Справа № 175/3428/19
Провадження № 1-кп/175/165/19
Вирок
Іменем України

26 березня 2021 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт.Слобожанське кримінальне провадження №0000304 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с.Балівка Дніпровського району Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.126 КК України -

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_4 , 26.02.2019 року близько 10:45 годин знаходився у коридорі на першому поверсі Дніпропетровського районного суду Дніпропетровській області, за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район смт. Слобожанське по вул. Теплична, буд.№ 7, де в цей час також перебував раніше йому знайомий ОСОБА_5 .

Так, в зазначений час та у зазначеному місці, між ОСОБА_4 , і ОСОБА_5 , виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_4 , раптово виник злочинний умисел, направлений на спричинення болю ОСОБА_5 , шляхом завдання удару.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , стоячи перед ОСОБА_5 , діючи умисно, із зусиллям наніс один удар долонею лівої руки по правій щоці ОСОБА_5 , тим самим завдавши удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_4 , у судовому засіданні вину визнав частково та пояснив наступне, 26 лютого 2020 року відбулось судове засідання у Дніпропетровському районному судді Дніпропетровської області, де він надавав правову консультацію сторонам у справі. Під час судового засідання у нього з адвокатом потерпілих ОСОБА_7 виник конфлікт з правових підстав, а саме несплати судового збору за цивільний позов в рамках кримінального провадження. Після того як, головуючий суддя ОСОБА_8 , пішов до нарадчої кімнати адвокат ОСОБА_9 у присутності інших осіб сказав йому «знай своє місце» і тим самим його обурив спровокувавши на конфлікт. Вийшовши до коридору із зали судового засідання, він запропонував йому вийти на подвір`я і розібратись, як чоловіки. На коридорі перед кабінетом архіву вони зустрілись та він долонею лівою руки завдав йому ляпасу, тим самим зробив виклик на кулачний двобій. Він завдавши удару не мав на меті нанесення потерпілому фізичних ушкоджень чи фізичного болю.

Провина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого злочинного діяння підтверджується поясненнями потерпілого та свідка.

Потерпілий ОСОБА_5 , у судовому засіданні підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті та пояснив, що обвинуваченого ОСОБА_4 , він знає з дитинства. 26 лютого 2020 року він прибув до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області в якості представника потерпілого ОСОБА_11 у кримінальному провадженні, яке перебувало на розгляді у судді ОСОБА_8 .

Крім нього та інших учасників судового розгляду в залі суду був присутній обвинувачений як вільний слухач. Після судового засідання вийшовши до коридору до нього підійшов ОСОБА_4 , та висловився нецензурною лайкою . У присутності секретаря судового засідання ОСОБА_12 , завдав йому удару долонею лівої руки по щоці, в наслідок чого він отримав фізичний біль, та невелике запаморочення. Морально він також отримав негативні емоції. Щодо призначення міри покарання поклався на розсуд суду.
Під час судового розгляду в судовому засіданні був допитаний у відповідності до вимог положень ст.352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показань та за відмову від дачі показань свідок.
Свідок ОСОБА_12 , у судовому засіданні пояснив, що 26.02.2019 року приблизно о 10:00 год., почалось заслуховування кримінальної справи у відношенні ОСОБА_13 за обвинуваченням за ст. 286 КК України у Дніпропетровському районному суді, де він перебував у якості секретаря судді ОСОБА_8 . На суді були присутні учасники кримінальної справи, а саме були присутні ОСОБА_5 , у якості представника потерпілого та також був присутнім у якості вільного слухача кримінальної справи чоловік на прізвище ОСОБА_4 , статусу у кримінальній справі він не мав, але він надавав консультації потерпілим за межами судового засідання.
Коли суд видалився до нарадчої кімнати, була перерва та коли суд видалився із судової зали між ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , виник словесний конфлікт.
Після закінчення перерви, до початку судового засідання він рухався до судової зали. По заду нього йшов адвокат ОСОБА_5 . Він біля дверей кабінету архіву обернувся та побачив як ОСОБА_4 , стояв перед ОСОБА_5 .. Зі словами « ОСОБА_14 заспокойся» ОСОБА_15 наніс долонею лівої руки удар ОСОБА_5 , у ділянку правої щоки.
Одразу після чого він сказав їм заспокоїтись. Інших осіб у коридорі під час конфлікту не було. ОСОБА_5 , після удару обурився і повідомив, що у нього запаморочилась голова.
У судовому засіданні 11 листопада 2020 року прокурор відмовилась від допиту свідка зі сторони обвинувачення ОСОБА_16 , інші учасники кримінального провадження погодились з прокурором та не наполягали на її допиті. З огляду на вимоги ст.22 КПК України, забезпечивши право прокурора на свободу в поданні ним суду своїх доказів, суд прийняв відмову прокурора від допиту свідка обвинувачення безпосередньо судом.
Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_4 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України підтверджується також зібраними по кримінальному провадженню доказами, а саме:

Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 26 лютого 2019 року, з якого убачається, що потерпілий ОСОБА_5 , повідомив про спричинення йому фізичного болю ОСОБА_4 (а.п.6);

Протоколом огляду місця події від 29 лютого 2019 року з фото-таблицею до нього, де об`єктом огляду є загальний коридор Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. (а.п.9-14);

Висновком експерта № 1162е від 18 квітня 2019 року, відповідно до якого у ОСОБА_5 , будь-яких тілесних ушкоджень або наслідків від їх загоєння на голові, обличчі, тулубі та кінцівках при огляді не виявлено. (а.п.35-36);

Протоколом проведення слідчого експерименту у присутності понятих за участю спеціаліста ОСОБА_17 , і потерпілого ОСОБА_5 , від 12 квітня 2019 року, із якого убачається, що потерпілий у присутності спеціаліста та понятих розповів про обставини заподіяння йому фізичного болю обвинуваченим ОСОБА_4 , на коридорі Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (а.п.37-40);

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення потерпілого, свідка, суд дійшов висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 , у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Висновок суду підтверджується, зокрема, поясненнями потерпілого, свідка, які надали точні пояснення щодо того, як, коли та за яких обставин обвинувачений вчинив злочин. Інші зібрані по справі докази також відповідають поясненням обвинуваченого, та дозволяють достовірно встановити обставини скоєння злочину обвинуваченим.

Оцінюючи докази у сукупності, суд визнає винуватим обвинуваченого ОСОБА_4 , у інкримінованому йому злочині та вважає що його дії вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч.1 ст. 126 КК України тобто, як умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

У ході судового провадження обвинувачений також неодноразово наполягав на тому, що надані стороною обвинувачення докази не доводять його вину. Зокрема, обвинувачений зазначав, що судовим розглядом не було встановлено мету завдання удару потерпілому ОСОБА_5 .
У зв`язку з викладеним та іншим обвинувачений просив виправдати його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України через недоведеність наявності в його діянні складу кримінального правопорушення і закрити кримінальне провадження.

Аналізуючи доводи обвинуваченого, суд приходить до висновку, що усі його пояснення стосуються неприязних особистих відносин з потерпілим ОСОБА_5 , та не є предметом даного кримінального провадження. Обвинувачений ОСОБА_4 не спростовував завдання потерпілому удару, однак вважав своїми дії такими, що не є підставою притягнення до кримінальної відповідальності.

Суд критично ставиться до стратегії захисту обвинуваченого про невинуватість, та вважає її такою, що направлена у любий спосіб уникнути покарання, доводи обвинуваченого є хибними, спростовуються сукупністю досліджених і покладених в основу вироку доказів, які не викликають у суду жодних сумнівів щодо законності їх отримання у спосіб, установлений кримінальним процесуальним законом України, і не дають підстав для визнання цих доказів недопустимими, як про те просив обвинувачений у клопотаннях під час судового розгляду.

Окрім того, в ході судового розгляду з боку обвинуваченого ОСОБА_4 була неналежна процесуальна поведінка, а саме він заявляв суду безпідставні відводи, зловживаючи своїм процесуальним правом.

Посилання обвинуваченого на застосування до нього недозволених методів слідства, фальсифікації матеріалів кримінального провадження з боку сторони обвинувачення, що призвело до порушення права на захист і до отримання недопустимих доказів, суд залишає поза увагою, оскільки об`єктивних доказів цього суду не надано, вони є голослівними, позбавлені об`єктивного підтвердження.

Питання ж наявності чи відсутності в діях службових осіб кримінально караних діянь, знаходиться поза межами об`єктивної сторони злочину, інкримінованого обвинуваченому, і підлягають вирішенню у іншому кримінальному провадженні.

Його часткове визнання вини ґрунтується на неналежній критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки, та не готовності бути притягненим до кримінальної відповідальності.

Суд не посилається у вироку на інші матеріали кримінального провадження, досліджені у судовому засіданні, оскільки вони є процесуальними документами, не доводять та не спростовують вини обвинуваченого.

Аналіз усіх доказів по справі дає суду підстави для висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину та про необхідність призначення покарання, передбаченого законом.

При визначенні виду і міри покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи та особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, на даний час офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують його покарання, судом не встановлені.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не вбачає.

Згідно з ч.1 і ч.2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року ратифікованої законом України від 07.07.1997 №475/97-ВР - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Виходячи з цих вимог закону і положень ст.ст.65-67 КК України, враховуючи обставини справи і особу ОСОБА_4 , який вперше притягається до кримінальної відповідальності, але вчинив умисний злочин, віднесений ст.12 КК України до категорії нетяжких злочинів, наслідком якого є заподіяння фізичного болю потерпілому, а також думку прокурора та потерпілого щодо виду покарання, беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, обираючи один з альтернативних видів покарань, передбачених ст. 126-1 КК України, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт. Обставин, при наявності яких громадські роботи не призначаються, передбачених ч. 3 ст. 56 КК України, в судовому засіданні не встановлено. Таке покарання, за глибоким переконанням суду, буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 , та попередження вчинення ним нових злочинів, буде відповідати цілям покарання.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

За приписом ч.5 ст.74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2019 року по справі № 760/18016/15-к (провадження 51-846 км 18) зазначив, що звільнення від покарання на наведеній підставі застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до ст.49 КК України. Зокрема у випадку, якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною та вимагає закриття справи у зв`язку з відсутністю в діях особи складу злочину або виправдання. Тоді суд за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та ч.5 ст.74 вказаного Кодексу.

Виходячи з того, що з дня вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, за яке передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року (в редакції на день ухвалення вироку), тобто яке відповідно до ч.2 ст.12 КК України віднесено до категорії кримінальних проступків, - минуло понад два роки, він підлягає звільненню від відбування призначеного покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Витрати на залучення експертів і речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлений.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , на стадії досудового розслідування не обирався.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.126 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді 150 (сто п`ятдесяти) годин громадських робіт.

Звільнити ОСОБА_4 від призначеного кримінального покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , не обирався.

Речові докази та судові витрати по кримінальному провадженню №0000304 відсутні.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1