Справа №532/308/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції -
Номер провадження 11-кп/816/318/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в місті Суми матеріали провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 червня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу його підзахисному з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.27, ч.2 ст.377, ч.3 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 червня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу його підзахисному з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та задоволено клопотання прокурора й продовжено ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 17-30 год. 01 серпня 2020 року.

Не погодившись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Свої вимоги мотивує тим, що майже 6 років перебуває під вартою без вироку суду. Суд першої інстанції, не маючи можливості розглянути справу в розумні строки, кожного разу автоматично продовжує йому строк тримання під вартою, не перевіряючи, на думку обвинуваченого, фактичні обставини наявності відповідних підстав для такого продовження, не з`ясовуючи взагалі можливість застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Стверджує також, що прокурор у клопотанні не довів існування обставин, які виправдовують його подальше тримання під вартою.

Зазначає ОСОБА_6 , що в ході розгляду клопотання суд не взяв до уваги та не надав відповідної оцінки доводам сторони захисту щодо необґрунтованості пред`явленого йому обвинувачення, обставинам, що враховуються при обранні запобіжного заходу, а саме стану його здоров`я, міцності соціальних зв`язків, які на думку апелянта, унеможливлюють продовження найсуворішого запобіжного заходу. Скаржиться, що під час розгляду клопотання захисника щодо зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу судом не було досліджено: 1) даних про виклики швидкої допомоги в суді під час розгляду справи (т.67, а.с. 173-203), висновок судово-медичної експертизи № 17 стосовно його стану здоров`я від 19.04.2019 (т.67 а.с. 163-171), відомості про неможливість лікування ОСОБА_6 в ДУ «Полтавська установа виконання покарань» (т.66, а.с.68-69), ухвалу суду від 04.12.3019 щодо надання ОСОБА_6 необхідної медичної допомоги та відомості, характеризуючі ОСОБА_6 та стан його здоров`я (т.69 а.с. 218-266).

Також вказує апелянт і на спроби тиску на нього через рідних з метою зміни свідчень, що на думку ОСОБА_6 , підтверджується наданими захистом доказами в ході розгляду клопотання його захисника про зміну запобіжного заходу та заявленим ним клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_8 , у задоволенні якого було відмовлено без повідомлення мотивів відмови.

Апелянт звертає увагу і на допущене прокурором порушення строків звернення з відповідним клопотанням, встановлених абз.10 п.20-5 розділу XI Перехідних положень КПК України, що залишилося поза увагою суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити, ухвалу суду скасувати та обрати відносно ОСОБА_6 інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, думку прокурора, який заперечив проти задоволення вимог апеляційних скарг та просив ухвалу суд першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч.3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, апеляційним судом встановлено, що в провадженні Гадяцького районного суду Полтавської області знаходиться кримінальне провадження, зокрема, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 05.09.2014 щодо ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово було продовжено ухвалами судів першої інстанції.

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 червня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу його підзахисному з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та задоволено клопотання прокурора й продовжено ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 17-30 год. 01 серпня 2020 року.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З матеріалів провадження вбачається, що під час розгляду вищеназваного клопотання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, врахував вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні цих злочинів, особу обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у наявність у нього постійного місця роботи, репутацію, майновий стан, наявність судимостей.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Окрім того, суд встановив, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, не зменшилися і не припинили існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Так, оцінюючи наявність ризику незаконного впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, колегія суддів виходить із вимог КПК України щодо порядку отримання показань цих осіб на різних його етапах, та те, що ризик такого впливу з боку обвинуваченого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження.

Ці висновки суду узгоджуються й з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також погоджується колегія суддів із обґрунтованістю ризику переховуватись від суду, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 й доводи сторони захисту про необхідність зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Разом з цим, доводи обвинуваченого щодо необґрунтованості, заявлених прокурором ризиків, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшились та не припинили існувати, є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобігання було продовжено застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Доводи обвинуваченого щодо ненадання судом оцінки обґрунтованості його обвинувачення та відсутності доказів на його підтвердження, на переконання апеляційного суду, є неспроможними, оскільки таке питання, відповідно до ст. 368 КПК України, вирішуються судом при ухваленні вироку.

Отже, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого, суд в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження і врахував при цьому практику ЄСПЛ.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 про порушення прокурором строків звернення до суду із клопотанням про продовження строку застосування запобіжного заходу, то колегія суддів вважає обґрунтованим та погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, який хоча й визнав, що прокурор дійсно з порушенням передбачених законом строків звернувся до суду із клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, яке мав подати до 27 травня 2020 року, а подав лише 02 червня 2020 року, однак обґрунтовано вважав, що КПК України не передбачено таких наслідків пропуску зазначеного законом строку, як залишення клопотання без розгляду, тому мотивовано відхилив клопотання сторони захисту з цього приводу.

Крім того, колегія суддів зауважує, що строк дії оскаржуваної ухвали, на час апеляційного розгляду, сплинув, а застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено.

Що стосується тверджень апелянта про спроби тиску на нього через рідних з метою зміни свідчень, та клопотання про допит, в зв`язку з такими обставинами, свідка ОСОБА_8 , то колегія суддів вважає такі твердження та клопотання безпідставними, оскільки право давати показання чи відмовитись свідчити суду є невід`ємним правом підозрюваного (обвинуваченого) і не залежить від обраних запобіжних заходів, а пояснення доньки ОСОБА_9 , з врахуванням обставин кримінального правопорушення в якому підозрюється її батько, не матимуть вирішального значення щодо вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 червня 2020 року, якою було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.27, ч.2 ст.377, ч.3 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3