Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
19 квітня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000516 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною освітою, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 10.06.2019 року ОСОБА_5 засуджений за ч.2 ст.286 КК України на три роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком у два роки шість місяців з покладенням обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися для реєстрації.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання із покладенням обов`язків повідомляти суд про зміну місця проживання та роботи.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави витрати на залучення експертів в сумі 8406 грн 08 коп.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 22 вересня 2018 року близько 00.20 год, керуючи автомобілем OPEL VIVARO р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в с. Глинне по вул. Зарічнянській поблизу будинку № 58А в напрямку с. Хміль Рокитнівського району Рівненської області, зі швидкістю 31,7...32,4 км/год, проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, з моменту виявлення перешкоди для руху у вигляді пішоходів, які рухалися попереду автомобіля в попутному напрямку, яких він міг об`єктивно виявити, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або об`їзду перешкоди та допустив наїзд на пішоходів.

В результаті ДТП настала смерть ОСОБА_12 , а пішоходи ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 отримали легкі тілесні ушкодження.

У поданих апеляційних скаргах:

Прокурор, який здійснює процесуальне керівництво в кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить вирок скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України три роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки. В решті вирок суду залишити без зміни.

Потерпілий ОСОБА_10 , не заперечуючи висновків суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_5 , який проявив байдуже ставлення до ПДР, життя і здоровя громадян, внаслідок чого настала смерть його доньки, підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю такого покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що судом рішення щодо звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням є невмотивованим, просить вирок в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_5 за скоєне вісім років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпілий ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленим про день і час розгляду провадження 19 квітня 2021 року, про що ствердив представник потерпілого адвокат ОСОБА_11 , який представляє його інтереси, просить завершити апеляційний розгляд у його відсутність, що не знайшло заперечень в учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_10 та його представника адвоката ОСОБА_11 , які підтримують апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_5 та сторони захисту, які вважають вирок законним і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 349 КПК України, не досліджувалися, і яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Із змісту апеляційних скарг вбачається, що апелянти фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на їхню думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підтримання апеляційних вимог прокурор та потерпілий ОСОБА_10 стверджують, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального покарання та особі обвинуваченого.

Поряд з цим прокурором стверджено, що скоєний ОСОБА_5 злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, і віднесений, згідно ст. 12 КК України, до тяжкого злочину, вчинений ним з необережності, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких негативних характеризуючих даних особи ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся та частково добровільно відшкодував заподіяну шкоду в сумі 10000 доларів США, і ОСОБА_5 органом досудового розслідування обвинувачення за ст. 135 КК України не пред`являлося.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Доводи апелянтів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого від покарання на підставі ст. 75 КК України не є переконливими.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_5 покарання, суд врахував тяжкість вчиненого ним злочину та його наслідки, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та попереднього ув`язнення, як запобіжного заходу, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, досудову доповідь органу пробації, думку потерпілого, який покладався на розсуд суду щодо призначення покарання, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, добровільне часткове відшкодування завданої злочином матеріальної і моральної шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та призначив ОСОБА_5 за скоєне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, - три роки позбавлення волі.

Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_5 , яке за своїм розміром є справедливим.

Разом з тим, зваживши на обставини, що пом`якшує покарання щире каяття ОСОБА_5 та добровільне відшкодування шкоди в сумі 10000 доларів США, про що свідчить розписка потерпілого, виключно позитивну характеристику особи обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позицію потерпілого, який не настоював на реальній мірі покарання, а також другорядну роль кари, як мети покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням максимально наближеним до верхньої межі іспитовим строком в три роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що помякшують покарання.

Під час апеляційного розгляду провадження обвинувачений ОСОБА_5 підтвердив свою винність у вчиненому злочині, з приводу чого щиро кається, жалкує про вчинене та просить вибачення у потерпілого ОСОБА_10 , зазначивши при цьому, що матеріальна та моральна шкода сплачена ним в добровільному порядку в сумі, яку фактично зміг власними силами та з допомогою родини відшкодувати, має сімю, малолітню дитину -2019 року народження, і зобов`язується в подальшому на вимогу потерпілого відшкодовувати заподіяну шкоду.

Наведені дані про особу та поведінку ОСОБА_5 , який раніше не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності і виключно позитивно характеризується за місцем проживання, пом`якшуючі покарання обставини, на переконання колегії суддів, свідчать, що обвинувачений зможе довести своє виправлення і в умовах здійснення за ним контролю з боку органів пробації протягом майже максимального строку, встановленого судом.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

При цьому враховується і практика Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладена в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, судам необхідно мати на увазі, що частиною ч. 1 ст. 75 КК України передбачено звільнення від відбування лише основного покарання.

Таким чином, нормою ст. 75 КК України передбачено звільнення лише від основного покарання, звільнення законом особи від додаткового покарання ст.75 КК України не передбачено, і суд у вироку не вказав про звільнення ОСОБА_5 від додаткового покарання на підставі ст.75 КК України, водійське посвідчення якого вилучене, що не становитиме складнощів при виконанні вироку стосовно ОСОБА_5 в частині додаткового покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 10 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора та потерпілого ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3