Справа № 561/722/16-к Провадження №11-кп/802/170/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:в порядку КПК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року час розгляду обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000122 від 26.05.2016 року, обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 01.01.2021 року включно

Таке своє рішення місцевий суд мотивував тим, що заявлені попередні ризики, передбачені ст.177 КПК України, і на наявність яких посилається прокурор, не зменшились, строк дії попереднього запобіжного заходу закінчується, тому наявні підстави для продовження щодо обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою на підставі ч.3 ст.331 КПК України. При цьому, будь-який інший більш м`який запобіжних захід, аніж тримання під вартою, не зможе забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та дієво запобігти доведеним стороною обвинувачення ризикам.

Не погодившись із таким судовим рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала на нього апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним в частині, що стосується обвинуваченого ОСОБА_6 . Вказує про те, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом було продовжено за відсутності відповідного клопотання прокурора, хоча відповідно до законодавства воно під час дії карантину подається не пізніше як за 10 днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. А тому, вважає, що суд першої інстанції продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою з власної ініціативи порушив вимоги ст.199 КПК України. Посилаючись на викладене, просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, та негайно звільнити його з-під варти.

Сторони кримінального провадження будь-яких заяв чи клопотань про розгляд апеляційної скарги за їх участі не подавали, а тому у відповідності до ч.4 ст.422-1 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

За приписами ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. При цьому, у ч.2 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Положеннями ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до позицій Конституційного Суду України верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу; конституційне право людини на судовий захист є гарантією усіх прав і свобод людини і громадянина.

Згідно із ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ст.129 Конституції України).

До основних засад судочинства віднесено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При вирішені питання про продовження строку тримання під вартою суд повинен брати до уваги положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Положення ч.3 ст.331 КПК України регламентують, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Однак, у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017 (Справа № 1-28/2017) зазначено, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканість, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

Дана позиція Конституційного Суду України повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканість, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження.

Конституційний Суд України виходить із того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора (частина четверта статті 176 Кодексу).

Крім того, у наведеному рішенні Конституційний Суд України також вказав, що під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.

Таким чином, постановляючи рішення, Конституційний Суд України чітко визначив, що продовження судом під час як підготовчого так і судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип рівності всіх учасників судового процесу, принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 Кодексу, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції.

Коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора) ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і безсторонності судової влади.

Отже, аналізуючи вказане рішення Конституційного Суду України, враховуючи принципи верховенства права, який закріплений у ст.8 Конституції України та у ст.8 КПК України, рівності перед законом і судом (ст.10 КПК України, ч.1 ст.129 Конституції України) та змагальності сторін (ст.22 КПК України, ч.1 ст.129 Конституції України), апеляційний суд вважає, що висновки, викладені в мотивувальній частині даного рішення Конституційного Суду України, в повній мірі стосуються і положень ч.3 ст.331 КПК України, а тому продовження строку виняткового запобіжного заходу на стадії судового провадження повинно відбуватись за відповідним клопотанням прокурора.

Як вбачається із оскаржуваного судового рішення, строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було продовжено місцевим судом за відсутності відповідного клопотання прокурора.

Вищенаведене на думку колегії суддів апеляційного суду свідчить про істотне порушення норм кримінального процесуального права та згідно з положеннями п.3 ч.1 ст.409 КПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Статтями 412 та 415 КПК України визначені порядок та підстави для призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 підлягає до часткового задоволення, а ухвала суду першої інстанції, скасуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , - скасувати.

Ухвала остаточна й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді