ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
третьої особи, щодо майна якої
вирішується питання про арешт ОСОБА_7
представника третьої особи,
щодо майна якої вирішується
питання про арешт ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002852,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді клопотання слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_10 , було задоволено.
Накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 .
Заборонено здійснення будь-яких операцій пов`язаних з відчуженням вказаного майна, та заборонено інший особі розпоряджатись будь яким чином та використовувати зазначено майно.
Рішення суду обґрунтовано тим, що клопотання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки дані, викладені у матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку, що з метою забезпечення кримінального провадження, виконання завдань та вимог кримінального провадження, попередження подальших злочинних дій невстановлених осіб, у тому числі вчиненню нових злочинів, пов`язаних з оформленням, переоформленням права власності на вищевказане майно або його умисне знищення чи пошкодження, накладання арешту на зазначене майно є необхідним.

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2019 року та скасувати дану ухвалу.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що слідчий суддя розглянув справу без участі в засіданні власника майна ОСОБА_7 . Останній звернувся 08 липня 2021 року до Жовтневого суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу йому копії ухвали суду про арешт майна, яку він отримав 12 липня 2021 року.
Також зазначає апелянт і про те, що по справі досі нікого не визнано підозрюваним, а 10 листопада 2020 року ОСОБА_7 було допитано по цьому кримінальному провадженні в якості потерпілого. При цьому слідчий ігнорує вимоги адвоката щодо перекваліфікації кримінального правопорушення на ч. 4 ст 190 КК України, та вчинення певних слідчих дій відносно ОСОБА_11 .

Заслухавши суддю-доповідача, думку ОСОБА_7 та його представника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу за викладених в ній підстав та просили її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення даної апеляції, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Вирішуючи питання про дотримання апелянтом строку апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з того, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без участі ОСОБА_12 та його представника, а отже за правилами ч. 3 ст. 395 КПК України строк її апеляційного скарження для останніх обчислюється з дня отримання копії даної ухвали. Інших правил визначення моменту початку строку апеляційного оскарження у цих правовідносинах процесуальний закон не містить. Тому колегія суддів вважає, що в даному випадку наявні підстави для задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вищезазначеного рішення суду.
Відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Витягом з кримінального провадження № 0002852 підтверджується, що розслідуване кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 190 КК України, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.11.2019 року на підставі заяви ОСОБА_13 , полягає у тому, що 04.07.2019 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вчинив шахрайські дії, внаслідок яких заволодів майном потерпілої, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином спричинивши потерпілій матеріальну шкоду у великих розмірах.
Як убачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, досудовим слідством було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04.07.2019 року зареєстрованого в реєстрі за №1400, та посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , укладеним між ОСОБА_11 (в договорі зазначений як ПРОДАВЕЦЬ), який діє від імені ОСОБА_13 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_15 від 01.07.2019 року за реєстровим №317 та ОСОБА_7 , 1972 р.н. (в договорі вказаний як ПОКУПЕЦЬ), ОСОБА_7 став повноправним власником квартири, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 .
В ході допиту потерпілої ОСОБА_13 було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу ВСА №216911, внесеного до реєстру за №1498 від 07.02.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_16 , ОСОБА_13 стала на праві приватної власності володіти квартирою, що розташовувалась за адресою: АДРЕСА_1 .
Далі, в ході допиту потерпіла повідомила, що 03.11.2019 року вона, перебуваючи за адресою свого мешкання, а саме в кв. АДРЕСА_2 , передивляючись за проханням ОСОБА_11 його документи, випадкового натрапила на договір купівлі-продажу квартири, яка перебувала у її приватній власності, укладений між її сином ОСОБА_11 , який діяв ніби то від імені потерпілої на підставі довіреності, та ОСОБА_7 , який став власником квартири. Як наступного дня пояснив своїй матері ОСОБА_11 , продаж квартири був необхідний йому задля отримання грошових коштів у розмірі 35 000 доларів США від ОСОБА_7 , які ОСОБА_11 мав намір витратити для розвитку власного будівельного бізнесу.
Потерпіла в ході допиту повідомила, що довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_15 від 01.07.2019 року за реєстровим №317, на підставі якої від її імені діяв ОСОБА_11 , є підробленою, потерпіла ніколи не посвідчувала такого документу та не надавала ОСОБА_11 права діяти від свого імені. Також потерпіла повідомила, що дозволу на продаж квартири, яка належала їй на праві приватної власності вона не давала, як не надавала і оригіналів документів на цю квартиру, необхідних для укладання договору купівлі-продажу, таких як технічний паспорт, договір купівлі-продажу від 07.02.2005р. та інші.
Таким чином, досудове слідство дійшло висновку, що ОСОБА_11 , не маючи на те законних підстав, вчинивши шахрайські дії, діючи на підставі підробленої довіреності, уклав від імені своєї матері - потерпілої ОСОБА_13 договір купівлі-продажу квартири, таким чином продав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на законних підставах перебувала у власності ОСОБА_13 чим спричинив останній матеріальну шкоду у великих розмірах.
Таким чином, за результатами проведеного апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що у випадку, який розглядається, під час розслідування даного кримінального правопорушення у слідчого цілком обгрунтовано виникла версія про те, що вказане нерухоме майно - квартира за адресою: АДРЕСА_1 відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, та є речовим доказом у кримінальному провадженні, а тому постановою слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 від 12 листопада 2019 року дане нерухоме майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0002852.
На думку апеляційного суду, це дає достатні підстави для припущення, що відбувся факт вчинення шахрайських дій, передбачених кримінальним законом, що є достатньо обґрунтованим для проведення кримінального розслідування та вжиття відповідних забезпечувальних заходів і запобігання ризикам у вигляді настання суспільно небезпечних наслідків в результаті реалізації (відчуження) нерухомого майна третім особам, що призведе до завдання законним володільцям майнової шкоди у великих розмірах, а також на даний час є безпосередньо об`єктом вчинення кримінального правопорушення і має доказове значення під час досудового розслідування. Дану позицію слідства підтримав суд першої інстанції під час розгляду клопотання про арешт вищевказаного майно та своїм рішенням задовольнив його, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З урахуванням наведеного, щодо майна, на яке рішенням слідчого судді було накладено арешт, є підстави обґрунтовано вважати, що воно відповідає вимогам ст. 98 КПК України щодо речового доказу, достатніх для вжиття на цьому етапі досудового розслідування заходів забезпечення кримінального провадження, а отже арешт на це майно був накладений з дотриманням вимог закону, і доводи апеляційної скарги такого висновку колегії суддів не спростовують.
Так, арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.
Що стосується доводів апелянта, викладених в його скарзі, стосовно відсутності в даному кримінальному провадженні повідомлення жодній особі про підозру, перекваліфікації кримінального правопорушення на ч. 4 ст 190 КК України, та вчинення певних слідчих дій відносно ОСОБА_11 , колегія суддів вважає їх передчасними, оскільки досудове розслідування наразі триває, та зазначені в апеляційній скарзі обставини підлягають перевірці у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.
З огляду на вищенаведене підстав для задоволення апеляційної скарги на даному етапі досудового розслідування не вбачається. У випадку, якщо у подальшому наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваним кримінальним правопорушенням у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у строки, розумні у сенсі ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для перевірки відповідних обставин, апелянт не позбавлений права ініціювати в порядку ст. 174 КПК України питання про скасування накладеного арешту.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Поновити представнику третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_7 - адвокату ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002852.
Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002852 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4