ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

26 квітня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про здійснення спеціального судового провадження у кримінальному провадженні за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.02.2018 року за №0000046 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України,
встановив:
В провадженні Приморського районного суду м. Одеси на стадії підготовчого провадження перебуває кримінальне провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.02.2018 року за №0000046 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України.
У підготовчому судовому засіданні під час вирішення питання можливості призначення кримінального провадження до судового розгляду, прокурор заявив клопотання про здійснення спеціального судового провадження по даному кримінальному провадженню, оскільки відносно ОСОБА_5 здійснювалось спеціальне досудове розслідування у порядку ст.297-1 КПК України, так як він переховується на непідконтрольній державної влади України території від слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Захисник ОСОБА_4 заперечувала щодо призначення спеціального судового провадження на підставі обвинувального акту, оскільки відсутнє підтвердження про оголошення в міжнародний розшук обвинуваченого ОСОБА_5 на досудовому розслідуванні.
Обвинувачений повідомлявся про час і місце здійснення підготовчого провадження з дотриманням вимог ч.3 ст.323, ст.297-5 КПК України, шляхом розміщення повістки про виклик обвинуваченого в газеті «Урядовий кур`єр», у зв`язку з чим суд вважає обвинуваченого таким, що належним чином ознайомлений з її змістом та розпочате судове провадження щодо нього.
Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши доводи клопотання прокурора, дослідивши обвинувальний акт, суд приходить висновку про таке.
Частиною 2 статті 297-5 КПК України, передбачено порядок проведення досудового розслідування по окремим статтям КК України, у тому числі за ч. 1 ст.258-3 КК України, за якими обвинувачується ОСОБА_5 .
Згідно перехідних положень п.20-1 КПК України тимчасово, положення глави 24-1 «Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень» застосовуються із такими особливостями: спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 115, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями209, 255-258, 258-1, 258-2, 258-3, 258-4, 258-, 348, 364, 365, 368, 368-2, 379, 400, 436, 436-, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 446, 447 Кримінального кодексу України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук, чи який понад шість місяців переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або стосовно якого наявні фактичні дані, що він перебуває за межами України, на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції
Відповідно до вимог Розділу IV КПК України, участь обвинуваченого під час підготовчого судового засідання та судового розгляду є обов`язковою, що відповідає гарантіям, закріпленим, міжнародними нормативно-правовими актами в сфері захисту прав людини.
Зокрема, право обвинуваченого захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, є істотним елементом засобів процесуального захисту, гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Крім того, Міжнародний пакт про громадські та політичні права 1966 року передбачає, що кожний має право при розгляді будь-якого пред`явленого йому обвинувачення на ряд гарантій на основі повної рівності й, зокрема, бути засудженим у його присутності та захищати себе особисто або за допомогою обраного ним захисника.
Частиною 3 ст. 323 КПК України визначено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (inabsentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук.
За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.
Таким чином, кримінальним процесуальним законом покладено обов`язок на прокурора звернутись до суду під час підготовчого судового засідання з клопотанням про здійснення спеціального судового провадження, обов`язковим додатком до якого мають бути матеріали, що підтверджують, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, наявність доказів, які б свідчили про вручення письмового повідомлення про підозру ОСОБА_5 в порядку, визначеному ч.1 ст.278 КПК України, наявність відомостей, щодо перебування ОСОБА_6 в міждержавному та/або міжнародному розшуку, та лише в такому випадку суд може постановити ухвалу проздійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.
Процедури «inabsentia» неминуче припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання обвинуваченого. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини (далі за текстом Суд) були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідність забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відноситься: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.
Так, у рішенні «Медєніца проти Швейцарії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.
Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому що неясна і неофіційна інформація є недостатньою ( справа «Сейдовіч проти Італії»).
З доданих до обвинувального акту документів неможливо зробити висновок, чи дотримано органом досудового розслідування процедури спеціального досудового розслідування, передбаченої кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки у реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначені відомості про те, кому безпосередньо, в який спосіб вручено повідомлення ОСОБА_6 про підозру та чи вручалося воно взагалі в установленому законом порядку, оскільки, з реєстру вбачається, що 22.06.2020 року було винесено повідомлення про підозру, того ж дня 22.06.2020 р. була винесена постанова про розшук обвинуваченого, однак доказів належного повідомлення про це обвинуваченого, або захисника, як передбачено нормами КПК України, обвинувальний акт та доданий до нього реєстр матеріалів досудового розслідування з зазначенням про проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії не містять і інших доказів належного повідомлення учасників кримінального провадження суду не представлено.
Також, у рішенні по справі «Леонід Лазаренко проти України» від 28 жовтня 2010 року, п. 57 Суд в обґрунтування порушення п. 1 ст. 6 у поєднанні з підп. «с» п. 3 ст. 6 Конвенції зазначив, що «національні суди проігнорували обмеження права заявника на захист під час первісної стадії попри те, що заявник зазначав про це у касаційній скарзі до Верховного Суду України, та те, що відповідно до національного законодавства воно становило істотне порушення кримінально-процесуального закону, яке передбачало скасування вироку. Цей недолік не міг бути виправлений ані юридичною допомогою, наданою заявнику пізніше, ані змагальним характером подальшого провадження (п. 58 рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2008 року у справі «Салдуз проти Туреччини»; пункти 3941 рішення ЄСПЛ від 31 березня 2009 року у справі «Плонка проти Польщі»).
Також у відповідності до ч.3 ст. 323 КПК України, прокурор повинен звертатися до суду з клопотанням, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, і за наявності обставин, передбачених цією статтею, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого, але прокурор жодних визначених законом матеріалів не подав, оскільки прокурором надані документи, які за своїм змістом жодним чином не підтверджують обізнаність обвинуваченого про розпочате відносно нього кримінальне провадження.
Міждержавний розшук проводиться в порядку, визначеному Договором держав учасниць Співдружності Незалежних Держав про міждержавний розшук осіб від 10.12.2010 року (який підписали: Азербайджанська Республіка, Російська Федерація, Республіка Вірменія, Республіка Таджикистан, Республіка Білорусь, Туркменістан, Республіка Казахстан, Республіка Узбекистан, Киргизька Республіка, Україна та Республіка Молдова). Міжнародний розшук осіб врегульований в Україні спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Державного комітету у справах охорони державного кордону України, Державної митної служби України, Державної податкової адміністрації України від 09.01.1997 року №3/1/2/5/2/2 «Про затвердження Інструкції про порядок використання правоохоронними органами можливостей НЦБ Інтерполу в Україні у попередженні, розкритті та розслідуванні злочинів», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.02.1997 р. за №54/1858.
Однак прокурором суду не було надано відомостей щодо оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук, як того вимагає кримінальний процесуальний закон. Тому за таких обставин, суд приходить однозначного висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження у даному кримінальному провадженні.
Разом з цим судом встановлені підстави для повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України, виходячи з нступного.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення.
За змістом ч. 2 ст. 291 КПК формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність.
Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст.91 КПК України. При цьому відповідно до ст.92 КПК України тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях ЄСПЛ у справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».
Так, судом встановлено, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні не містить дати його складення та дати його затвердження прокурором, як того вимагає ст. 291 КПК України.
Крім того, при викладенні формулювання обвинувачення, яке висувається у даному кримінальному провадженні, прокурором зазначено іншу конкретизовану особу, що з урахуванням презумпції невинуватості є неприпустимим. Отже, вивченням змісту формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, судом встановлено, що обвинувачення висувається зовсім іншій особі, що визнається судом порушенням п.5 ч.2 ст.291 КПК України.
Крім того, з урахуванням відмови прокурору у здійсненні спеціального судового провадження у даному кримінальному провадженні, судом встановлена не відповідність обвинувального акту положенням п.2 ч.2 ст.391 КПК України, що також є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.
Так, відповідно до п.2 ч.2 ст.391 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

В обвинувальному акті місцем проживання обвинуваченого зазначено АДРЕСА_1 . Разом з цим, в поданому суду клопотанні про здійснення спеціального судового провадження прокурор зазначає, що за останньою інформацією ГВ ЗНД УСБУ в Одеській області ОСОБА_5 перебуває на території, не підконтрольній державній владі України, з чого слідує, що обвинувальний акт не містить адресу проживання обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, що в подальшому унеможливіть належне повідомлення судом обвинуваченого про час і місце здійснення судового провадження щодо нього і, як наслідок, порушення його права на справедливий суд.
Таким чином, враховуючи сукупність вказаних підстав, а саме невідповідність обвинувального акту, складеного у кримінальному провадженні за матеріалами спеціального досудового розслідування, вимогам ст. 291 КПК України, суд приймає рішення про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки без усунення перелічених недоліків кримінальне провадження не може бути призначено до судового розгляду та здійснене спеціальне судове провадження.
Керуючись ст.ст.314, 370, 376 КПК України, суд, -
постановив:
У задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 відмовити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.02.2018 року за №0000046 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, повернути прокурору Одеської обласної прокуратури для усунення протягом розумного строку вказаних в мотивувальній частині ухвали виявлених недоліків.
Ухвала в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 30 квітня 2021 року о 14:00 годині в залі судового засідання Приморського районного суду м. Одеси №106.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

26.04.2021

Єдиний унікальний номер справи: №522/14571/20
Номер провадження № 1-кп/522/163/21
Головуючий суддя ОСОБА_1