Провадження №11-кп/4820/90/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Справа № 686/9041/19 Доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст. 187 КК України
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року Колегія суддів судової палати з розглядукримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
законного представника ОСОБА_12 ,
захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
ОСОБА_15

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008250, по обвинуваченню ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_10 адвокатів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_15 , представника потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_9 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 15 червня 2020 року ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницького, громадянина України, з середньою освітою, учня Хмельницького ВПУ №25, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, за виключенням житла.
До набрання вироком законної силу запобіжний захід ОСОБА_10 залишено попередній тримання під вартою.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 27.12.2018 року по 29.12.2018 року та з 4.01.2019 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
ОСОБА_10 визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 304 КК України і за цим обвинуваченням його виправдано, оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Шепетівки Хмельницької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, учня Хмельницького ВПУ №25, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, за виключенням житла.
До набрання вироком законної силу запобіжний захід ОСОБА_11 залишено попередній тримання під вартою.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_11 визначено рахувати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 28.12.2018 року по 29.12.2018 року та з 4.01.2019 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Цивільні позови ОСОБА_16 та ОСОБА_17 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в солідарному порядку на користь:

- ОСОБА_16 150000 грн. моральної шкоди;

- ОСОБА_17 : 3291 грн. 66 коп. заподіяної матеріальної шкоди, 50000 грн. моральної шкоди, а всього 53291 грн. 66 коп.

В решті позовів відмовлено.

В задоволенні цивільного позову прокурора в інтересах комунального некомерційного підприємства «Хмельницька обласна лікарня» Хмельницької обласної ради до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про стягнення 19004 грн. витрат, понесених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_16 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на користь держави по 7454 грн. 48 коп. документально підтверджених витрат на залучення експертів з кожного.

Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчих суддів Хмельницького міськрайонного суду від 28.12.2018 року, 29.12.2018 року на речові докази.

Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , діючи умисно, з корисливим мотивом та з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою між собою, 24.12.2018 року біля 1 год. 00 хв. в дворі будинку АДРЕСА_3 напали на потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , застосувавши насильство небезпечне для їх життя та здоров`я, а саме умисно заподіяли ОСОБА_17 середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, а ОСОБА_16 тяжкі тілесні ушкодження, заволоділи майном останніх загальною вартістю 4765 грн.42 коп., за наступних обставин.

Так, виконуючи попередні домовленості з ОСОБА_11 , у вказаний час та місці, ОСОБА_10 умисно наніс ОСОБА_17 один удар правою рукою в грудну клітину, один удар правою рукою в підборіддя, чотири удари правою рукою в обличчя та один удар правою ногою в тулуб, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-лицьової травми у вигляді забою речовини головного мозку легкого ступеня, субарахноїдального крововиливу, відкритого перелому кісток носа із раною в ділянці перенісся, з місцями прикладання травмуючої сили у вигляді гематом м`яких тканин обличчя, підшкірної гематоми лівої скронево-тім`яної ділянки, крововиливів під кон`юктивою обох очей з параорбітальними гематомами, саден обличчя, із стійкими наслідками у вигляді правобічної пірамідної недостатності, які в сукупності за своїм характером відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які не були небезпечні для життя в момент заподіяння, але спричинили тривалий розлад здоров`я (понад 21 день) та стійку втрату працездатності менш ніж на третину та заволодів належним ОСОБА_17 майном загальною вартістю 4051 грн. 00 коп., а саме: срібним ланцюжком 925 проби вагою 150 гр. разом з срібною іконою квадратної форми розмірами 5х9 см загальною вартістю 1953 грн., якого зірвав з шиї потерпілого, мобільним телефоном «Samsung J 3» чорного кольору IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 вартістю 1392 грн., в якому знаходилась сім карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номером НОМЕР_3 , яка цінності не становить, з гумовим чохлом чорного кольору вартістю 100 грн. та шкіряним гаманцем чорного кольору вартістю 306 грн., в якому знаходились грошові кошти в сумі 300 грн., посвідчення водія, видане на ім`я ОСОБА_17 та банківська картка «Райфайзен Банк Аваль» № НОМЕР_4 , які матеріальної цінності не представляють, які забрав із зовнішньої кишені куртки ОСОБА_17 .

У цей же час та місці ОСОБА_11 , виконуючи попередні домовленості з ОСОБА_10 , умисно наніс ОСОБА_16 один удар правою ногою в голову, два удари правою рукою в грудну клітину, сім ударів правою ногою в обличчя та три удари лівою ногою в обличчя, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-лицьової травми у вигляді забою речовини головного мозку середнього ступеня, множинних переломів кісток лицьового черепу (носа, правої виличної кістки, усіх стінок правої та лівої гайморових пазух) зі зламом коронок 1-2 зубів справа та 1-2 зубів зліва верхньої щелепи, контузії обох очей легкого ступеня у вигляді крововиливів повік обох очей та крововиливів під кон`юктивами обох очей, з місцями прикладання травмуючої сили у вигляді множинних гематом та саден обличчя, із стійкими наслідками у вигляді розсіяної неврологічної симптоматики з синдромом вегето-судинної дистонії та органічним емоційно-лабільним психічним розладом, які відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, як такі, що не були небезпечними для життя в момент заподіяння, але спричинили розвиток душевної хвороби та заволодів належним ОСОБА_16 майном загальною вартістю 714 грн. 42 коп., а саме: срібним ланцюжком 925 проби вагою 35 гр. вартістю 396 грн. 90 коп., якого зірвав з шиї потерпілого, срібним браслетом 925 проби вагою 28 гр. вартістю 317 грн. 52 коп., якого зірвав з руки останнього.

Після цього обоє обвинувачених з місця події втекли, залишивши потерпілих лежати на землі, та розпорядились викраденим майном загальною вартістю 4765 грн. 42 коп. на власний розсуд.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник потерпілих та захисники подали апеляційні скарги.

У поданих апеляційних скаргах захисники обвинуваченого ОСОБА_10 адвокати ОСОБА_13 та ОСОБА_14 просять оскаржуваний вирок змінити в частині кваліфікації дій, розміру і виду призначеного покарання та розміру моральної шкоди.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч.4 ст.187 КК України на ч.1 ст.122 та ч.1 ст.186 КК України.

Призначити покарання із застосуванням ст.ст.69,75 КК України (апеляційна скарга адвоката ОСОБА_13 ).

Призначити покарання у виді реального його відбуття на підставі ст.70 КК України строком на 2 роки 3 місяці позбавлення волі (апеляційна скарга адвоката ОСОБА_14 ).

Зменшити розмір моральної шкоди до 50 000 грн.

Свої вимоги аргументують тим, що в діях ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не доведена домовленість на заволодіння майном потерпілих до застосування насильства, відсутні докази попередньої змови на вчинення саме розбійного нападу, а висновки суду з цього приводу ґрунтуються на суперечливих та непослідовних показаннях одного потерпілого без оцінки інших доказів.

Зокрема, звертають увагу на зміст заяви про злочин потерпілого ОСОБА_17 , в якій міститься інформація про його побиття та заволодіння майном сімома невідомими особами, тоді як під час судового розгляду останній повідомляв, що йому наносилися тілесні ушкодження лише однією особою. Неодноразово потерпілий ОСОБА_17 змінював свої показання щодо місця події, кількості осіб, а також механізму спричинення йому тілесних ушкоджень.

Наголошують, що умисел на заволодіння майном потерпілого у обвинуваченого ОСОБА_10 виник після побиття останнього, а підставою спричинення тілесних ушкоджень були особисті неприязні стосунки, що виникли під час вживання спиртних напоїв.

Стверджують, що при визначенні міри покарання судом не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності притягається вперше, є особою молодого віку, має міцні соціальні зв`язки, проживає із матір`ю, яка є інвалідом другої групи, розкаявся у скоєному, визнав свою вину, має дві обставини, які пом`якшують покарання, та відсутні обставини, які б його обтяжували.

При визначенні розміру моральної шкоди судом не враховано, що обвинувачений є студентом навчального закладу і в нього відсутнє рухоме та нерухоме майно, він не працевлаштований, а тому фізично не в змозі відшкодувати визначену суму шкоди.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_15 просить оскаржуваний вирок щодо обвинуваченого змінити, перекваліфікувати його дії з ч.4 ст.187 КК України на ч.1 ст.121 та ч.1 ст.186 КК України, призначити покарання із застуванням ст.69 КК України.

Свої вимоги аргументує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як судом проігноровано:

-конфлікт між потерпілим ОСОБА_18 та обвинуваченим ОСОБА_19 на ґрунті висловів відносно батька останнього;

-непослідовні та суперечливі показання потерпілого ОСОБА_20 щодо місця події, обставин та механізму спричинення тілесних ушкоджень;

-умисел на заволодіння майном потерпілих виник після нанесення їм тілесних ушкоджень.

Звертає увагу на особу обвинуваченого, який є людиною молодого віку, позитивно характеризується, до кримінальної відповідальності притягується вперше, вчинив злочину в неповнолітньому віці, шкодує про вчинене та розкаюється.

У поданих апеляційних скаргах представник потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок в частині цивільного позову змінити, збільшити розмір витрат на стоматологічне лікування ОСОБА_17 в сумі 14 488 грн, та лікування ОСОБА_16 в сумі 48 078 грн.

Свої вимоги аргументує тим, що медичні документи, які свідчать про витрати на лікування потерпілих, останні не мали фізичної змоги подати до суду першої інстанції, так як їх отримали в останній день розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення. При цьому, потерпілий ОСОБА_16 в цей момент перебував на лікуванні у Хмельницькій міській лікарні, а потерпілий ОСОБА_17 знаходився за межами м. Хмельницького.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційних скарг, обвинувачених та їх захисників на підтримку поданих апеляційних скарг з підстав наведених у них, представника потерпілих на підтримку своєї апеляційної скарги, прокурора щодо законності та обґрунтованості судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, надавши обвинуваченим останнє слово та право виступу в судових дебатах, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні, доведеності та переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Висновки суду щодо доведеності винуватості обвинувачених у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, за обставин встановлених та викладених у вироку, ґрунтуються на наявних в матеріалах провадження доказах, досліджених в ході судового розгляду на предмет відповідності їх вимогам належності та допустимості, зокрема:
-показаннях самих обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо побиття потерпілих та заволодіння їхнім майном;
-показаннях потерпілого ОСОБА_17 щодо нападу на нього обвинуваченим ОСОБА_10 , побиття та заволодіння належним майном;
-даних, зафіксованих у протоколі слідчого експерименту, в ході якого потерпілий ОСОБА_17 розказав та наглядно продемонстрував місце вчинення нападу, механізм спричинення тілесних ушкоджень;
-даних, зафіксованих в протоколі пред`явлення для впізнання від 25.12.2018 року, відповідно до яких потерпілий упізнав обох обвинувачених, які вчинили відносно нього напад та заволоділи його майном;
-даних, зафіксованих у висновках комісійних судово-медичних експертиз №141 від 28.11.2019 року та № 140 від 02.01.2020 року, відповідно до яких у потерпілого ОСОБА_16 виявлено тяжкі тілесні ушкодження, а у потерпілого ОСОБА_17 середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я;
-даних, зафіксованих у протоколі обшуку квартири за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_10 , який добровільно видав викрадені речі у потерпілого ОСОБА_17 ;
-даних результатів негласних слідчих розшукових дій, відповідно до яких обвинувачений ОСОБА_10 під час спілкування із співкамерником розповідав про обставини вчинення ним спільно з товаришем злочину, в ході якого наносили потерпілим тілесні ушкодження.

Ці показання та письмові докази суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу своїх висновків про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину, оскільки вони фактично співпадали між собою та були повністю підтверджені усією сукупністю.

Частина 2 ст.17 КПК передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені в суді першої інстанції, можливо дійти висновку, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені обвинуваченими дії, які правильно кваліфіковано судом за ч.4 ст.187 КК.

Наведенні фактичні обставини, такі як час, місце, спосіб та характер тілесних ушкоджень спричинених потерпілим, вартість викраденого майна, сторона захисту у поданих апеляційних скаргах не оспорює, однак не погоджується із кваліфікацією дій обвинувачених, вважаючи, що умисел на викрадення майна потерпілих у обвинувачених виник після їх побиття на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, та заперечує між обвинуваченими попередню змову на вчинення злочину.

Однак, твердження сторони захисту про відсутність у діях обвинувачених попередньої змови на вчинення злочину є безпідставними.

Співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Із матеріалів провадження видно, що дії ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з самого початку були узгодженими та послідовними. Так, вони разом неодноразово підходили до потерпілих, з якими раніше не були знайомі, з проханням пригостити їх цигарками, розуміли стан потерпілих, які перебували в алкогольному сп`янінні і не могли чинити опору останнім. В одному напрямку, на незначній відстані, йшли поруч з потерпілими, і одразу ж коли останні зайшли за будинок почали наносити потерпілим удари (13 потерпілому ОСОБА_16 та 7 потерпілому ОСОБА_17 ) в життєво важливі органи (голову, грудну клітину) різними способами, як за допомогою рук так і ніг.

Крім того, побиття потерпілих продовжувалося протягом нетривалого час, у темну пору доби в безлюдному місці. Після побиття потерпілих, обвинувачені одразу заволоділи майном останніх і спільно залишили місце події, при цьому поділивши між собою викрадені грошові кошти.

Тому місцевий суд, беззаперечно, поза розумним сумнівом, дійшов вірного переконання про наявність єдиної спільної мети та узгодженості дій нападників, що свідчить про їх попередню домовленість.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у обвинувачених був саме корисливий мотив на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом розбійного нападу, що у свою чергу повністю виключає можливість кваліфікації їх дій за спричиненими наслідками (ч.1 ст.122 та ч.1 ст.121 КК України).

Належним чином оцінені місцевим судом доводи сторони захисту про те, що побиття потерпілих виникло на ґрунті неприязних відносин та неправильної поведінки потерпілого ОСОБА_16 , який нецензурно висловився на адресу батька обвинуваченого ОСОБА_11 , адже такі доводи спростовуються іншими встановленими обставинами та показаннями потерпілих, які до події з обвинуваченими не були знайомі.

Доводи сторони захисту про те, що потерпілі більш ніж на десять років старші за обвинувачених, не свідчить про їх фізичну перевагу, з огляду й на те, що потерпілі перебували у стані алкогольного сп`яніння і в ході їх побиття практично не чинили опору.

Не можна погодитися із доводами захисту про те, що обвинувачені не могли передбачати, що у дворі будинку АДРЕСА_3 (місце події) буде безлюдно, адже обвинувачені, відповідно до наявних матеріалів справи, зокрема, даних відеозаписів камер спостереження, до місця події йшли попереду потерпілих на відстані декількох метрів, а тому, зайшовши першими у двір будинку АДРЕСА_3 , розуміли, що у даному дворі безлюдно.

Безпідставними є твердження захисту про відсутність у потерпілих грошових коштів на момент події, адже самі обвинувачені, кожен зокрема, під час їх допиту в суді першої інстанції визнали, що викрали у потерпілих окрім майна, ще й грошові кошти, які в подальшому розділили між собою.

Що стосується доводів апеляційних скарг сторони захисту про наявність суттєвих розбіжностей у показаннях потерпілого ОСОБА_17 з фактичними обставинами провадження, слід зазначити наступне.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що з метою створення всіх необхідних умов для реалізації процесуальних прав учасників судового провадження і дотримання принципу змагальності, місцевим судом, серед інших, було викликано та безпосередньо допитано потерпілих, зокрема ОСОБА_17 (журнал судового засідання від 17 квітня 2020 року).

Під час дослідження звукозаписів судових засідань, що містяться на носії інформації, долученому до матеріалів кримінального провадження, колегією суддів не встановлено будь-яких суттєвих розбіжностей у свідченнях зазначеного потерпілого з фактичними обставинами провадження. Усі показання щодо місця, часу, обставин розбійного нападу є чіткими, послідовними, узгоджуються з іншими доказами кримінального провадження, зокрема, з даними слідчого експерименту від 22.01.2019 року, даними, зафіксованими у протоколі огляду місця події від 24.12.2018 року, даними відеозаписів, зроблених з камер відеоспостереження, даними, зафіксованими у висновках судово-імунологічних експертиз, тощо.

За таких обставин, доводи захисника в цій частині колегія суддів вважає надуманими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження.

Крім того, сторона захисту у поданій апеляційній скарзі не конкретизує, в чому саме показання потерпілого є суперечливими (щодо місця вчинення злочину, обставин його побиття, кількості викрадених речей).

Сама ж незгода з оцінкою наданих потерпілим показань не може свідчити про те, що вони суперечливі чи непослідовні.

Розбіжності у показаннях потерпілого ОСОБА_17 та фактичних даних, які містяться в заяві про вчинення кримінального правопорушення, зокрема щодо кількості нападників, не впливають на доведеність вини та не виключають злочинність дій обвинувачених.

Твердження захисту про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення та їх особам через суворість є безпідставними.

Так, у відповідності до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так іншими особами.

Згідно ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкцією ч.4 ст.187 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

При визначенні обвинуваченим основного виду та розміру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості скоєного, дані про осіб винних та їх позицію до вчиненого.

Так, судом враховано, що обвинувачені є людьми молодого віку, характеризуються позитивно, до кримінальної відповідальності притягаються вперше, намагались частково відшкодувати завдані збитки, відсутність обставин, які б обтяжували покарання, наявність у ОСОБА_11 обставини, що пом`якшує покарання, а саме вчинення злочину у неповнолітньому віці.

Призначаючи обвинуваченим основне покарання, місцевий суд також виходив із тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким, суспільно небезпечним та наслідків, що настали.

Врахував суд і те, що обвинувачені частково визнали свою вину, намагалися переконати суд, що вчинили відносно потерпілих менш тяжкий злочин.

Такі обставини дають підстави колегії суддів вважати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинувачених, а також може створити у обвинувачених та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ними нових кримінальних правопорушень.

Приймаючи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною протиправному діянню, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При цьому, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, місцевим судом під час призначення обвинуваченим форми відбування покарання, враховувалися обставини, якими обґрунтовуються апеляційні вимоги сторони захисту, з відповідною їх оцінкою, зокрема, їх статус, характеристику, молодий вік, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Вказані обставини стали підставою для призначення обвинуваченим мінімально можливого основного покарання, передбаченого у санкції інкримінованого їм кримінального правопорушення.

В свою чергу, стороною захисту не наведено переконливих доводів на обґрунтування того, що призначене основне покарання є неправильним, явно несправедливим через його суворість, та того, що саме застосування до обвинувачених інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням забезпечить їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.

В частині доводів апеляційних скарг сторони захисту щодо необхідності призначення обвинуваченим покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, колегія суддів зазначає, що дана норма закону надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, або перейти до іншого виду покарання, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину».

Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК (1), і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину (2).

Пом`якшуючі покарання обставини повинні існувати на момент вчинення кримінального правопорушення та бути безпосередньо пов`язаними з обставинами вчинення злочину, його причинами, мотивами та наслідками.

Однак, таких пом`якшуючих обставин у справі судом апеляційної інстанції не встановлено.

У поданих апеляційних скаргах сторона захисту не обґрунтовує, яким саме чином молодий вік обвинувачених, навчання, позитивна характеристика за місцем проживання, міцні соціальні зв`язки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного ними кримінального правопорушення, що відноситься до категорії особливо тяжких, об`єктом посягання якого було не лише право власності але і здоров`я потерпілих.

При цьому, заслуговують на увагу і обставини вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, зокрема, узгоджені, раптові, несподівані для потерпілих, агресивні, насильницькі дії, які спричинили останнім тяжкі наслідки (тяжкі тілесні ушкодження та середньої тяжкості тілесні ушкодження).

Таким чином, врахувавши дані про осіб обвинувачених у поєднанні із тяжкістю вчиненого ними кримінального правопорушення, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 становлять підвищену небезпеку для суспільства, а тому правильно обрав їм основне покарання в межах санкції ч.4 ст.187 КК України.
Разом з тим, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_11 додаткове покарання у виді конфіскації майна, місцевий суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Так, за правилами ч.2 ст.52 КК України конфіскація майна є додатковим покаранням, яке призначається у випадку, якщо воно передбачено санкцією статті кримінального закону за вчинений злочин.

Положеннями ч.2 ст.98 КК України встановлено обмеження щодо видів додаткових покарань, які можуть бути призначені неповнолітнім та визначено, що до цих осіб можуть бути застосовані лише додаткові покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Вказана норма є імперативною, а тому зазначений у ній перелік видів покарань, які додатково можуть бути застосовані до неповнолітніх, є вичерпним. Інші додаткові види покарань щодо осіб, які вчинили злочин до досягнення ними повноліття, не застосовуються, навіть у випадку якщо ці особи на час розгляду справи досягли повноліття.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_11 був неповнолітнім.

Санкція ч.4 ст.187 КК України за вчинення цього злочину передбачає обов`язкове призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Однак, в силу приписів ч.2 ст.98 КК, таке покарання до ОСОБА_11 не може бути застосовано.

Зважаючи на викладене, оскаржуване судове рішення не може вважатися таким, що ухвалене з дотриманням вимог закону, а тому підлягає в цій частині зміні в силу положень ст.404 КПК України.

Щодо доводів апеляційних скарг представника потерпілих в частині збільшення розміру витрат на стоматологічне лікування ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , то вони не підлягають задоволенню, так як докази на підтвердження цих витрат на лікування потерпілих не були предметом дослідження під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, а тому не можуть бути враховані апеляційним судом.

Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх доводів апелянтом не надано, а відтак дані апеляційні скарги підлягають відхиленню.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст. ст. 392, 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_10 адвокатів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_15 , представника потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

В порядку ч.2 ст.404 КПК України вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання змінити, виключивши з даного судового рішення посилання про призначення ОСОБА_11 додаткового покарання у виді конфіскації майна.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які утримуються під вартою з моменту отримання ними копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4