ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/697/19 Номер провадження 11-кп/814/244/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтаві кримінальне провадження № 0000078 від 07.02.2019 щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Глобине, Полтавської області, українця, громадянина України, не працюючого, з базовою загальною середньою освітою, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:
- 27.02.2013 Глобинським районним судом Полтавської області за ч. 1 ст. 355, ст. 71 КК України на 2 роки 6 місяців 22 днів обмеження волі; покарання визнано відбутим повністю на час проголошення вироку;
- 03.10.2014 Глобинським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі. Звільнено 15.10.2015 року за постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07.10.2015 року умовно-достроково, не відбутий строк покарання 5 місяців 26 днів;
- 12.09.2018 Глобинським районним судом Полтавської області за ч. 1 ст. 246 КК України на 2 роки позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік,-,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурора у кримінальному провадженні Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років 5 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_7 призначено остаточну міру покарання шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2018 року і засуджено на 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту фактичного затримання з 07 лютого 2019 року та зараховано перебування його під вартою до моменту зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт до 12 грудня 2019 року.

Змінено ОСОБА_7 запобіжний захід з цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою до набрання вироком законної сили, взято його під варту негайно в залі суду.

Цивільний позов прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Глобинського УК відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_10 в загальній сумі 7761,56 гривень.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та скасовано арешт, накладений ухвалою суду від 13.02.2019 (справа №517/300/19 провадження №1-кс/527/244/19).

Як зазначено у вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння за таких обставин.

Так, ввечері 7 лютого 2019 року, знаходячись у приміщенні кухні домоволодіння ОСОБА_11 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , під час розмови, на ґрунті виниклих неприязних стосунків, ОСОБА_7 наніс ножем, затиснутим у правій руці, 7 ударів по тулубу ( в спину та живіт) ОСОБА_10 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді двох проникаючих колото різаних ран правої плевральної порожнини, правосторонній гемоторакс, геморагічний шок, які утворилися від двократної дії колюче-ріжучого предмету, яким може бути ніж, кваліфікуються, відповідно до висновку судово-медичної експертизи Глобинського відділення Полтавського обласного бюро СМЕ УОЗ Полтавської обласної облдержадміністрації №16 від 20.02.2019, лише в своїй сукупності, як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя та дві колото-різані рани передньої стінки правої половини грудної клітки, рана ділянки крила лівої здухвинної кістки, дві різані рани тильної поверхні 2-3 пальців лівої кисті, які утворилися від дії колюче-ріжучого предмету, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись обвинувачений ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурор у кримінальному провадженні Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 .

Не оспорюючи фактичні обставини справи, прокурор в поданій апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вважає, що судом призначено покарання, яке хоч і не виходить за межі санкції інкримінованої статті, але не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно призначив м`яке покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , не врахувавши те, що обвинувачений протягом судового розгляду, не зважаючи на зібрані докази, вину не визнав, у вчиненому не розкаявся та навіть не вибачився перед потерпілим, вчинив злочин в період іспитового строку, має непогашені судимості, в тому числі за умисне вбивство. Вказане свідчить про те, що останній на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, і свідчить про намагання уникнути відповідальності.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки характеру суспільної небезпечності, обставинам вчиненого злочину та ставленню останнього до скоєного.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким провадження по справі закрити в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України. Також просить дослідити аудіозапис судових засідань в частині показань обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_13 .

Вважає, що вирок місцевого суду підлягає скасуванню в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвели до порушення права на захист обвинуваченого, невідповідністю його висновків фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що в ході досудового та судового розгляду не було встановлено достатніх доказів вчиненням обвинуваченим інкримінованого йому злочину, а докази покладені в основу вироку є неналежними і недопустимим.

Вказує на відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК. Стверджує, що тілесні ушкодження ОСОБА_7 заподіяв у стані необхідної оборони, захищаючись від протиправного посягання з боку потерпілого, а тому не підлягає кримінальній відповідальності. На досудовому слідстві і під час судового засідання обвинувачений пояснював, що був вимушений захищатись від потерпілого, який здавлював його горло в результаті якого обвинувачений втратив свідомість та сам потерпілий цього не заперечував, що свідчить про суттєві протиріччя в матеріалах кримінального провадження.

Вказує, що в матеріалах справи існують суттєві протиріччя у показаннях потерпілого ОСОБА_10 щодо механізму та кількості отриманих ним тілесних ушкоджень, які не усунуті судом першої інстанції у вироку.

Тому вважає, що місцевий суд у своєму вироку не зазначив того, чому він взяв до уваги одні докази, та не мотивував відхилення інших доказів.

Зазначає, що в матеріалах справи є істотні суперечності щодо місця, механізму та послідовності нанесення тілесних ушкоджень потерпілому. Тому стверджує, що висновки судово-медичних експертиз №15,16,22 є неналежними і недопустимим доказами.

Також посилається на необґрунтованість рішення суду в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди.

Обвинувачений в поданій ним апеляційній скарзі з доповненнями, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і істотним порушенням норм кримінального процесуального закону просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким провадження по справі закрити в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого аналогічні доводам апеляційної скарги захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як убачається зі змісту оспорюваного рішення, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. Обвинувачений і його захисник в апеляційних скаргах стверджують про те, що в основу свого висновку у вироку про наявність у його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК місцевий суд поклав суперечливі докази, не дав їм належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами.

Проте як вбачається з матеріалів провадження, досудове розслідування та судовий розгляд проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованого йому злочину, ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні та детально наведених у вироку належних, допустимих, взаємоузгоджених та достатніх доказів.

Зокрема суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_7 , та на підтвердження його винуватості в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, обґрунтовано послався на показання самого обвинуваченого, який не заперечував факту сварки з потерпілим ОСОБА_10 , на показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , які спільно з обвинуваченим та потерпілим перебували у домоволодінні ОСОБА_11 та були свідками сварки, свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , які є працівниками швидкої допомоги і приїхавши на виклик надавали медичну допомогу ОСОБА_10 після нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень, свідка ОСОБА_16 , який є сусідом ОСОБА_11 і на території саме його домоволодіння потерпілий впав, після того, як свідок відкрив хвіртку, бачив, як обвинувачений викликав швидку допомогу, та інших доказах, зокрема, даними, що містяться у акті судово психіатричної експертизи №103 від 06.03.2019, протоколах про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08.02.2019, відповідно до якого ст. слідчий Глобинського ВП ОСОБА_17 прийняв усну заяву від ОСОБА_10 про спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 07.02.2020 у будинку за місцем проживання свідка ОСОБА_11 , обшуку від 07.02.2019 за місцем проживання ОСОБА_11 ; слідчого експерименту від 19.03.2019 року з відеозаписом, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 вказав де саме та при яких обставинах йому були спричинені тілесні ушкодження, а також на дані, що містяться у письмових доказах, протоколах проведення слідчих дій та висновках судових експертиз, у тому числі висновків експерта №15 від 19.02.2019 про наявність у обвинуваченого легких тілесних ушкоджень, які знаходяться в межах досягнення рук потерпілого, тілесних ушкоджень для захисту руками від ударів не виявлено, №16 від 20.02.2019 про характер, локалізацію тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_10 , №22 від 26.03.2019, відповідно до якого покази потерпілого ОСОБА_10 , дані ним в ході проведення слідчого експерименту від 19.03.2019 співпадають з даними судово медичної експертизи потерпілого ОСОБА_10 .

Докази, на яких ґрунтується обвинувачення, були отримані в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх отримання. Переконливих аргументів, чому саме досліджені докази є недостатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, а також доводів, які би свідчили про істотне порушення судом приписів ст. 94 цього Кодексу, у апеляційній скарзі захисник не навів. Незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Згідно показань як самого обвинуваченого так і потерпілого факт нанесення 02 лютого 2019 року у домоволодінні ОСОБА_11 ударів ножем ОСОБА_10 , в результаті чого останній отримав тяжкі та легкі тілесні ушкодження не заперечується.

Однак обвинувачений зазначав про те, що ОСОБА_10 здавлював його горло в результаті якого обвинувачений втратив свідомість та захищаючись наносив удари ножем без наміру спричинити тілесні ушкодження.

Згідно даних висновку судово-медичного № 16 від 20.02.2019 року, у потерпілого ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження описані в медичній документації та виявлені при огляді умовно поділені на групи, а саме: перша група дві проникаючі колото різані рани правої плевральної порожнини правосторонній гемоторакс, геморагічний шок, які утворилися від двократної дії колюче ріжучого предмета, яким може бути ніж, можливо в строк та при вказаних обставинах і за степенем тяжкості відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент їх спричинення; друга група дві колото різані рани передньої стінки правої половини грудної клітки, рана ділянки крила лівої здухвинної кістки, дві різані рани тильної поверхні 2-3 пальців лівої кисті, утворились від дії колюче - ріжучого предмету, можливо в строк та при вказаних обставинах відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т.2 а.с.99-101).

Згідно з даними акту судово психіатричної експертизи № 103 від 06.03.2019, ОСОБА_7 в період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння будь яким хронічним психічним захворюванням, недоумством, і іншим хворобливим станом психіки не страждав, як і не перебував в стані тимчасового розладу психічної діяльності і міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 на даний час будь якими хронічними психічними захворюваннями, тимчасовим розладом психічної діяльності, недоумством і іншим хворобливим станом психіки не страждає, і може усвідомлювати свої дії на керувати ними. На момент вчинення інкримінованого йому діяння, ОСОБА_7 не перебував у стані фізіологічного афекту чи іншому особливому емоційному стані.
Доводи апеляційної скарги обвнуваченого про те, що він захищався від неправомірних дій потерпілого, який схопивши його за горло почав душити, спростовуються показаннями потерпілого, згідно з якими між обвинуваченим та потерпілим дійсно мала місце сварка в результаті якої ОСОБА_7 вдарив потерпілого. В правдивості показань потерпілого колегія суддів сумніву немає, оскільки вони є послідовними та узгоджуються з іншими доказами, які містяться в матеріалах судового провадження, та яким була надана оцінка у вироку суду.

В матеріалах судового провадження також наявний висновок експерта № 15 від 19.02.2019, відповідно до якого у ОСОБА_7 наявні садна правого колінного суглоба та лівої вушної раковини, утворилися від дії тупих обмежених предметів, можливо в строк та при вказаних обставинах, відносяться до легких тілесних ушкоджень, виявлені тілесні ушкодження не могли утворитися при одноразовому падінні з висоти росту людини, виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження знаходяться в межах досягнення рук потерпілого, тілесних ушкоджень при судово медичній експертизі для захисту руками від ударів не виявлено. Вказане свідчить про відсутність будь-яких даних, які б підтверджували доводи апеляційної скарги обвинуваченого про сприйняття реальної загрози своєму життю, в результаті чого він застосував ніж та наніс тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.

Щодо аргументів сторони захисту про розбіжності в показаннях потерпілого щодо механізму та кількості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, не можуть впливати на правильність ухваленого районним судом вироку, оскільки суд робить свій висновок про доведеність винуватості особи на підставі сукупності досліджених доказів, зокрема й показань, на які посилався захисник в своїй апеляційній скарзі.

Так, заперечення сторони захисту в цій частині спростовуються як показаннями потерпілого, даними ним під час судового розгляду в суді першої інстанції так і протоколом слідчого експерименту від 26.03.2019, відповідно до якого ОСОБА_10 на місці, у домоволодінні свідка ОСОБА_11 відтворив обставини завдання йому 07.02.2019 тілесних ушкоджень ОСОБА_7 вказавши місце, механізм їх спричинення. А відповідно до висновку судово-медичної експертизи №22 26.03.2019 показання потерплого ОСОБА_10 дані ним 19.03.2019 в ході проведення слідчого експерименту за його участю, не суперечать об`єктивним даним судово медичної експертизи ОСОБА_10 .

Доводи, викладені в апеляційних скаргах захисника і обвинуваченого, про відсутність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і він лише оборонявся від його нападу є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час допиту в суді першої інстанції потерпілий та обвинувачений ОСОБА_7 пояснили, що 07 лютого 2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 через фінансові питання виникла сварка, яка переросла в бійку, під час якої обвинувачений взяв ніж, та почав завдавати ним удари по тілу потерпілого, в результаті якого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Таким чином, як зі змісту показань обвинуваченого і потерпілого, так і з показань свідків, які підтвердили обставини конфлікту між ОСОБА_7 і ОСОБА_18 , а також із фактичних даних, що містяться у досліджених судом доказах, не вбачається, що потерпілий застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю обвинуваченого, що підтверджується висновком №15 від 19.20.2019.

Хоча висновок експерта №15 від 19.02.2019 і підтвердив утворення легких тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , проте як зазначено у вказаному висновку тілесних ушкоджень для захисту руками від ударів не виявлено. Ця легкі тілесні ушкодження отримані ОСОБА_7 є неспівмірними із застосуванням обвинуваченим ножа, яким ОСОБА_7 умисно наніс йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення.

Отже, встановлені судом фактичні обставини, у тому числі й на підставі показань самого обвинуваченого, свідчать про відсутність суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого ОСОБА_10 , який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_7 , що в свою чергу могло викликати у останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. За таких обставин, немає підстав вважати, що обвинувачений, цілеспрямовано використовуючи ніж, та завдаючи ним потерпілому 7 ударів зі значною силою в область розташування життєво важливих органів (зокрема у спину та живіт), перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж. Натомість вчинення таких дій засудженим свідчить про те, що він через сварку бажав заподіяти ОСОБА_10 тілесні ушкодження та діяв з відповідним умислом, а потерпілий при цьому намагався захиститися від ударів та тікав від обвинуваченого.

Таким чином, доводи захисника у апеляційній скарзі про відсутність умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень та необхідної оборони від дій потерпілого, не можна визнати прийнятними.

Твердження сторони захисту про недопустимість висновку експерти №15 від 19.02.2019, №16 від 20.02.2019 та №22 від 26.03.2019 через невірно вказану статтю 66 КПК України, не впливає на зміст самого доказу на правильність висновку і не спростовує його, оскільки, як правильно вказав місцевий суд вони є окремими процесуальними огріхами.

Крім того, доводи сторони захисту про недопустимість висновку експерта № 16 від 20.02.2019 року з підстав, що ухвала Глобинського районного суду Полтавської області про надання тимчасового доступу на медичну документацію, а саме на історію хвороби №666 винесена 22.02.2019, проте сама судово-медична експертиза проведена 20.02.2019 на основі наданої слідчим історії хвороби №666, тобто раніше, колегія суддів вважає голослівними з огляду на таке.

Так, дослідженням висновку №16 від 20.02.2019 встановлено, що експертиза розпочата 20.02.2019, а закінчена 28.02.2019, а тому жодних порушень не вбачається.

З урахуванням наведеного, вчинений ОСОБА_7 злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 121 КК України. Разом з умислом та мотивом вчинення цього злочину, під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені статтею 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, у вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і зазначено місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 . При цьому надані місцевому суду докази досліджені в повному обсязі, їх було достатньо для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Посилання захисту щодо повторного дослідження протоколу слідчого експерименту від 19.03.2019 з потерпілим ОСОБА_10 , висновків експертиз № 15 від 19.02.2019, №16 від 20.02.2019 та №22 від 26.03.2019, показань обвинуваченого, потерпілого та свідків ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_13 не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Згідно ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 5-249 кс15 від 21 січня 2016 року, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Підстав для повторного дослідження вказаних вище доказів, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, стороною захисту не наведено й апеляційним судом не встановлено, а тому колегія суддів надає аналіз лише тим доказам, які безпосередньо сприймалися судом першої інстанції, у зв`язку з чим не порушується установлений законом порядок апеляційного розгляду.,

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно з ч 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, його позицію до вчиненого, яка, на думку суду, не є проявом усвідомлення суспільної небезпечності наслідків своїх діянь та намаганням применшити суспільну небезпечність своїх протиправних дій та себе як особи, що їх вчинила, раніше до кримінальної відповідальності притягувався; вчинив злочин під час іспитового строку, під наглядом у лікаря психіатра не знаходиться; на обліку у лікаря нарколога не перебуває; за місцем проживання міська рада компроментуючих матеріалів не має, має хронічне захворювання : остеохондроз грудного відділу хребта, сколіоз верхнього грудного відділу хребта 1 ст. грижі Шморля, взятий під динамічний нагляд, призначалось амбулаторне лікування..

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого місцевим судом визнано рецидив злочину.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого місцевий суд визнав відсутність у потерпілого ОСОБА_10 претензій матеріального та морального характеру, стан здоров`я обвинуваченого, похилий вік матері обвинуваченого ОСОБА_19 , яка потребує допомоги, а також її перебування на пенсії відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 виданого 24.11.2004 року.
Не знайшли свого підтвердження і доводи прокурора про не врахування судом першої інстанції тяжкості, суспільної небезпеки, характеру та обставин вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який протягом судового розгляду, не зважаючи на зібрані докази, вину не визнав, у вчиненому не розкаявся та навіть не вибачився перед потерпілим, вчинив злочин в період іспитового строку, має непогашені судимості, що свідчить про те, що останній на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, і свідчить про намагання уникнути відповідальності.

Ці доводи не впливають на правильність призначеного судом покарання і на переконання колегії, судом першої інстанції в повній мірі враховані всі обставини на які посилається прокурор в своїй апеляційній скарзі, про що вказано у вироку.

Призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам закону, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів і не є надто суворим чи м`яким.

На думку колегії суддів безпідставними є і апеляційні вимоги захисника про безпідставне задоволення позовних вимог прокурора, оскільки в діях ОСОБА_7 відсутній склад інкримінованого йому злочину. Крім того, сам ОСОБА_7 в суді першої інстанції позовні вимоги прокурора підтримав в повному обсязі.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурора у кримінальному провадженні Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 задоволенню не підлягають, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурора у кримінальному провадженні Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим який перебуває під вартою, в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4