Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/165/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2021 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Канівського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000490 від 06 травня 2018 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, з вищою освітою одруженого, працюючого слюсарем ПП «Технопартс» зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. Відповідно до вимог ч.1 ст.76 КК України, ОСОБА_9 зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Ухвалено про стягнення з ОСОБА_9 на користь держави 8008,00 грн. процесуальних витрат за проведення судових експертиз.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково, з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 стягнуто 3130,00 грн., в рахунок відшкодування завданої матеріальної, 305 324,00 грн. - моральної шкоди та 8284,50 грн. витрат на правову допомогу.
Ухвалено про стягнення з «Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Глобус» на користь потерпілої ОСОБА_7 65090,87 грн. матеріальної та 44 676,00 грн. моральної шкоди.
Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 , яка приймала участь у розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи юридичну кваліфікацію та правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання, вказуючи на невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також його особі, ухвалити новий вирок, згідно з яким ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 не в повній мірі дотримався вимог ст.50, 65 КК України, роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, призначення надто м`якого та несправедливого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 та його особі.

Прокурор вважає, що суд безпідставно визнав в якості пом`якшуючих обставини, щире каяття ОСОБА_9 та активне сприяння слідству у розкритті злочину, оскільки ОСОБА_9 , протягом тривалого часу не вживав ніяких активних дій для виправлення ситуації, з метою уникнення суворого покарання, лише частково, на стадії завершення судового розгляду, відшкодував потерпілій ОСОБА_7 завдані збитки.
Наведені обставини, а також думка потерпілої ОСОБА_7 , яка наполягала в суді на призначенні ОСОБА_9 покарання у виді реального позбавлення волі строком на 5 роки, тобто без застосування ст.. 75 КК України, не були враховані судом при ухваленні вироку, що вплинуло на його законність та обґрунтованість.

У апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 також просить скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального та процесуального законодавства при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання та вирішення цивільного позову, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Крім того, потерпіла ОСОБА_7 просить стягнути з ПАТ «Страхового компанія «Українська страхова група» на її користь 98000,00 грн. матеріальних збитків, пов`язаних з відновленням пошкодженого автомобіля та 8789,32 грн. витрат понесених на лікування та поховання її матері - ОСОБА_12 , в решті вирок залишити без змін.

Свої вимоги ОСОБА_7 обгрунтовує тим, що суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України, не врахував, що в результаті грубого порушення ОСОБА_9 правил безпеки дорожнього руху загинула її мати, ОСОБА_9 після ДТП та у процесі слідства взагалі не цікавився її станом, за свої дії не вибачився та не надав жодної матеріальної допомоги, лише після того, як прокурор в судовому засіданні зачитав санкцію ч.2 ст.286 КК України, ОСОБА_9 формально визнав свою вину та з метою уникнення суворого покарання, частково відшкодував завдані матеріальні збитки.

ОСОБА_7 вважає, що суд неправильно вирішив її цивільний позов, замісить того щоб стягнути з страхової компанії «Глобус» на її користь всю суму страхового відшкодування в розмірі 100000 грн. за мінусом франшизи, стягнув лише різницю між ринковою вартістю автомобіля до та після ДТП, що дорівнює 65090,87 грн., при тому, що вартість відновлюваного ремонту автомобіля, згідно акту виконаних робіт № 011 від17.09.2018 р. становить 129 710,00 грн.

Крім того, у апеляційній скарзі потерпіла вказує, що вона також понесла витрати на поховання матері ОСОБА_12 в сумі 6052,46 грн. та витратила 2736,06 грн. на її лікування, що підтверджується представленими нею розрахунковими документами, які суд при наявності страхового ліміту у розмірі 200 000 грн. не врахував, безпідставно та необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині..

У запереченнях, обвинувачений ОСОБА_9 просить відмовити прокурору у задоволенні апеляційної скарги, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду, а також безпідставність доводів апеляційної скарги щодо м`якості та несправедливості призначеного йому покарання.

Представник ТДВ СТДВ «Глобус» ОСОБА_13 у своїх запереченнях просить відмовити потерпілій ОСОБА_7 у задоволенні апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність її позовних вимог про стягнення зі страхової компанії 98000,00 грн. матеріальних збитків за пошкоджений автомобіль, відсутність юридичних підстав для виплати ОСОБА_7 суми страхового відшкодування до набрання вироку суду в даній справі законної сили, а також недостовірність даних та підтверджуючих документів щодо понесених ОСОБА_7 витрат на поховання та лікування матері.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті, ОСОБА_7 направила до Кропивницького апеляційного суду уточнення апеляційної скарги в частині цивільного позову, в яких просить суд стягнути з правонаступника ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» «Страхової компанії «Українська страхова група» на її користь всього 8789,32 грн. витрат понесених нею на лікування та поховання матері - ОСОБА_12 .

Крім того, ОСОБА_7 вказує, що у зв`язку з виплатою 19 червня 2020 року «Страховою компанією «Українська страхова група» на її користь 65 090,87 грн. страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль та 44676,00 грн. моральної шкоди, то не наполягає на задоволенні апеляційної скарги і просить вирок районного суду в цій частині залишити без змін.

У запереченнях представник вказаного підприємства ПАТ «СК» «УСГ» ОСОБА_13 просить відмовити ОСОБА_7 у задоволенні уточненої апеляційної скарги, мотивуючи тим, що представлені суду ОСОБА_7 розрахункові документи містять недостовірні відомості щодо понесених нею додаткових витрат і, з такою вимогою про їх відшкодування, потерпіла ОСОБА_7 , в порядку ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до страхової компанії, не зверталась.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_12 , при слідуючих обставинах.
Так, ОСОБА_14 05.05.2018 року, близько 19 години 00 хвилин, керуючи автомобілем ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 по автодорозі Золотоноша-Черкаси-Сміла, зі сторони м. Черкаси у напрямку м. Золотоноша, на 23 км + 200 м вказаної автодороги, в порушення вимог лінії горизонтальної розмітки 1.1 та вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, перед перестроюванням та зміною напрямку руху свого автомобіля ліворуч, не переконався у безпечності маневру для інших учасників дорожнього руху, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем RENAULT LOGAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , яка рухалась у зустрічному йому напрямку, по зустрічній смузі руху.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля RENAULT LOGAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 03-01/443/75 від 03.08.2018, отримала тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми голови, тулубу та кінцівок, яка в своєму перебігу призвела до розвитку поліорганної недостатності та смерті ОСОБА_12 у реанімаційному відділенні Третьої Черкаської міської лікарні.
Згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 4/704 від 28.08.2018р., порушення ОСОБА_9 , під час керування автомобілем, правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог лінії горизонтальної розмітки 1.1 та пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_12 .
Заслухавши доповідача, провівши за клопотанням прокурора, потерпілої ОСОБА_7 , її представника адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 судове слідство в обсязі допиту обвинуваченого ОСОБА_9 , дослідження його характеризуючих даних, а також матеріали кримінального провадження в частині заподіяння потерпілій ОСОБА_7 матеріальних збитків, в дебатах думку прокурора, потерпілу ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги та просили суд їх задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню за таких підстав.
За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 , як і на правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 286 КК України.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, який 05 травня 2018 року, близько 19 години 00 хвилин, під час керування автомобілем ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_3 по автодорозі Золотоноша-Черкаси-Сміла зі сторони м. Черкаси у напрямку м. Золотоноша, в порушення вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, не переконався у безпечності свого маневру, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу дорожнього руху, де допустив зіткнення з автомобілем RENAULT LOGAN, під керуванням ОСОБА_7 , в результаті якого пасажир автомобіля RENAULT LOGAN ОСОБА_12 померла у лікарні від отриманих тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_14 факт порушення вимог правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_12 , будучи допитаним в якості підозрюваного, під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанціях не оспорював, стверджує, що вину визнає повністю, у вчиненому розкаюється, завдані матеріальні збитки частково відшкодував.

У апеляційних скаргах кваліфікація дій ОСОБА_14 за ч.2 ст. 286 КК України прокурором та потерпілою не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Разом з цим, колегія суддів визнає слушними доводи прокурора та потерпілої ОСОБА_7 , викладені в апеляційних скаргах щодо невідповідності призначеного ОСОБА_14 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, виходячи з наступного.

У роз`ясненнях, викладених у п.п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рекомендовано судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
В цій справі, при призначенні ОСОБА_14 покарання, суд першої інстанції, в оскаржуваному вироку зазначив, про те, що відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_14 кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких, його особу, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, частково відшкодував потерпілій завдані збитки.
Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_14 покарання, суд визнав його щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, а також часткове відшкодування завданих збитків.

Обставини, які обтяжують ОСОБА_14 покарання, судом не встановлено.

При таких обставинах цієї справи та характеризуючи даних, суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з позбавленням його права керування транспортними засобами, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

З такими висновками та доводами суду першої інстанції в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.
Згідно ч.2 ст.439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції при новому розгляді.

Так, у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2020 року про скасування ухвали Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2002 року та призначені нового апеляційного розгляду, колегія суддів зазначила про те, що при звільненні ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання, суд першої інстанції в повній мірі не врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, наслідком якого є загибель людини, думку потерпілої ОСОБА_7 про призначення ОСОБА_9 реальної міри покарання, а також поведінку ОСОБА_9 після вчиненого.

Крім того, касаційний суд вказав, що суд першої інстанції визнав пом`якшуючу ОСОБА_9 покарання обставиною його щире каяття, однак мотивуючи своє рішення, суд в ухваленому вироку не зазначив у чому саме воно полягає, при тому, що за загальними правилами щире каяття повинно бути дієвим та активним.

Також суд касаційної інстанції зазначив про неправильне застосування судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону при вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 в частині стягнення з страхової компанії 8788, 52 грн. матеріальних збитків, понесених на лікування та поховання матері потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_12 .

За змістом положень ч.2 ст. 409, 413 та ст. 414 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею ( частиною статті ) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
В даному випадку, фактичні обставини цієї справи та їх об`єктивна оцінка свідчать про те, що у зв`язку з ремонтом проїзної частини, дорожня обстановка на ділянці дороги - мосту Золотоноша-Черкаси-Сміла, 23 км.+ 200м. 05.05.2018 року, приблизно 19.00 год., була ускладнена, рух транспортних засобів через «дамбу» відбувався в обох напрямках, в умовах однієї вільної смуги руху, обмеженої оглядовості через затори, бетонні перекриття та завантаженість мосту, у тому числі колонами транспортних засобів, а тому проїзд через міст у таких складних умовах потребував особливої уваги та концентрації.
Як пояснив обвинувачений ОСОБА_9 , під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, автомобіль ВАЗ-21099 він придбав за декілька місяців до цієї пригоди в аварійному стані після ДТП, планував його відремонтувати та продати, відновив його зовнішній вид, а ремонт ходової частини, основних вузлів та агрегатів не робив, автомобіль з його слів був на «ходу» у нормальному, робочому стані.

Крім того, ОСОБА_9 зазначив, що закінчив технічний інститут, займається ремонтом автомобілів, про те, що в автомобілі був заглушений та не працював гальмовий циліндр, відсутні пружини гальмових колодок він не знав, оскільки діагностику технічного стану автомобіля не робив.

Щодо обставин ДТП ОСОБА_9 пояснив, що 05 травня 2018 року протягом дня працював на свіжому повітрі і ймовірно перегрівся на сонці, під час руху автомобілем через дамбу, на деяку мить із-за втоми, у нього запаморочилось у голові і він втратив контроль за рухом автомобіля, коли прийшов до тями, до для уникнення зіткнення з автомобілем, який зупинився перед ним, вирішив різко прийняти вліво і загальмувати, в результаті виїхав на смугу зустрічного руху, де і відбулось зіткнення.

Стверджує що повністю визнає свою вину, у вчиненому щиро розкаюється.

Також, ОСОБА_9 пояснив, що на вимогу потерпілої ОСОБА_7 та її представника, які пообіцяли йому в суді не наполягати на призначенні суворого покаранні заплатив 38000 грн., для того щоб повністю розрахуватись та примиритись з потерпілою готовий був заплатити ще близько 50000 грн., однак після того, як потерпіла попросила за примирення близько 300 000 грн., то він платити відмовився.

В даний час змінив роботу і працює слюсарем на приватному підприємстві, отримує мінімальну заробітну плату, не оспорює, що за час перегляду вироку в апеляційному та касаційному порядку, завдану потерпілій шкоду не відшкодував, планує, що кошти будуть стягуватись за вироком суду з його заробітку частинами.

Потерпіла ОСОБА_7 з цього приводу в апеляційному суді зазначила, що обвинувачений ОСОБА_9 різними способами намагається уникнути справедливого покарання, розповідає про визнання вини та щире каяття, при цьому говорить неправду, оскільки перед ОСОБА_9 по мосту рухалась колона вантажних автомобілів, і ОСОБА_9 намагався їх об`їхати, виїхавши з прискоренням на смугу зустрічного руху, для уникнення зіткнення навіть не гальмував, оскільки гальмівний шлях взагалі відсутній, до приїзду швидкої та після цього нічим не допоміг та не вибачився.

Згідно диспозиції ст. 286 КК України кримінальна відповідальність за вчинення даного кримінального правопорушення настає, як у разі порушення особою, що керує транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, так і за порушення правил експлуатації транспорту, тобто об`єктивна сторона злочину включає такі обов`язкові ознаки, як діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту під час керування транспортним засобом, тобто коли він рухається. Рух починається рушенням з місця стоянки і закінчується повною зупинкою ходової частини.
Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати увчиненні дій, які заборонені правилами (проїзд на забороняючий сигнал світлофора, експлуатація автомобіля з певними технічними несправностями тощо); невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки чи приписів дорожніх знаків, неправильне користування зовнішніми світловими приладами).

Обстановка вчинення даного злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху, тобто в процесі пересування транспортних засобів.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

В даному випадку, очевидно і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, що експлуатація автомобіля з такими технічними несправностями гальмівної системи забороняється (т.2 а.п.20-31) а по суті є небезпечним не тільки для водія, а й інших учасників дорожнього руху.

ОСОБА_9 , під час руху на мосту в складних дорожніх умовах повинен був рухатись з безпечною швидкістю разом з іншими у колоні, з дотриманням безпечного інтервалу та дистанції, тим самим забезпечити безпечний та безперешкодний для всіх учасників дорожнього руху проїзд аварійної ділянки дороги.

Проте ОСОБА_9 цього не зробив, неправильно розцінив дорожню обстановку, яка виникла на даній ділянці дороги, не переконавшись у безпечності маневру, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху і допустив зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_7 .

Не виконання ОСОБА_9 елементарних правил безпеки дорожнього руху і призвело до зіткнення транспортних засобів, в результаті якого пасажир автомобіля мати ОСОБА_7 - ОСОБА_12 померла у лікарні від травми голови.

Колегія суддів переконана і це підтверджується об`єктивним даними, що саме дії ОСОБА_9 перебувають з правового погляду у причинному зв`язку з наслідками ( заподіяння смерті) в цій справі.

Крім того відмічає, що ОСОБА_15 при наявності беззаперечних доказів, хоча і визнав свою вину, однак у вчиненому не розкаявся, для виправдання своїх дій, під час розслідування цієї справи придумав версію про запаморочення у голові та тимчасову втрату контролю за дорожньою обстановкою, після ДТП станом здоров`я ОСОБА_12 не цікавився, допомогу на лікування та поховання не надав, завдану потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду відшкодував лише частково в розмірі 38000,00 грн. на стадії судового розгляду.

Після набрання вироком законної сили, з 20 травня 2020 року і по теперішній час, не зважаючи на те, що отримує дохід, не вжив ніяких заходів до відшкодування потерпілій завданої матеріальної та моральної шкоди.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів переконана у тому, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, явно не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, його особі і не може слугувати запорукою виправлення ОСОБА_9 без ізоляції його від суспільства, а тому вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, підлягає безумовному скасуванню, з ухваленням в цій частині нового вироку.

На думку колегії суддів, у обвинуваченого ОСОБА_9 відсутні такі пом`якшуючі обставини, як щире каяття та активне сприяння слідству у розкритті злочину, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання свої провини у вчиненні злочину. Ця обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в разі коли щире каяття було дієвим та включає в себе активні дії. А активне сприяння розкриттю злочину передбачає надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих для них обставин.

Однак обвинувачений ОСОБА_9 замість того, щоб допомоги слідству, навпаки придумав версію про тимчасовий розлад здоров`я.

Разом з цим, колегія суддів, при призначенні ОСОБА_9 покарання не може не врахувати, що він до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, одружився, очікує народження дитини.

Не може не врахувати суд і думку потерпілої ОСОБА_7 , яка втратила мати ОСОБА_12 і наполягає на призначенні ОСОБА_9 лише покарання у виді реального позбавлення волі.

З урахуванням характеру, ступеня тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, а також особи, обвинуваченого ОСОБА_9 , який вчинив тяжкий злочин, наслідком якого є смерть людини, часткове відшкодування завданої злочином шкоди, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_9 , як особа представляє суспільну небезпеку, а тому його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства з реальним відбуттям призначеного покарання, в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Також відмічає, що ОСОБА_9 за час перегляду справи судами касаційної та апеляційної інстанцій, при бажанні міг і мав право хоча б частково відшкодувати потерпілій ОСОБА_7 завдані збитки, змінити своє ставлення, а не направляти листи потерпілій ОСОБА_7 з вимогою визначитись з розміром матеріальних збитків та довести йому варіанти їх погашення ( т.1 а.п. 155-156) і таким чином довести дієвість свого щирого розкаяння, щоб було підставою для застосування апеляційним судом ст. 69 КК України або 75 КК України.

При вирішенні апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 з урахуванням остаточних вимог про стягнення з ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на її користь 8789, 32 грн. понесених витрат на лікування та поховання матері, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 5, ч. 7 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства; особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Як вбачається із матеріалів судового провадження, до початку розгляду справи по суті потерпіла ОСОБА_7 пред`явила до обвинуваченого ОСОБА_9 та «Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Глобус» цивільний позов про солідарне стягнення завданої їй матеріальної та моральної шкоди.
Свої позовні вимоги, з посиланням на ст.ст. 127, 128 КПК України, ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1201 та 1194 ЦК України, а також ст.ст. 23, 24, 27 та 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_7 обґрунтовувала тим, що понесені нею матеріальні збитки в результаті вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення становлять 3 130 грн., а також витрати пов`язані з ремонтом автомобіля - 108 788, 52 грн. та витрати пов`язані з наданням правової допомоги в сумі 8 284 грн.

Крім того, зазначила, що в результаті смерті матері вона пережила моральні страждання та переживання, які негативно вплинули на її звичайний спосіб життя, у зв`язку з чим просила суд стягнути на її користь 350 000 грн. в якості відшкодування завданої моральної шкоди (т.1 а.п.223-224).

Вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 квітня 2019 року позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 3 130 грн., моральну шкоду - 305 324 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 8 284 грн., з «Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Глобус» матеріальну шкоду в розмірі 65 090, 87 грн. та моральну шкоду в сумі 44 676 грн.
Фактично ОСОБА_7 та її представник, під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції підтвердили і надали відповідні платіжні документи про відшкодування страховою компанією вказаних у вироку сум, за виключенням 2736,86 грн. витрат на лікування та 6052,46 грн. поховання матері ОСОБА_12 .

Тобто предметом спору є вказані витрати, при цьому до сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Пунктом 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно статті 24 цього Закону, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що представник ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» ОСОБА_13 після виплати оспорює законність та обґрунтованість вимог ОСОБА_7 , яка згідно представлених оригіналів платіжних документів ( т. 3 а.п. 123- 132) ) витратила 6052,46 грн. на поховання матері ОСОБА_16 та 2736,86 грн. на її лікування, з формальних підстав, які відповідно до вищевказаних положень нині діючого цивільного законодавства підлягають безумовному стягненню з ПАТ «Страхової компанії «Українська страхова група», з урахуванням раніше виплачених сум, яка зобов`язана за рахунок коштів фонду відшкодувати завдану ОСОБА_7 шкоду, заподіяною транспортним засобом ОСОБА_9 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Канівського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2019 року в кримінальному провадженні № 0000490 від 06 травня 2018 року стосовно ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України - скасувати в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

ОСОБА_9 визнати винним та призначити покарання за ч.2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок Канівського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2019 року в кримінальному провадженні № 0000490 від 06 травня 2018 року стосовно ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України - змінити в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення витрат.

Стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь потерпілої ОСОБА_7 понесені нею матеріальні збитки, а саме витрати на лікування потерпілої ОСОБА_16 в сумі 2736,86 грн. та витрати на поховання потерпілої ОСОБА_16 в сумі 6052,46 грн., а всього 8789,32 грн.

В решті вирок Канівського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2019 року в кримінальному провадженні № 0000490 від 06 травня 2018 року стосовно ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України - залишити без змін.

Вирок Кропивницького апеляційного суду може бути оскаржений у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4