Справа № 297/2937/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2021 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючогоОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , представника потерпілих - адвоката ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянувши у судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 191 ч. 2, ст. 366 ч. 1 КК країни на підставі ст. 49 КК України,
встановив:

Згідно зміненого обвинувального акту у об`єднаному кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000272 від 30.04.2016 року ОСОБА_7 30 травня 2012 року, в невстановлений слідством час, перебуваючи на посаді керуючого ТВБВ № 10006/0135 Берегівського відділення ВАТ «Ощадбанк», будучи службовою та матеріально відповідальною особою, знаходячись в приміщенні ТВБВ № 10006/0135 за адресою м. Берегово по вул. Мукачівська, 4/1, зловживаючи своїм службовим становищем та довірою ОСОБА_4 , котрий на підставі договору № 135926 від 03.05.2012 року вніс на вклад «Депозитний» кошти в сумі 10 574 доларів США строком на 6 місяців, під приводом укладання нового договору «Депозитний» вмовив останнього достроково розірвати попередній договір та під час складання нового фіктивного договору, з метою незаконного збагачення, привласнив вилучені з каси банку гроші в сумі 10 574 доларів США, хоча ОСОБА_4 був впевнений, що вказані його кошти знаходяться на депозитному рахунку під процентами. Вказаними діями ОСОБА_7 привласнив та використав на власні потреби грошові кошти в розмірі 10574 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 84485,20 гривен, чим спричинив ОСОБА_4 значну матеріальну шкоду.
Ці дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 191 КК України, як привласнення чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.
Крім того, 30 жовтня 2012 року, в невстановлений слідством час, ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді керуючого ТВБВ № 10006/0135 Берегівського відділення ВАТ «Ощадбанк», знаходячись в приміщенні відділення вищевказаного банку, повторно, зловживаючи своїм службовим становищем та довірою ОСОБА_8 , який на умовах договору № 1311406 від 19.09.2012 року вніс на вклад «Депозитний» кошти в сумі 18400 доларів США строком на 3 місяці 2 дні, під приводом укладання нового договору «Депозитний», вмовив останнього достроково розірвати попередній договір та під час складання нового фіктивного договору, з метою незаконного збагачення, вилучені з каси банку гроші в сумі 18400 доларів США привласнив, хоча ОСОБА_8 був впевнений, що його кошти знаходяться на депозитному рахунку під процентами. Вказаними діями ОСОБА_7 привласнив, та використав на власні потреби грошові кошти в розмірі 18 400 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 147 071,20 гривень, чим спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду у великих розмірах.
Ці дії ОСОБА_7 кваліфіковано ч. 4 ст. 191 КК України, як привласнення чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене повторно, у великих розмірах.

Окрім цього, 13 жовтня 2014 року, в невстановлений слідством час, ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді керуючого ТВБВ № 10006/0135 Берегівського відділення ВАТ «Ощадбанк», знаходячись у відділенні банку, повторно, зловживаючи своїм службовим становищем та довірою ОСОБА_8 , який на умовах договору № 1311406 від 19.09.2012 року вніс на вклад «Депозитний» кошти в розмірі 18400 доларів США строком на 3 місяці 2 дні, під приводом укладання нового договору «Депозитний» ВАТ «Ощадбанк» вмовив останнього достроково розірвати попередній договір та склав фіктивний договір № 17511709 від 13.10.2014 року на вклад «Депозитний» та квитанцію № 8323906 від 13.10.2014 року про внесення в банк коштів згідно договору, які власноручно підписав та скріпив банківською печаткою, чим підробив документи.
Також, 12 листопада 2014 року, в невстановлений слідством час, ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді керуючого ТВБВ № 10006/0135 Берегівського відділення ВАТ «Ощадбанк», знаходячись у відділенні банку, повторно, зловживаючи своїм службовим становищем та довірою ОСОБА_4 , який на умовах договору № 135926 від 03.05.2012 року вніс на вклад «Депозитний» ВАТ «Ощадбанк» кошти в сумі 10 574 доларів США строком на 6 місяців, під приводом укладання нового договору «Депозитний», вмовив останнього достроково розірвати попередній договір та склав фіктивний договір № 28175301 від 12.11.2014 року на вклад «Депозитний» ВАТ «Ощадбанк» та квитанцію № 11683407 від 12.11.2014 року про внесення в банк коштів згідно договору, які власноручно підписав та скріпив банківською печаткою, чим підробив документи.
Крім того, 20 січня 2015 року, в невстановлений слідством час, ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді керуючого ТВБВ № 10006/0135 Берегівського відділення ВАТ «Ощадбанк», знаходячись у відділенні банку, повторно, зловживаючи своїм службовим становищем та довірою ОСОБА_8 , який на умовах договору № 1311406 від 19.09.2012 року вніс на вклад «Депозитний» ВАТ «Ощадбанк» кошти в сумі 18400 доларів США строком на 3 місяці 2 дні, під приводом укладання нового договору «Депозитний» ВАТ «Ощадбанк», вмовив останнього достроково розірвати попередній договір та склав фіктивний договір № 17511709 від 20.01.2015 року на вклад «Депозитний» ВАТ «Ощадбанк» та квитанцію № 8323906 від 20.01.2015 року про внесення в банк коштів згідно договору, які власноручно підписав та скріпив банківською печаткою, чим підробив документи.
Крім того, 27 березня 2015 року, в невстановлений слідством час ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді керуючого ТВБВ № 10006/0135 Берегівського відділення ВАТ «Ощадбанк», знаходячись у відділенні банку адресою, повторно, зловживаючи своїм службовим становищем та довірою ОСОБА_8 , який на умовах договору № 1311406 від 19.09.2012 року вніс на вклад «Депозитний» ВАТ «Ощадбанк» кошти в сумі 18400 доларів США строком на 3 місяці 2 дні, під приводом укладання нового договору «Депозитний» вмовив останнього достроково розірвати попередній договір та склав фіктивний договір № 17511709 від 27.03.2015 року на вклад «Депозитний» ВАТ «Ощадбанк» та квитанцію № 8323906 від 27.03.2015 року про внесення в банк коштів згідно договору, які власноручно підписав та скріпив банківською печаткою, чим підробив документи.
Ці дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 366 КК України, як службове підроблення, тобто складання і видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 в порядку ст. 363 КПК України підтримав подане письмове клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 191 ч. 2, ст. 366 ч. 1 КК країни на підставі ст. 49 КК України, де зазначив, що відповідно до ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 191 КК України відноситься докатегорії нетяжких злочинів, злочин передбачений ч.4 ст.191 КК України є тяжким злочином, а злочин передбачений ч.1 ст. 366 КК України є кримінальним проступком, за який передбачене покарання у виді обмеження волі.Відтак, враховуючи те, що тяжкий злочин, який інкриміновано ОСОБА_7 було закінчено 30.10.2012 року, то з вказаного періоду розпочався відлік перерваного строку давності для злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, який на сьогоднішній час вже сплив.Аналогічно сплив строк давності, передбачений п.2 ч.1 ст. 49 КК України для епізодів злочинної діяльності, передбаченої ч.1 ст. 366 КК України, які було вчинено ОСОБА_7 ..Відповідно до ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.У зв`язку з цим, захисник просив звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ст. 191 ч.2 КК України та 366 ч.1 КК України.
Крім того, захисник ОСОБА_6 уточнив подане ним клопотання, та просив звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ст. 191 ч.2 КК України та 366 ч.1 КК України на підставі ст. 49 КК України і закрити кримінальне провадження, у зв`язку з цим, в цій частині.
Прокурор ОСОБА_3 заперечила щодо звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 191 ч. 2, ст. 366 ч. 1 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з тим, що обвинуваченому інкримінується вчинення злочинів у період з 2012 року по березень 2015 року, та ОСОБА_7 під час досудового розслідування ухилився від органу досудового розслідування, у зв`язку з чим був оголошений у розшук, був наданий дозвіл на його затримання та 03.11.2016 року слідчим суддею взятий під варту, про що надала відповідну ухвалу слідчого судді. Виходячи з цього, прокурор вважала, що строк давності по вказаним кримінальним правопорушенням переривався і тому підстав на даний час, для застосування ст. 49 КК України немає.
Захисник ОСОБА_6 ствердив, що обвинувачений ОСОБА_7 дійсно був оголошений в розшук у 2016 році, однак останній про це навіть не знав, тому в даному випадку не мало місце факту ухилення підозрюваного від органу досудового розслідування.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав клопотання свого захисника, погодився на закриття кримінального провадження відносно нього за ч. 2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України. Крім того, зазначив, що на досудовому розслідуванні він не ухилявся від своїх обов`язків, у 2016 році він дійсно виїхав у Росію в особистих справах, та до того часу йому підозра не вручалася. З 01.10.2016 року по 03.11.2016 року він вже знаходився по місцю проживання та про оголошення його в розшук дізнався від працівників поліції, коли останні прийшли за ним по місцю проживання та доставили його до слідчого судді.

Представник ОСОБА_5 вирішення клопотання захисника залишив на розсуд суду.

Потерпілий ОСОБА_4 вважав, що клопотання слід вирішити згідно до закону.
Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився.
Заслухавши клопотання захисника, думку прокурора, потерпілого, його представника та обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

З аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності - це передбачений ст. 49 КК певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України (у редакції Закону України від 22.11.2018 №2617-VІІІ), є нетяжким злочином, а також у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, в редакції Закону України №1261-VII від 13.05.2014 року.

У випадку, що досліджується, після внесення змін до вказаних статей мало місце поліпшення становища ОСОБА_7 порівняно із попередніми редакціями ст. 12 КК та ст. 49 КК, що були чинними на час скоєння ним кримінальних правопорушень. У зв`язку з цим у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 є підстави для застосування положень 1 ст. 5 КК щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.

Згідно із ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції Закону України від 22.11.2018 №2617-VІІІ) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Зупинення спливу строку давності у випадку ухилення особи від досудового слідства або суду є посткримінальною санкцією, заходом кримінально-правового характеру, покликаним забезпечувати здійснення кримінального переслідування і реалізацію кримінальної відповідальності.
Під ухиленням від слідства або суду з огляду на положення ч. 2 ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, імітація своєї смерті тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.
Причому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування "місцезнаходження підозрюваного невідоме" може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин не встановлено його місцезнаходження.
Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.
Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.
Так, з матеріалів кримінального провадження, зокрема ухвали слідчого судді Берегівського районного суду від 03.11.2016 року про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яку надала прокурор, а також із реєстру матеріалів досудового розслідування (том 1 а.с. 9-11) вбачається, що 21.07.2016 року ОСОБА_7 було оголошено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 191 ч. 4, та 366 ч. 1 КК України, однак повідомлення про підозру останньому не була вручена.
29.07.2016 року ОСОБА_7 був постановою заступника начальника СВ оголошений в розшук та 02.11.2016 року він був затриманий на підставі ухвали слідчого судді від 20.10.2016 року про дозвіл на затримання з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
03.11.2021 року до ОСОБА_7 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
04.11.2016 року ОСОБА_7 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та вручено йому дане повідомлення.
Як ствердив в судовому засіданні обвинувачений у 2016 році по особистим справам він дійсно поїхав до Російської Федерації, при цьому судом встановлено не було чи був ОСОБА_7 в статусі підозрюваного, оскільки на час виїзду за кордон повідомлення про підозру йому не було вручено. 01.10.2016 року ОСОБА_7 повернувся на територію України та знаходився по місцю проживання до моменту його затримання 02.11.2016 року. Про пред`явлену підозру після повернення по місцю проживання та оголошення його в розшук обвинувачений не знав.
Колегія суддів Першої судової палати ККС у постанові від 19 червня 2018 року (справа № 659/234/16-к, провадження № 51-58км 17) вказала, що з`ясовуючи, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, що вчинила кримінальне правопорушення. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт ухилення ОСОБА_7 від досудового розслідування не знайшло свого підтвердження, прокурором не доведено, що ОСОБА_7 , який на той час не був підозрюваним зобов`язаний був з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності, а також, що він усвідомлював, що в нього вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством, однак ухилявся від виконання такого обов`язку.

Отже, суд вважає, що давність передбачена ч. 1 ст. 49 КК України не була перервана, а тому є всі підстави для застосування таких строків давності.

Згідно обвинувачення ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 191 КК України будучи керуючим ТВБВ № 10006/0135 Берегівського відділення ВАТ «Ощадбанк» у 2012 році, тобто минуло більше п`яти років з часу вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, згідно обвинувачення ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 366 КК України будучи керуючим ТВБВ № 10006/0135 Берегівського відділення ВАТ «Ощадбанк» у період з 2014 по 27.03.2015 року, тобто минуло більше трьох років з часу вчинення кримінального проступку.

Згідно до п. 1 ч. 2 та ч. 8 ст. 284 КПК України Кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом.

Згідно ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин суд вважає, що є всі підстави для закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000272 від 30.04.2016 року в частині за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, та ч. 1 ст. 366 КК України, та звільнення його від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінальних правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 191, та ч. 1 ст. 366 у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст.ст. 284, 286, 288, 350, 372 КПК України, ст. 49 КК України,

ухвалив:

Клопотання захисника ОСОБА_6 - задовольнити.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000272 від 30.04.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 4 ст. 191, та ч. 1 ст. 366 КК України закрити в частині за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, та ч. 1 ст. 366 КК Українита звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Надвірна, Івано-Франківської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, та ч. 1 ст. 366 КК України, від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1