ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/158/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 125 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши 19 травня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі в залі Тернопільського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2021 р., яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , інваліда ІІІ групи, такого, що не працює, раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., а також стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_9 613, 99 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок місцевого суду скасувати частково, в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволені цивільного позову ОСОБА_9 .

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Апелянт вважає, що вирок місцевого суду в частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК України), та призначеного йому покарання прийнятим відповідно до вимог законодавства і тому не оскаржує, а в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди - прийнятим з порушенням вимог норм матеріального та процесуального права і така, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суддя місцевого суду керувався ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України (далі ЦК України): шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону, та ч. 1 ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Проте, на думку апелянта, суддя місцевого суду не прийняв до уваги ч. 1 ст. 1193 ЦК України, в якій зазначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Зазначає, що потерпілий та його товариші під час поїздки постійно чіплялись до обвинуваченого. Потерпілий, який сидів позаду водія, вів себе похамськи, ображав обвинуваченого, погрожував йому фізичною розправою та застосуванням сексуального насильства, чим спровокував обвинуваченого на захист себе в спосіб, який був йому доступний, зважаючи на інвалідність обвинуваченого, кількість кривдників, їх стан (алкогольне сп`яніння) та відсутність можливості отримати сторонню допомогу.

На переконання апелянта, у матеріалах справи відсутні докази завдання обвинуваченим ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди потерпілому.

Згідно вироку суду, 23 грудня 2019 року близько 23 год. 30 хв. в обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував у салоні автомобіля марки «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , що в цей час був припаркований поблизу будинку №1, по бул. Т. Шевченка у м. Тернополі, в ході словесного конфлікту із ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виник злочинний умисел, направлений на спричинення останньому тілесних ушкоджень, реалізовуючи який він тоді ж і там же вийшов з автомобіля та, відкривши задні ліві пасажирські двері, тримаючи в своїй правій руці препарат сльозоточивої та дратівливої дії «Терен-4М», умисно розпилив речовину із даного препарату в ділянку обличчя ОСОБА_9 , в результаті чого спричинив останньому легкі тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку першого ступеня рогівки (прозорої частини зовнішньої оболонки) та кон`юнктиви (сполучної оболонки) обох очей і шкіри обличчя.

Заслухавши суддю доповідача, міркування прокурора про залишення вироку без змін, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, просили вирок місцевого суду скасувати частково, в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, потерпілого ОСОБА_9 , який заперечив проти апеляційної скарги і просив залишити вирок без змін, ознайомившись з матеріалами справи та доводами апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, який просив вирок місцевого суду скасувати частково, в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125 КК України в апеляційній скарзі адвокатом ОСОБА_8 не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, відповідно вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною першою статті 124 КПК України визначено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до вимог абз. 7 п. 2) ч. 3 та абз. 6 п. 2) ч. 4 ст. 374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються як підстави для задоволення цивільного позову, так і рішення про цивільній позов.

Тобто відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, вказавши норму матеріального права, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 по справі №465/4621/16-к зазначила, що відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вказані вимоги судом першої інстанції не були дотримані у повному обсязі.

Як убачається з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_9 подав до місцевого суду позовну заяву про стягнення на його користь із ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди, завданої унаслідок кримінального правопорушення на суми зокрема: матеріальної 613, 99 грн. та моральної 10 000 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 місцевим судом задоволено у повному обсязі.

За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Зважаючи на наведене, на переконання колегії суддів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 витрати на лікування на загальну суму 613.99 грн.

Зазначений розмір матеріальної шкоди, яку було понесено останнім на лікування, підтверджується: довідкою, виданою лікарем обласного офтальмологічного травмцентру за №378, та копією видаткової накладної № АР-0000001 від 24 грудня 2019 р. В результаті їх дослідження апеляційним судом встановлено, що всі понесені ОСОБА_9 витрати були пов`язані з отриманою ним травмою в результаті навмисного спричинення йому обвинуваченим тілесних ушкоджень внаслідок конфлікту, що мав місце 23 грудня 2019 р., а тому підлягають відшкодуванню.

Що стосується визначеного судом розміру моральної шкоди на суму 10 000 грн., то в цій частині вирішення цивільного позову місцевий суд не дійшов вірного висновку, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно ст. ст. 56, 62 Конституції України зокрема, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

У відповідності до ст. 23 ЦПК України, а також виходячи з системного аналізу законодавства України в частині, що стосується відшкодування моральної (немайнової) шкоди, колегія суддів звертає увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, проте при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.95 з наступними змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого, місцевий суд врахував, що внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_7 потерпілому було спричинено моральні страждання та душевні хвилювання, які виразились у перенесенні ним сильного нервового стресу унаслідок кримінального правопорушення, необхідністю лікуватись тривалий час, відчувати дискомфорт, пов`язаний з опіками, неможливістю керувати транспортними засобами, через що у потерпілого були зірвані заплановані робочі, особисті та святкові заходи, що створювало нервозність, змушувало докладати додаткових зусиль до нормалізації його життя, і прийшов до переконання про необхідність задоволення позову та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_9 завданої моральної шкоди на суму 10 000 грн.

Однак місцевий суд при визначенні розміру суми, яку необхідно стягнути із засудженого у рахунок відшкодування заподіяної потерпілому моральної шкоди, не врахував пояснень, наданих обвинуваченим ОСОБА_7 під час судового розгляду в місцевому суді, з яких вбачається, що 23 грудня 2019 року, перебуваючи на роботі, близько 23 год. отримав замовлення до закладу громадського харчування «Грузинська кухня», що в м. Тернополі по вул.15 Квітня. Коли він забрав звідти 3 пасажирів, останні вказали завезти їх в магазин з метою придбання «Айкоса», на що він, обвинувачений, пояснив, що не знає, куда саме, на що пасажири вказали розважальний заклад «Бункермуз», що в м. Тернополі на бульв. Т. Шевченка, 1. Водночас вони почали сміятися та грубити йому, водію, через те, що останній не знав, де продається «Айкос». Під час поїздки потерпілий та його товариші постійно до нього чіплялися, на що він, обвинувачений, намагався не звертати уваги. Газовий балончик «Терен 4М» був всередині автомобіля. Потерпілий, який сидів позаду нього, водія, продовжував вести себе по хамськи, а тому він, обвинувачений, зупинивши т/з, відкрив водійські двері, взяв в руку балончик та вийшов з автомобіля, після чого відчинив задні ліві двері, де перебував потерпілий, та розпилив вміст балончика останньому в очі, щоб попередити завдання тілесних ушкоджень з його сторони.

Вищенаведені обставини підтверджуються долученим до матеріалів справи протоколом огляду предметів (відеозапису) від 27.12.2019, згідно якого слідчим СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області лейтенантом поліції ОСОБА_10 було оглянуто компакт-диск DVD-R, на якому містяться відеозаписи із відеореєстратора, який був встановлений в автомобілі марки Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 , події, що мала місце 23.12.2019.

При перегляді даного відеозапису колегією суддів апеляційного суду в нарадчій кімнаті встановлено, що під час руху автомобіля відбувається діалог між одним із пасажирів та водієм автомобіля, який за своїми ознаками схожий на словесний конфлікт, та те, що один з пасажирів намагається припинити словесний конфлікт, запевняючи водія, що саме він викликав таксі і він оплатить за проїзд, просить не звертати увагу на його товариша.

Враховуючи пояснення обвинуваченого та відеозапису із камери відеореєстратора автомобіля, зі слів потерпілого ОСОБА_9 вбачається, що останній спровокував обвинуваченого ОСОБА_7 на неправомірну поведінку, тому колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в цій частині.

Також місцевим судом не з`ясовано у ході судового розгляду всіх обставин, які стосуються майнового стану обвинуваченого ОСОБА_7 та мають значення для справедливого вирішення цивільного позову.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд, приймаючи у межах кримінального провадження рішення в частині, що стосується задоволення цивільного позову, має ретельно перевірити всі вимоги позивача, врахувати майновий стан винного, його стан здоров`я та вжити інших заходів для справедливого вирішення цього питання (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі № 639/1910/19).

Так при вирішенні цивільного позову потерпілого в межах даного кримінального провадження слід врахувати те, що обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працює, є інвалідом ІІІ групи, отримує пенсію в розмірі 1600 грн., ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінальних проступків, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання.

Тому рішення суду про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_7 саме 10000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди суперечить вимогам статтей 370, 374 КПК України.

Колегія суддів вважає, що розмір, визначений судом першої інстанції на відшкодування моральної шкоди у виді 10 000 грн. не відповідає розумності, виваженості та справедливості з урахуванням тих страждань, що зазнав потерпілий ОСОБА_9 , та на які у цивільному позові посилається останній, тому вимоги апеляційної скарги захисника обвинуваченого підлягають до часткового задоволення.

В даному випадку, приймаючи до уваги тяжкість отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, а також ступінь фізичних, душевних та психічних страждань, яких він зазнав внаслідок вчинення щодо нього злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не дійшов вірного висновку про відшкодування спричиненої моральної шкоди потерпілому.

Таким чином і відповідно до вищенаведеного колегія суддів вважає, що у відповідності до вимог ст. ст. 23, 1167 ЦК України з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також враховуючи глибину страждань потерпілого, ступінь вини обвинуваченого та інших обставин справи, слід зменшити розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, яка підлягає стягненню із ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_9 до 5000 (п`яти тисяч) гривень.

За таких обставин апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 підлягає до часткового задоволення, а вирок місцевого суду - зміні в частині задоволення цивільного позову із зменшенням суми стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 , засудженого за ч. 1 ст. 125 КК України, змінити.

Зменшити розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, яка підлягає стягненню із ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_9 до 5000 (п`яти тисяч) гривень.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді