів, в сфері контрабанди прекурсорів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, з метою збуту, та стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у придбанні та зберіганні бойових приписів без передбаченого законом дозволу, які у відповідності до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, санкція яких передбачає позбавленням волі на строк понад десять років, враховує особу обвинувачених, а також той факт, що злочин вчинено в сфері контрабанди прекурсорів через державний кордон України, те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 раніше не притягались до кримінальної відповідальності, а обвинувачений ОСОБА_8 раніше притягався до кримінальної відповідальності, постійного джерела прибутку не має, та враховує їх соціальні зв`язки за місцем проживання.

Відповідно до п. 35 рішення Європейського суду по правам людини від 26.06.1991 р., у справі «Летельє проти Франції», національні судові органи повинні у першу чергу слідкувати за тим, щоб в кожному конкретному випадку строк попереднього ув`язнення обвинуваченого не перевищував розумних меж. З цією метою вони повинні приймати до уваги всі обставини, які мають значення для з`ясування, чи мається суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості виправдовував відступлення від принципу поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Суд звертає увагу на мотив та спосіб вчинення кримінального правопорушення, який має високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками не лише для конкретних осіб, а і для суспільства в цілому, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, а також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного (обвинуваченого), але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також ризик їх впливу на інших учасників процесу (свідків, іншої особи матеріали відносно якого було виділено в окреме провадження), або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження сторони захисту про недоведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих злочинів, оскільки є передчасними і виходять за межі вирішення судом питань щодо запобіжного заходу, оскільки потребують надання правової оцінки сукупності доказів на більш пізній стадії процесу під час судового розгляду.

Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування у вигляді їх покарання у невизначеному майбутньому, з засудженням до покарання у разі доведення прокурором їх винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 здається явно переконливою. Колегія суддів не випускає з зору того факту, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обгрунтовано обвинувачуються у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень на території Закарпатської області, хоча мають зареєстроване місце проживання у Рівненській області.

Оцінюючи ризик того, що обвинувачені можуть впливати на свідків кримінального провадження, суд зазначає наступне.

На даний час існує реальна необхідність допиту великого кола свідків, проведення великого обсягу необхідних процедурних (процесуальних) дій, відтак, на переконання суду, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинувачених на свідків, можливих інших підозрюваних (які ще не затримані та матеріали відносно яких виділені в окреме провадження), інших учасників кримінального провадження.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім того, суд враховує, що згідно реєстру матеріалів досудового розслідування доданий до обвинувального акту, наявний великий перелік свідків допитаних на стадії досудового розслідування, які на даний час не були допитані беспосередньо судом.

Суд також не виключає, що обвинувачені можуть прийняти заходи щодо перешкоджання кримінальному провадженню шляхом незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, у т.ч. свідків, які на цій стадії судового розгляду не допитані, а також експертів, якими проведено ряд судових експертиз.

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування цих обвинувачених, а також ризик їх впливу на інших учасників процесу, матеріали відносно яких було виділено в окреме провадження та на даний час знаходяться в розшуку та недопитаних в судовому засіданні свідків або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти.

Суд вважає, що на цей час, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим, у разі визнання таких винуватими у кримінальному правопорушенні, зокрема ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311, ч.3 ст.311, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27 ч.3 ст.305, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311, ч.2 ст.311 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.305, ч.2 ст.311, ч.2 ст.28 ч.3 ст.311 КК України, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, можуть переховуватися від суду, тобто існує ризик, передбачений п. 1) ч. 1 ст. 177 КПК України, а відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

Згідно із позицією Європейського суду з прав людини, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваної переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Слідчий суддя погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати підозрюваного переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду підозрюваного ОСОБА_12 ..

Таким чином, є підстави вважати, що перебуваючи на волі, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з метою ухилення від кримінальної відповідальності зможуть переховуватися від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене діяння, усвідомлюючи наслідки в разі доведення останнім вини у вчинені вище вказаних злочинів, можуть в подальшому перешкоджати повному та всебічному судовому розслідуванню даного кримінального провадження іншим чином, та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності такої поведінки обвинувачених.

Отже цей ризик, навіть за спливом певного часу, суд вважає слушним, оскільки мають бути допитані безпосередні свідки даного кримінального правопорушення в судовому засіданні.

Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими кримінальних правопорушень та наявність підстав вважати, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , залишаючись на волі, не будуть ухилятись від суду.

Доводи сторони захисту їх не усувають і не спростовують. Інших істотних обставин, які би вказували на можливість розгляду питання обрання альтернативного запобіжного заходу обвинуваченим, стороною захисту не вказано. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

Суд приймає до уваги принцип невинуватості особи, враховує повагу до особистої свободи і недоторканості особи, однак зважує ці принципи у сукупності із цілями і завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Заслухавши учасників судового засідання, враховуючи вищенаведені ризики і обставини, які у своїй сукупності беруться до уваги судом при вирішенні питання про продовження обраного обвинуваченим запобіжного заходу, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, з метою запобігти ризикам, суд вважає, що обставини, зазначені при обранні запобіжного заходу продовжують існувати і по даний час, судове провадження не закінчено, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебуваючи на волі можуть ухилятися від явки до суду і виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та процесуальної поведінки обвинувачених, запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити.

Таким чином, судом встановлені підстави, які передбачені КПК України, рішеннями ЄСПЛ та Конвенцією з прав людини, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та ризик їх ухилення від суду. На даний період часу у суду відсутні дані які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід забезпечить належної поведінки обвинувачених. При цьому, суд приймає до уваги термін перебування обвинувачених під вартою.

Колегія суддів враховує і те, що навіть якщо обвинувачені й не мають на меті ухилятися від суду, впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити будь-які інші злочини, однак, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, та у контексті даного кримінального провадження є ймовірність того, що обвинувачені можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які приймались до уваги при обранні та продовженні дії обраного запобіжного заходу суду не подавалось. Інші надані в судовому засіданні письмові докази не містять достатньо переконливих відомостей на спростування доводів клопотання прокурора, оскільки загалом містять характеризуючі дані щодо обвинувачених, інформацію про родичів обвинувачених тощо, однак не співвідносяться із обставинами, які б суттєво впливали на виникнення підстав для зміни запобіжного заходу.

Що стосується доводів захисників про міцні соціальні зв`язки обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , із родиною, то вказані самі по собі ці факти не можуть свідчити про міцні соціальні зв`язки останніх, оскільки соціальний зв`язок - соціальна дія, що виражає залежність і сумісність людей або груп. Це сукупність особливих залежностей одних соціальних суб`єктів від інших, їх взаємні відносини, які об`єднують людей у відповідні соціальні спільності і свідчать про їх колективне існування. Це поняття, що означає будь-які соціокультурні обов`язки індивідів або груп індивідів відносно один одного.

Обраний ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, та поведінкою учасників провадження, зокрема клопотань про відкладення розгляду справи, на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, а тому колегія суддів вважає, доводи сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт є необґрунтованими, з врахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених, в силу характеру інкримінованих обвинуваченим діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, (допит обвинувачених, допит свідків, дослідження речових та письмових доказів), суд вважає за доцільним продовження терміну тримання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою, та вважає за доцільне продовжити дію існуючого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, але на строк, що не перевищує два місяці.

Заслухавши учасників судового засідання, враховуючи вищенаведені ризики і обставини, які у своїй сукупності беруться до уваги судом при вирішенні питання про продовження обраного обвинуваченим запобіжного заходу, суд вважає, що обставини, зазначені при обранні запобіжного заходу продовжують існувати і по даний час, судове провадження не закінчено, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , перебуваючи на волі можуть ухилятися від явки до суду і виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та процесуальної поведінки обвинувачених, запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити, а застосування більш м`яких запобіжних заходів особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт та застава, будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.

З урахуванням наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження, тому суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Оскільки судом обиралася відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відповідно обиралася міра запобіжного заходу у вигляді застави, а така визначалася в обов`язковому порядку як альтернатива суворого запобіжного заходу, та визначена в межах, визначених ст.182 КПК України, на думку суду такий розмір є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених у разі його внесення, а тому, підстав для зміни визначеного розміру не має.

Для того, щоб розмір застави можна було вважати таким, що здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого суд з урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України, повинен раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу, тяжкістю злочину у вчиненні якого він обвинувачується. При цьому, необхідно мати на увазі, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб у особи, щодо якої застосовано заставу, не виникло бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

На думку колегії суддів, у випадку ОСОБА_6 та ОСОБА_8 застава визначена слідчим суддею при обранні запобіжного заходу здатна забезпечити їх належну процесуальну поведінку, є достатньою для створення належних умов проведення повноцінного судового розслідування та адекватною ступеню суспільної небезпеки вчиненого діяння та спричиненим цим діянням наслідкам.

Крім того, кримінально-процесуальним законом не передбачено право суду змінити розмір застави, який обраний як альтернатива до запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при відсутності обґрунтованих підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу, у вигляді тримання під вартою.

Крім того, з урахуванням наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім домашнього арешту, з забороною залишати житло 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступної доби, обвинуваченому ОСОБА_7 буде достатнім для забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, судом встановлені підстави, які передбачені КПК України, рішеннями ЄСПЛ та Конвенцією з прав людини, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та ризик його ухилення від суду. На даний період часу у суду відсутні дані які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід забезпечить належної поведінки обвинувачених. При цьому, суд приймає до уваги термін перебування обвинувачених під вартою.

Окрім того, суду не надано відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який не будуть переховуватись від суду та не вчинять інших правопорушень. Вказані гарантії є необхідною умовою зміни запобіжного заходу у вказаному кримінальному провадженні.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження, серед іншого, є забезпечення швидкого розслідування та судового розгляду. В п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України закріплено, що розумність строків є засадою кримінального провадження.

Вимоги про дотримання розумних строків провадження також закріплені в окремій статті 28 КПК України. Так, забезпечення судового провадження в розумні строки покладено на суд.

Як слідує зі змісту даної статті критерієм оцінювання розумності строку є складність справи, що може бути зумовлена як фактичними обставинами справи, так і різними правовими аспектами, пов`язаними зі справою опосередковано. Складність справи визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачених та інкримінованих епізодів злочинної діяльності, характеру фактичних даних, що підлягають встановленню, кількості учасників справи (потерпілих, свідків), обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення судового слідства, забезпечення допомоги перекладача, об`єднання матеріалів справи тощо.

Згідно із п.140 Рішення Європейського суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року у справі «Петухов проти України» «розумність» тривалості провадження повинна визначатись у світлі відповідних обставин справи та з огляду на такі критерії, як складність справи і поведінка заявника та відповідних органів влади.

На даний час розгляд кримінального провадження не завершено, проте тривалий його розгляд пов`язаний із поведінкою самих учасників процесу, через значну кількість захисників обвинувачених та їх неявку відкладався неодноразово розгляд справи, оскільки узгодити дату, яка б влаштувала всіх учасників процесу та забезпечувала участь захисників з огляду на їх занятість в інших процесах - не можливо. При цьому, неявка в судові засідання адвокатів потягнула за собою проведення кількох судових засідань лише з метою продовження строків тримання під вартою їх підзахисним - шляхом залучення інших адвокатів через центр вторинної правової допомоги.

При цьому суд зазначає, що в подальшому після дослідження всіх необхідних доказів по провадженню та з урахуванням думки учасників судового провадження, судом може бути вирішено питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який, з метою не допустити перетворювання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення свободи (Рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 року «Ноймер проти Австрії).

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування цих обвинувачених, а також ризик їх впливу на інших учасників процесу, недопитаних в судовому засіданні свідків або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та домашнього арешту у певний період доби на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає.

Слід зазначити, що в матеріалах кримінального провадження містяться копії медичної документації обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , однак будь-яких вказівок про неможливість перебування останніх під вартою в них не відображено, інших документів, що підтверджують неможливість перебування обвинувачених в умовах СІЗО, суду не представлено. Про наведені вище обставини, суд вказував до цього також.

В той же час обставини, які зазначені вище, не можуть бути підставою для відмови в продовженні дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки доказів, що захворювання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 виключають їх тримання під вартою, не надано і не виключають наявність встановлених в судовому засіданні ризиків.

Колегія суддів вважає, що обвинуваченим надається необхідна медична допомога відповідно до загального рівня медичної допомоги, який існує у державі та звертає увагу на те, що останні не позбавлені права оскаржувати якість такої допомоги у порядку, який передбачений чинним законодавством.

Керуючись: ст.ст. 314, 369, 371-372 КПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22 години 00 хвилин 04 вересня 2020 року.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22 години 00 хвилин 04 вересня 2020 року.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцю м.Луцьк Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту до 22 години 00 хвилин 04 вересня 2020 року із забороною залишати своє місце проживання ( АДРЕСА_1 ) з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступної доби.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_7 прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; носити електронний засіб контролю; здати на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд та в`їзд в Україну; утримуватися від спілкування зі свідками та іншими обвинуваченими в даному кримінальному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3