ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/81/21 Справа № 204/5407/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі матеріали кримінального провадження № 0000996 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2020 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, громадянки України, освіта вища, незаміжньої, працюючої на посаді державного виконавця у Новокодацькому ВДВС м. Дніпра, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, формулювання обвинувачення, визнаного судами доведеним.
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2020 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у дохід держави у розмірі 330 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 5610 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 : у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 58 668 гривень 80 копійок, у рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 гривень; у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 23 533 гривні.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.
ОСОБА_7 22 квітня 2019 року близько 16 години 15 хвилин, керуючи автомобілем «Skoda Octavia» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухаючись по проспекту Пушкіна з боку вулиці Робоча, у напрямку вулиці Філософська у м. Дніпро, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком «5.35.1» («пішохідний перехід»), та дорожньою розміткою «1.14.1» («зебра»), розташованого у районі будинку № 77 по проспекту Пушкіна у м. Дніпро, на якому знаходилась пішохід ОСОБА_9 , не вжила заходів для зменшення швидкості, а в разі потреби не зупинилась для надання дороги пішоходу, продовжила рух, внаслідок чого скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїжджу частину по пішохідному переходу зліва направо по ходу руху водія ОСОБА_7 .
В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої травми хребта: закриті компресійні переломи 4-5 грудного хребця без стиснення спинного мозку та без порушення функції тазових органів, клиноподібної деформації тіл 6-7 грудного хребця, перелому дужки 4-го поперекового хребця, перелому крижі ліворуч, багатоуламкового внутрішньо-суглобового перелому зовнішнього мищелку правої великогомілкової кістки з переходом на міжмищелкове підвищення, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилось у тому, що водій ОСОБА_7 керуючи транспортним засобом автомобілем «Skoda Octavia» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, невиконання яких знаходиться у причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення їй додаткового покарання і залишити покарання у виді штрафу у дохід держави у розмірі 330 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 5610 гривень без позбавленням права керувати транспортними засобами, а також скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9 до неї в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також відшкодування витрат на правову допомогу, і постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачена вказує на те, що суд у своєму рішенні послався на ті ж самі обставини щодо неї, що і зазначені у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 207/5011/14-к, але прийшов до протилежного висновку, при цьому не послався на мету застосування до неї додаткового покарання.
Зазначає, що судом не було встановлено належних відповідачів та безпідставно стягнуто з неї витрати на відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Звертає увагу на те, що вона не є власником джерела підвищеної небезпеки, а тому і не має відповідати за завдану потерпілій шкоду, вважає, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_7 володіла транспортним засобом на будь-якій правовій підставі, передбаченій законом.
Вказує, що більш того, на день вчинення кримінального правопорушення, страховою компанією була застрахована майнова відповідальність на суму 200 000 грн. за шкоду заподіяну життю та здоров`ю, забезпеченим транспортним засобом є Skoda Octavia д.н. НОМЕР_1 .
Вважає, що суд в порушення вимог закону при визначенні суми відшкодування на послуги адвоката не виходив з критерію реальності адвокатських витрат, а саме: не встановив їхню дійсність та необхідність, а також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої потерпіла ОСОБА_9 просить залишити апеляційну скаргу обвинуваченої без задоволення.
Вважає, що призначене обвинуваченій покарання є мінімальним та суд обґрунтовано призначив їй таке покарання.
Зазначає, що ОСОБА_10 є формальним власником транспортного засобу, оскільки останній на підставі п. 2.2 ПДР України передав ОСОБА_7 автомобіль та на час скоєння ДТП він знаходився у її власності.
Звертає увагу, що відповідно до статей ЦПК України майнова та моральна шкода відшкодовується особою, що її завдала.
Вказує, що всупереч доводам обвинуваченої під час судового засідання сторонам провадження надавались усі необхідні документи на підтвердження витрат на правову допомогу.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні обвинувачена та її захисник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити.
Прокурор, потерпіла ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, просили вирок суду залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, думку учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджений представленими у справі доказами, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому за відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти в цій частині правильного висновку, не перевіряється колегією суддів апеляційного суду, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.
Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що призначаючи додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, суд не повністю врахував всі обставини справи та характеристику особистості обвинуваченої та своє рішення в цій частині обґрунтував недостатньо, є безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Як вбачається з вироку суду, призначаючи додаткове покарання обвинуваченій, суд в достатній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Так, призначаючи ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік суд першої інстанції вірно врахував наслідки, що настали, те, що внаслідок спричинення потерпілій тілесних ушкоджень в результаті ДТП, вона безумовно зазнала великого фізичного болю як безпосередньо під час травмування, так і під час численних оперативних втручань та лікувальних процедур і маніпуляцій, а також дані про особу обвинуваченої, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину визнала повністю, на даний час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, має зареєстроване місце проживання, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Судом першої інстанції при призначенні додаткового покарання також врахована в повному обсязі думка потерпілої, яка наполягала на призначенні ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Таким чином, з урахуванням наслідків, що настали для потерпілої, а саме встановлення їй другої групи інвалідності та поведінки обвинуваченої після вчинення ДТП, яка не намагалася відшкодувати завдану шкоду потерпілій, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, так як таке покарання забезпечить необхідне й достатнє для обвинуваченої виправлення та попередження вчинення нових аналогічних злочинів як обвинуваченою, так і іншими особами.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що вона не є власником джерела підвищеної небезпеки, а тому і не має відповідати за завдану потерпілій шкоду, вважає, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_7 володіла транспортним засобом на будь-якій правовій підставі, передбаченій законом, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За п. 1.4 ст. 1 зазначеного Закону особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом уважається правомірним, якщо іншого не встановлено законом або рішенням суду.
У п. 1.6 ст. 1 вказаного Закону передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Відповідно до положень ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.
Згідно з визначеннями ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 10 жовтня 2001 року №1306, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії.
Пунктом 2.1 статті 2 ПДР передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Із системного аналізу вказаних положень законодавства та умов укладеного між сторонами договору вбачається, що необхідною умовою для виникнення обов`язку страховика здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власнику наземного транспортного засобу є настання страхового випадку, внаслідок якого завдано шкоду третім особам під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням власника або особи, яка на законних підставах володіє ним та має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час керування транспортним засобом та вчинення ДТП ОСОБА_7 мала водійське посвідчення та будь-які сумніви щодо керування нею транспортним засобом всупереч встановленим вимогам закону відсутні.
Між тим, доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що на день вчинення кримінального правопорушення, страховою компанією була застрахована майнова відповідальність на суму 200 000 грн. за шкоду заподіяну життю та здоров`ю, забезпеченим транспортним засобом є Skoda Octavia д.н. НОМЕР_1 , а тому судом безпідставно стягнуто з неї витрати на відшкодування моральної та матеріальної шкоди є слушними.
Так, дійсно, згідно страхового полісу №АМ4240866, минулий власник автомобіля ОСОБА_11 застрахував транспортний засіб Skoda Octavia д.н. НОМЕР_1 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ТДВ СК Ю,Ес.Ай.. Страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 200 000 грн., термін дії полісу до 20.05.2019 року, тобто діяв на день вчинення ДТП 22 квітня 2019 року(а.с. 226 т. 1).
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, встановити учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, з`ясувати розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції не дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, потерпілій ОСОБА_9 було заподіяно матеріальної шкоди.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, на момент вчинення кримінального правопорушення відповідальність ОСОБА_7 була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно із ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 14-176цс18 (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування.
Таким чином, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України № 1961-IV).
Всупереч викладеному, незважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 сум у рахунок відшкодування шкоди завданої життю і здоров`ю.
Вищезазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції, який невірно визначився з порядком відшкодування потерпілій, заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди.
Проте, як вбачається зі змісту цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , ТДВ Страхова компанія Ю,Ес.Ай. визначена нею як третя особа(а.с. 156, т. 1).
Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Проте, таких клопотань позивачкою надано не було та судом першої інстанції вказане питання не вирішувалось.
Водночас ухвалюючи вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , суд неправильно визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з обвинуваченої ОСОБА_7 .
Таким чином, за вищезазначених обставин, результат розгляду судом цивільного позову по суті не відповідає загальним правилам вирішення вимог про відшкодування шкоди, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому в цій частині вирок підлягає скасуванню.
Разом з цим, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити в частині вирішення цивільного позову та відшкодування витрат на правову допомогу нове рішення, оскільки для цього необхідно досліджувати відповідні докази, а також у зв`язку з тим, що зміна процесуального статусу особи не входить до повноважень суду апеляційної інстанції, а чинним законодавством не передбачена можливість стягнення будь-яких коштів в рахунок задоволення позовних вимог з третіх осіб, якою в даному випадку і є страхова компанія.
А тому, керуючись загальними засадами кримінального провадження передбаченими ст. 7 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову та відшкодування витрат на правову допомогу, та призначення з цього приводу новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, інші доводи апеляційної скарги обвинуваченої не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а тому підстав вважати, що в решті вирок суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України, колегія судів не вбачає.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу обвинуваченої задовольнити частково, вирок суду в частині вирішення цивільного позову та відшкодування витрат на правову допомогу скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а в решті вирок суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - скасувати в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 та відшкодування витрат на правову допомогу і призначити в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а в частині скасування судового рішення щодо цивільного позову та відшкодування витрат на правову допомогу, - оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4