Справа № 307/2389/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/715/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовів режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_10 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2019 року щодо ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нижня Апша, Тячівського району Закарпатської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ст. 116 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_12 ,

захисника ОСОБА_13 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_14 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

представника ССД Тячівської РДА ОСОБА_15 ,

перекладача ОСОБА_16 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2019 року ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 116 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки 06 (шість) місяців.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_11 постановлено обчислювати з 23 квітня 2018 року із зарахуванням періоду перебування його під вартою з 15 березня 2018 року по 05 квітня 2018 року.

Цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_14 до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 про стягнення на її користь 2000000 грн. на відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_11 , а у разі відсутності у нього майна достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, з його батьків ОСОБА_12 , ОСОБА_17 в рівних долях на користь потерпілої ОСОБА_14 750 000 (сімсот п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_7 до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 про стягнення на його користь 2000000 грн. на відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_11 , а у разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, з його батьків ОСОБА_12 , ОСОБА_17 в рівних долях на користь потерпілого ОСОБА_7 750 000 (сімсот п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_11 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 березня 2018 року на тимчасово вилучене 15 березня 2018 року в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_18 , майно, а саме: спортивний костюм «puma», балонову куртку, червоного кольору з капюшоном, футболку білого кольору з написом «armany», кросівки «puma» чорного кольору з білою підошвою.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 березня 2018 року на тимчасово вилучене 14 березня 2018 року в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_11 майно, а саме: светер червоного кольору, джинсові штани, два змиви з дверей до столової кімнати, пару шкарпеток, фрагмент тканини зі столової кімнати, кепку-бейсболку марки «Nіке», змив з дверної ручки столової, змив сліду із стола столової, джойстик «SonyPlaystation», ніж «Воhmann» та запаховий слід з нього, виявлений на кухні №2. ганчірку з кухні №2, змив сліду зі сходинок, ніж «Воhmann» та запаховий слід з нього, виявлений у шухляді шафи у ванній кімнаті, махровий рушник білого кольору, змив речовини із крісла, куртку чорного кольору, куртку синього кольору, чорну шапку, ноутбук марки «Аsser», мобільний телефон марки «Айфон», два металеві ножі, пару шкарпеток з кухні № 1, серветки з кухні №1, пару тапок з кухні №1.

Згідно з вироком, неповнолітній ОСОБА_11 визнаний винним у тому, що він 14 березня 2018 року о 18.00 год., знаходячись за місцем свого проживання у кімнаті, розташованій на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 , разом із своїм знайомим ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході сварки, яка раптово виникла між ними, в стані сильного. душевного хвилювання, зумовленого явною непристойною поведінкою потерпілого ОСОБА_19 , який висловив на адресу ОСОБА_11 своє ставлення до нього як до чоловіка, та на адресу дівчини ОСОБА_20 , до якої обвинувачений мав почуття, у формі особливого цинічного глузування, зневажливими висловлюваннями щодо сексуальної орієнтації, що принизило честь і гідність ОСОБА_11 , діючи умисно, з метою злодіяння смерті ОСОБА_19 , взяв ніж та в кімнаті, підійшовши до ОСОБА_19 ззаду, тримаючи ніж в правій руці, наніс удар ножем в область шиї ОСОБА_19 , та в подальшому наніс множинні удари ножем в область спини, множинні колото-різані рани шиї, тулуба та кінцівок, від яких ОСОБА_19 помер на місці події. Згідно висновку комплексної судово- медичної та медико- криміналістичної експертизи № 41 від 20 липня 2018 смерть ОСОБА_19 наступила внаслідок обширного різаного поранення шиї з ушкодженням магістральних судин (яремних вен і сонних артерій), що супроводжувалось гострою масивною крововтратою з послідуючим розвитком гострої аноксичної анемії головного мозку та вкладається в час події, що мала місце приблизно о 18.00 годині 14.03.2018. При судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_19 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: - різаного поранення шиї з ушкодженням магістральних судин (яремних вен і сонних артерій); трьох проникаючих колото-різаних ран тулуба: а) на передній поверхні правої половини грудної клітки з ушкодженням правої долі печінки; б) передньо-боковій поверхні лівої половини грудноїклітки з ушкодженням серця; в) на задній поверхні правої половини тулуба з проникненням в за очеревинний простір тулуба; семинепроникаючих колото-різаних ран правої половини грудної клітки в проекції 3-4-5-6-7 ребер між середньо-ключичною та середньо-підпахвинною лініями; - поверхневої різаної рани лівої половини грудної клітки на 2,5 см. нижче від лівого соска; - чотирьох непроникаючих колото-різаних ран задньої поверхні лівої половини грудної клітки, на рівні 5-го ребра і 1-го поперекового хребця між навколо-хребтовою і лопаточкою лініями; - колото-різаних ран в області лівого кульшового суглобу і лівої половини калитки з евентрацією лівого яєчка; - різаної рани внутрішньої поверхні правого колінного суглобу; - колото-різаної рани на передньо-внутрішній поверхні правого стегна в нижній третині; - різаної рани внутрішньої поверхні правого стегна в нижній третині з крупнозубчастим верхнім краєм в середній третині рани, а також різаних ран на внутрішній поверхні основних фаланг 2-3-4 пальців правої кисті. Різана рана передньо-бокових поверхонь шиї з ушкодженням магістральних судин відноситься до групи тяжких тілесних ушкоджень, так як потягла за собою смерть потерпілого. Проникаючі колото-різані рани передньої поверхні тулуба з ушкодженням печінки і серця стосовно живих осіб відноситься до групи тяжких тілесних ушкоджень, так як являються небезпечними для життя потерпілого в момент їх спричинення. Проникаюча в за очеревний простір колото-різана рана, множинні не проникаючі колото-різані рани м`яких тканин тулуба, калитки, правої та лівої нижніх кінцівок стосовно живих осіб кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, так як при звичайній їх течії викликають розлад здоров`я більше 6-ти, але менше 21-го дня. В ході судово-медичного дослідження, а саме дослідження різаних та колото-різаних поранень встановлено, що потерпілому ОСОБА_19 було нанесено тілесних ушкоджень в загальній кількості 24 ножових поранень. Всі виявлені при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_19 тілесні ушкодження - є прижиттєвими.
Не погоджуючись з даним вироком захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_6 , прокурор прокуратури Закарпатської області ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 , представники потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі та доповненнях до апеляційної скаргизахисник ОСОБА_6 просить вирок суду змінити, зменшити покарання у виді позбавлення волі неповнолітньому ОСОБА_11 , призначити покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України, враховуючи одержане відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 доларів США в стягненні 750 000 грн. на користь ОСОБА_7 відмовити, розмір моральної шкоди на користь ОСОБА_14 зменшити до 500 000 грн. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: не оспорюючи правильність кваліфікації, вирок слід змінитив частині розміру моральної шкоди, та в частині призначеного покарання, яке є надто суворим та не відповідає особі винного. Також, зазначає про грубе порушення Хустським районним судом Закарпатської області вимог кримінального процесуального закону. На досудовому слідстві обвинуваченому ОСОБА_11 було обрано запобіжний захід тримання під вартою без визначення розміру застави, строк дії якого неодноразово продовжувався. 12.12.2018 Хустським районним судом Закарпатської області задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_11 строк тримання під вартою з визначенням розміру застави. 14.12.2018 судом розглянуто заяву прокурора про виправлення описки у судовому рішенні та оголошено ухвалу. При постановлені ухвали судом грубо порушено вимоги ст. 379 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; заяву розглянуто без належного повідомлення сторони захисту, законного представника, перекладача; ухвалою фактично змінено суть рішення ОСОБА_21 права у випадку внесення застави бути звільненим з під варти.

Обираючи міру покарання обвинуваченому, суду слід було врахувати:характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину; особу винного, який: є дитиною; раніше до кримінальної відповідальності не притягувався; на обліку в поліції, як підліток з високим ризиком протиправної поведінки не перебував; на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває; характеризується за місцем навчання, як дуже дисциплінований учень; позитивно характеризується за місцем тримання під вартою; має міцні стосунки з батьками, які здатні займатись його вихованням; щиро кається у вчиненому; соціалізація та виправлення обвинуваченого можлива без ізоляції його від суспільства. Суду слід було застосувати ст. 69 КК України та ст. 75 КК України, однак суд призначив покарання хоч і в межах санкції передбаченої статтею 116 КК України, однак без врахування особи винного, який вчинив злочин у віці 14 років і 2 дні і є дитиною відповідно до законодавства. Відносно цивільного позову:суд формально підійшов до питання відшкодування цивільного позову; не з`ясував майновий стан цивільних відповідачів, тим самим ухвалив судове рішення, яке неможливо буде виконати. Встановивши факт часткового відшкодування моральної шкоди (потерпілому ОСОБА_7 , який в судовому засіданні визнав, що одержав 20 000 доларів США та розпорядився ними на власний розсуд), суд вирішив, що двом потерпілим моральну шкоду слід відшкодувати в однаковому розмірі. Суд не обґрунтував різницю розміру моральної шкоди потерпілому ОСОБА_7 -20000 доларів США та 750000 грн., а потерпілій ОСОБА_14 -лише 750000 грн.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати, постановити новий, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі строком п`ятнадцять років. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: вирок є незаконним, невмотивованим підлягає скасуванню з постановленням нового вироку у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з неправильною перекваліфікацією судом дій обвинуваченого ОСОБА_11 , що потягло за собою невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

У вироку при формулюванні обвинувачення за ст. 116 КК України судом не викладено дійсні фактичні обставини кримінального правопорушення. Не взято до уваги та не відображено те, що одразу після сварки, ОСОБА_11 , пройшовши значну відстань (вийшов з кімнати, де виник конфлікт, пройшов 27 сходинок та столову кімнату, через яку зайшов в кухонну кімнату, розташовану на першому поверсі, де взяв ніж та повернувся з ним знову до кімнати, розташованої на другому поверсі, де перебував потерпілий), в якій ззаду наніс удар ножем в область шиї ОСОБА_19 , після чого, переслідуючи наздогнав ОСОБА_19 в столовій кімнаті будинку на першому поверсі, завдав останньому множинних колото-різаних ран шиї, тулуба та кінцівок, від яких ОСОБА_19 помер ні місці події. Одразу після сварки ОСОБА_11 вчиняв фізично активні, свідомі та цілеспрямовані дії, тому стан сильного душевного хвилювання характеризується раптовістю, миттєвістю та швидкоплинністю не міг виникнути у останнього, оскільки з моменту сварки і до заподіяння колото-різаних поранень потерпілому пройшов певний проміжок часу (відбувся розрив у часі), таким чином встановлені судом фактичні обставини даного кримінального правопорушення не підтверджують того, що дії ОСОБА_11 щодо ОСОБА_19 виникли внаслідок тяжкої образи з боку потерпілого, були раптовими та зумовленими його безпосередньою реакцією на дії потерпілого, тобто відбувалися без розриву в часі між обставинами, які викликали у нього стан сильного емоційного напруження, і подальшим вбивством.

Враховуючи встановлений судом характер взаємовідносин між обвинуваченим та потерпілим, дані висновку судово-психіатричного експерта №64 від 04.07.2018, зокрема щодо індивідуально-психологічних особливостей особистості та особистісних рис ОСОБА_11 , які, не могли вплинути на його поведінку в досліджуваній ситуації, та, зумовили перебування останнього під час подій у стані сильного емоційного напруження, ступінь якого не досягав такого рівня, який позбавив обвинуваченого можливості усвідомлювати реальний зміст власних дій, повною мірою керувати ними та передбачати їх наслідки, дії ОСОБА_11 обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч.1 ст. 115 КК України, а висновок суду про винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України є необґрунтованим та таким що не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Про намір винного вчинити вбивство з прямим умислом можуть свідчити: неприязні взаємовідносини між винним і потерпілим, поведінка винного і потерпілого, яка передувала вчиненню злочину; спрямованість дій винного і характер заподіяних потерпілому ушкоджень (поранення голови, грудей, тощо), застосування таких знарядь чи засобів, якими безсумнівно може бути заподіяна смерть; інтенсивність дій винного (нанесення багатьох ударів, ран, які свідчать пронамір заподіяти смерть). Оцінюючі кількість ножових поранень, їх інтенсивність, спрямованість дій обвинуваченого, характеристику та локалізацію тілесних ушкоджень стає очевидним, що обвинувачений мав умисел саме на вбивство ОСОБА_19 , адже завдав множинних 24 колото-різаних та різаних поранень в різні частини тіла: шию, тулуб та кінцівки.

Судом не взято до уваги, що при умисному нанесенні потерпілому великої чисельності ударів у життєво важливі органи, які завдають значну кількість тяжких тілесних ушкоджень, несумісних з життям, в цілому, дії винного повинні кваліфікуватися за відповідною частиною ст. 115 КК України, оскільки в таких випадках є очевидним прямий умисел на вбивство.

Суд перекваліфіковуючи дії обвинуваченого на ст. 116 КК України взяв за основу лише покази обвинуваченого ОСОБА_11 , які не узгоджуються із дослідженим в судовому засіданні протоколом слідчого експерименту від20.03.2018 за участю ОСОБА_18 та відеозаписом даного слідчого експерименту, відеозаписами з камер зовнішнього відеоспостереження, розташованих на будинку АДРЕСА_3 та іншими доказами по справі без їх належної оцінки. При цьому не навів, належно не обґрунтував та не вмотивував жодного доказу або будь-яких інших обставин на підтвердження наявності тяжкої образи, перебування обвинуваченого у стані сильного душевного хвилювання, те що мало місце явна непристойна поведінка потерпілого, приниження честі і гідності обвинуваченого, а також особливе цинічне глузування з останнього. У вироку суду не зазначено, які дії потерпілого суд вважає непристойними та такими, що особливо принижували честь і гідність обвинуваченого, в чому саме полягає особливе цинічне глузування, а висновки суду про образу базуються виключно на показаннях обвинуваченого та зацікавлених осіб, які є невмотивованими та не підтвердженими іншими дослідженими доказами.

Суд для оцінки образи як такої, що є тяжкою, взяв до уваги емоційні особливості ОСОБА_11 і його психологічний стан, який виник у останнього після висловлювань потерпілого, однак, - не проаналізував та не дав належної оцінки висновку судово-психіатричного експерта №64 від 04.07.2018, згідно якого: не виявлено у неповнолітнього ОСОБА_11 індивідуально-психологічних особливостей, які могли вплинути на його поведінку у досліджуваній ситуації, а також те, що у неповнолітнього ОСОБА_11 не має особистісних рис, які б могли стати однією з умов виникнення надзвичайного емоційного стану та вплинути на його поведінку в досліджуваній ситуації.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки та не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 про те, що у їх присутності після скоєння злочину ніхто у будинку речі не пересував, не мив, не приховував, а також не врахував, що відповідно до протоколу огляду місця події від 14.03.2018 ніж, яким нанесені множинні колото-різані поранення ОСОБА_19 , виявлений в кухні на першому поверсі в наборі для ножів, інший ніж - у непритаманному для його зберіганні місці: в шухляді ванної кімнати на другому поверсі будинку, пара шкарпеток, паперові серветки із слідами крові в сміттєвому відрі на кухні першого поверху, що в свою чергу свідчить про умисні дії по приховуванню, намаганню знищити речі (знаряддя злочину) саме з боку обвинуваченого ОСОБА_11 , що, у свою чергу, спростовує перебування його у стані сильного емоційного напруження, а відтак і в стані сильного душевного хвилювання. При цьому, неналежно оцінюючи вказані докази, жодних мотивів щодо їх не врахування суд не навів в судовому рішенні.

Суд безпідставно визнав недопустимим доказом відеозапис з камер АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 , оскільки відомості зафіксовані на них повністю узгоджуються з іншими здобутими доказами, висунутим обвинуваченням та підтверджують вчинення ОСОБА_11 саме кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Висновки суду, що запис не був відкритий стороні захисту не відповідає дійсності, оскільки всі матеріали даного кримінального провадження, в тому числі 11 відеофайлів з камер зовнішнього спостереження, що містились саме на одному диску, були відкриті стороні захисту - обвинуваченому, його законному представнику та захиснику, що підтверджується відповідним протоколом. На цих відеозаписах з камер №6 та №8 зафіксовано, як ОСОБА_11 після вчинення злочину спокійно, не кваплячись, врівноважено пересувається по території свого господарства, де разом з ОСОБА_18 забігає ззаду в прибудову, в якій перебувають декілька хвилин, звідки знову ж таки не спішно повертаються із пледом жовтого кольору до будинку, що також спростовує перебування його у стані сильного емоційного напруження та в стані сильного душевного хвилювання.

У вироку від 24.05.2019 суд констатує, що сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко і бурхливо, в той же час, судом не взято до уваги те що, згідно висновку судово-психіатричного експерта №64 від 04.07.2018, в момент вчинення інкримінованих дій ОСОБА_11 в стані фізіологічного афекту не перебував.

Суд не проаналізував та належно не оцінив повністю даний висновок в сукупності з іншими узгодженими між собою доказами по кримінальному провадженню, відповідно до вимог ст. 356 КПК України, не викликав та не допитав експертів для роз`яснення висновку та усунення можливих суперечностей між показаннями обвинуваченого, свідків та експертним висновком, а заявлене стороною обвинувачення клопотання про проведення повторної комплексної судовопсихолого-психіатричної експертизи відхилив.

Суд достеменно не встановив та належно не обґрунтував, не вмотивував наявність самої тяжкої образи та реальної можливості спричинення нею стану сильного душевного хвилювання. Встановлення даної реальної можливості спричинення тяжкою образою стану сильного душевного хвилювання є питанням факту, яке повинно вирішуватись з урахуванням всіх обставин справи (характеру дій потерпілого, особливостей психічного стану винного, характеру відносин потерпілого з винним, обстановки, за якої застосовувалося насильство чи завдавалася тяжка образа, тощо), що спростовується іншими доказами по справі.

Будь-яких доказів, що обвинувачений ОСОБА_11 щиро розкаявся під час розгляду обвинувального акту в суді не встановлено, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України визнав частково, а за ст. 116 КК України в повному обсязі, активної форми реальної допомоги в установленні невідомих обставин справи та встановленню фактичної істини не надав, а тому, висновок про щирість каяття лише на підставі заяви обвинуваченого є безпідставним. Неправильна кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_11 призвела до призначення судом покарання, яке є явно несправедливим через м`якість та невідповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, без врахування позиції потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_28 , висловлених в судових дебатах щодо міри покарання, які підтримали позицію сторони державного обвинувачення.

В апеляційних скаргах представник потерпілої ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 , просять вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: вирок є незаконним, необґрунтованим, підлягає скасуванню, через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Судом було визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження. Було задоволено клопотання сторони обвинувачення про допит свідка ОСОБА_18 , який був безпосередньо присутнім під час вчинення умисного вбивства ОСОБА_19 та якому відомі детальні обставини вчинення кримінального правопорушення, однак вказаний свідок судом допитаний не був, при цьому, показання свідка ОСОБА_18 , надані безпосередньо в судовому засіданні, могли мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Суд необґрунтовано відхилив заявлене потерпілим та його представниками клопотання про призначення та проведення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_11 . Судом необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання потерпілої сторони про призначення та проведення комплексної судово-медичної та медико-криміналістичної експертизи щодо встановлення обставин, які мають суттєве значення для справи, зокрема заподіяння ножових поранень потерпілому декількома знаряддями та відповідно можливої причетності до вбивства ОСОБА_19 ще однієї особи.

Аналогічно, судом не задоволено клопотання потерпілого про дослідження в судовому засіданні та приєднання до матеріалів кримінального провадження відомостей (роздруківок з соціальних мереж фотознімків ОСОБА_11 зі зброєю в руках, його переписки в соціальних мережах з однолітками), що характеризують обвинуваченого ОСОБА_11 .

Висновки суду про стан сильного душевного хвилювання, у якому нібито перебував обвинувачений ОСОБА_11 під час вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_19 , не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду. Суд зробив висновок про стан сильного душевного хвилювання ОСОБА_11 виключно на підставі показань самого обвинуваченого та суперечливого висновку експерта. Жодних інших обставин, які б свідчили про перебування ОСОБА_11 в стані сильного душевного хвилювання, суд, кваліфікуючи дії обвинуваченого за ст. 116 КК України, у своєму рішенні не навів.

Суд не взяв до уваги протокол слідчого експерименту з свідком ОСОБА_18 та відеозапис даної слідчої дії, з якого вбачається, що єдиний безпосередній очевидець події ОСОБА_18 не підтвердив обставини, на які показав ОСОБА_11 під час його допиту та які в подальшому були викладені судом у вироку, з приводу того, що жорстоке умисне вбивство ОСОБА_19 було зумовлене явною непристойною поведінкою самого потерпілого, який висловив на адресу ОСОБА_11 своє ставлення до нього як до чоловіка, та на адресу дівчини ОСОБА_29 , до якої обвинувачений мав почуття, у формі особливого цинічного глузування, зневажливими висловлюваннями щодо сексуальної орієнтації, що принизило честь і гідність ОСОБА_11 .В судовому засіданні не допитано саму ОСОБА_30 .

Суд дослідив відеозапис з камери спостереження за АДРЕСА_5 , на якому зафіксовано, як об 18 год. 20 хв., вже після вбивства ОСОБА_19 , обвинувачений ОСОБА_11 та ОСОБА_18 вдвох вибігають з будинку на подвір`я, де, діючи злагоджено між собою, забігають в добудову до будинку, після чого, пробувши всередині цієї добудови близько 20 секунд, вибігають з неї, при чому першим вибіг ОСОБА_11 , який підбіг до огорожі, щоб подивитися, чи їх ніхто не бачить, і вже після нього з добудови вибіг ОСОБА_18 , який тримав в руках плед світлого кольору. Після цього вони вдвох біжать в сторону входу до будинку. При огляді місця події тіло вбитого ОСОБА_19 було накрито пледом, схожим на той плед, який ОСОБА_18 виніс з добудови. Попри істотне значення вказаного доказу для встановлення всіх обставин справи, суд безпідставно та необґрунтовано визнав його недопустимим. Магнітний носій інформації (DVD диск «Verbatim»), на якому містилися відеозаписи з камер спостереження, розташованих на будинку АДРЕСА_1 , в тому числі за №№6 та 8, був визнаний речовим доказом та в порядку ст. 290 КПК України був відкритий стороні захисту. Визнання судом недопустимим як доказу відеозапису камер є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкоджало суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Ухвалюючи стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 вирок та, відповідно, призначаючи йому покарання за жорстоке умисне вбивство, суд необґрунтовано кваліфікував дії останнього за ст. 116 КК України.

Перебування в стані сильного душевного хвилювання ОСОБА_11 під час умисного вбивства ОСОБА_19 , ґрунтується тільки на показаннях самого обвинуваченого та на суперечливому висновку судово-психіатричного експерта № 64 від 04.07.2018. Такий висновок суду не узгоджується з іншими доказами, дослідженими судом під час судового розгляду. Зокрема, відповідно до протоколу слідчого експерименту з свідком ОСОБА_18 та відеозапису слідчого експерименту. Про те, що ОСОБА_11 під час умисного вбивства ним ОСОБА_19 , не перебував в стані фізіологічного афекту чи в іншому стані сильного душевного хвилювання, свідчать також і інші докази, досліджені судом (протокол огляду місця події з додатками, висновки експертів, показання свідків, в тому числі і медичних працівників, які першими прибули на місце події).

В ході судового розгляду, не було встановлено обставин, які б вказували на протизаконне насильство, систематичне знущання чи тяжку образу щодо обвинуваченого ОСОБА_11 з боку потерпілого, а тому суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та невірно кваліфікував дії ОСОБА_11 за ст. 116 КК України.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_9 просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання в межах санкції ч.1 ст. 115 КК України, цивільні позови задоволити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: вирок є незаконним та необґрунтованим. Суд при встановленні та подальшій констатації перебування ОСОБА_11 в стані сильного душевного хвилювання не врахував всі наявні в матеріалах справи відомості, хоча висновок психолого-психіатричної експертизи №64 є суперечливим у висновках і містить відомості які спростовують сам факт перебування обвинуваченого в стані сильного душевного хвилювання.

Вирок містить посилання на покази обвинуваченого, свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , запис слідчого експерименту із свідком ОСОБА_18 . Всі вони зводяться до того, що загиблий потерпілий є скандальною, аморальною, зухвалою людиною. Свідчення ОСОБА_31 зафіксовані у вироку не містять жодної інформації про наявність конфлікту або неприязних стосунків між загиблим потерпілим та обвинуваченим. Вони характеризують особу загиблого як цілком нормального підлітка. Свідчення ОСОБА_33 , запис слідчого експерименту із свідком ОСОБА_18 також не підтверджують наявність конфлікту. Твердження ж родичів обвинуваченого відображають їх суб`єктивне ставлення до нього і не приховують бажання пом`якшити участь обвинуваченого. Жодні із цих свідчень не вказують про побої, штовхання, стусани, удари, або інше приниження честі та гідності шляхом прилюдного зняттям штанів загиблим обвинуваченого. Разом з цим загиблий ОСОБА_19 характеризується позитивно. Висновки суду в частині характеристики загиблого, його відносин із обвинуваченим викладені у вироку від 24.05.2019 року не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Висновки суду про стан сильного душевного хвилювання, зумовлений жорстоким поводженням, приниженням честі і гідності обвинуваченого потерпілим не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а спростовуються ними. Встановивши в діях ОСОБА_11 склад кримінального правопорушення встановленого ст. 116 КК України і призначивши покарання за це при відсутності кваліфікуючої ознаки суб`єктивної сторони складу злочину передбаченого ст. 116 КК України, суд застосував до ОСОБА_11 закон, який не підлягає застосуванню, що є порушенням ст.413 КПК України. Дії обвинуваченого стороною обвинувачення кваліфіковані вірно за ст. 115 КК України, як умисне вбивство. Суд мав постановити вирок в межах висунутого обвинувачення (ч. 1 ст. 337 КПК України). Як ствердив в судовому засіданні сам обвинувачений - він частково визнав вину. Його показами в судовому засіданні підтверджено, що приводом для конфлікту стали словесні висловлювання, можливі ревнощі, тобто особисті стосунки винного з потерпілим. В ході судового розгляду потерпілими було заявлено клопотання про призначення повторної комплексної судово-медичної експертизи з мотивів відсутності у висновку експерта №41 від 20.07.2018 року відповіді на всі поставлені перед експертом питаннями та повторної комплексної судовопсихолого-психіатричної експертизи, проте суд відхилив їх без жодного з`ясування і мотивації, не видаляючись до нарадчої кімнати для вирішення клопотань.

Натомість письмове клопотання сторони захисту заявлене після цього про визнання відеозапису камер відеоспостереження будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , недопустимим доказом задоволено. Висновок суду першої інстанції про невідкриття стороні захисту відеозапису з камер відеоспостереження не відповідає матеріалам кримінального провадження. Судом порушено ст.ст. 87, 89, ч. 12 ст. 290 КПК України при визнанні недопустимим доказом, відеозапису з камер № 6 та АДРЕСА_6 . Суд не дослідив докази, не надав оцінки в установленому законом порядку, чим було допущено неповноту судового розгляду. Окрім того, суд без жодного обґрунтування зменшив розмір відшкодування завданих потерпілим моральних збитків.

В судове засідання апеляційного суду 11.02.2021, будучи належним чином повідомленим про час та дату судового засідання представник потерпілих ОСОБА_8 не прибув. Заслухавши думку потерпілих а також іших учасників кримінального провадження, які не заперечили проти розгляду справи без участі адвоката ОСОБА_8 , оскільки в судовому засіданні присутній представник потерпілих адвокат ОСОБА_9 . З врахуванням зазначеного, а також з огляду на те, що представник потерпілих ОСОБА_8 надав свої пояснення в судовому засіданні 20.11.2020, зокрема підтримав апеляційні скарги подані ним та потерпілим ОСОБА_7 , апеляційні скарги прокурора, представника потерпілих ОСОБА_9 та заперечив апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає за можливе продовжити розгляд апеляційних скарг у відсутності представника потерпілих ОСОБА_8 , враховуючи, що в судовому засіданні присутній представник потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 , відтак права потерпілих жодним чином не порушуються.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора, який підтримав подану прокурором, потерпілим та представниками потерпілих апеляційні скарги, заперечив апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, пояснення обвинуваченного, його законного представника та захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили апеляційні скарги потерпілого, представників потерпілих та прокурора, думку потерпілих, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та потерпілого та представників потрепілих і заперечили апеляційну скаргу захисника, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає до часткового задоволення, а апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 не підлягають до задоволення.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення вини поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey), п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Частина 1 ст. 115 КК України, за якою пред`явлене обвинувачення ОСОБА_11 , передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
З об`єктивної сторони такий злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.
Відповідальність за ст. 116 КК України передбачена за умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Суб`єктивна сторона складу даного злочину на відміну від інших видів умисних вбивств характеризується наявністю такої ознаки як емоції (емоційний стан), яка в кримінальному законі виражена терміном «стан сильного душевного хвилювання», а умисел на позбавлення життя потерпілого виникає раптово і реалізується негайно.
Сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко і бурхливо, та певною мірою знижує здатність особи усвідомлювати свої дії і керувати ними.
Поряд з цим, стан сильного душевного хвилювання не вичерпується поняттям афект чи фізіологічний афект. Вони співвідносяться як філософські категорії рід і вид. Таким чином відсутність афекту (фізіологічного афекту) не свідчить про відсутність інших проявів стану сильного душевного хвилювання
Таким, що виник раптово, визнається стан сильного душевного хвилювання, процес виникнення і протікання якого характеризується неочікуваністю, миттєвістю, бурхливістю, швидкоплинністю.
Тобто, психічне ставлення особи при вчиненні цього злочину характеризують дві особливості: 1) умисел завжди є таким, що раптово виник; 2) емоційний стан винної особи характеризується сильним душевним хвилюванням, що певною мірою знижує її здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Згідно із висновком ВССУ, наведеним у ухвалі від 22 січня 2015 року (Справа №5-39кс14) неправомірні дії потерпілого становлять обов`язкову умову вбивства у стані сильного душевного хвилювання.

Дії, які вчиняються в стані сильного душевного хвилювання, мають особливий характер. Специфіка таких дій полягає в тому, що вони обмежені в часі тривалості стану сильного душевного хвилювання. Формування мотиву і наміру вчинення злочину відбувається завжди непередбачувано та швидко, хоча й не так стрімко, як виникає афект, але неодмінно за неправомірною поведінкою потерпілого й безпосередньо під впливом стану сильного душевного хвилювання.

Поведінка особи у стані сильного душевного хвилювання регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає імпульсивні, підсвідомі дії.

З урахуванням викладеного, розмежування умисного вбивства від вбивства в стані сильного душевного хвилювання здійснюється як за об`єктивною так і суб`єктивною стороною цих злочинів. Зокрема, при кваліфікації злочину за ст.116 КК України суспільно небезпечне діяння особи спровоковане насильством, систематичним знущанням або тяжкою образою з боку потерпілого. Аналогічна позиція, зазначена і у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 234/8200/16-к, провадження № 51-581 км 18).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» потрібно мати на увазі, що суб`єктивна сторона вбивства або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за які передбачено статтями 116 і 123 КК, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеними статтями є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.
Тяжка образа - умисне грубе приниження честі і гідності суб`єкта, яке може бути вчинене у будь-якій формі, у тому числі і словесно. Важливе значення для оцінки образи як такої, що є тяжкою, мають емоційні особливості суб`єкта та сприйняття ним факту образи.

Суд першої інстанції для оцінки образи як такої, що є тяжкою обґрунтовано взяв до уваги емоційні особливості ОСОБА_11 , який відносився до ОСОБА_20 як до своєї дівчини, кохав її, що свідчить про наявність гетеросексуальних нахилів, наявність неприязного відношення до потерпілого, сприйняття обвинуваченим факту образи, як приниження його честі та гідності. Висловлювання потерпілого ОСОБА_19 спричинили сильне емоційне напруження у ОСОБА_11 і такий психологічний стан виник у останнього одразу після висловлювань потерпілого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_11 за ст.116 КК України, навівши у вироку мотиви такого рішення.

На переконання колегії суддів безпідставними є доводи прокурора, потерпілого ОСОБА_7 представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_11 за ст.116 КК України, оскільки під час інкримінованих йому дій він не перебував у стані фізіологічного афекту.
Так, згідно висновку судово-психіатричного експерта № 64 від 04.07.2018 (а.с.67-80 том 2) під час інкримінованих йому дій, ОСОБА_11 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим чи іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, виявляв ознаки гострої емоційної реакції, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Неповнолітньому ОСОБА_11 властиві такі індивідуально-психологічні особливості як: комунікабельність, врівноваженість, комфортність в стосунках з родиною та однолітками, за темпераментом сангвінік, висока здатність до освоєння нових предметів та завдань, толерантність, дружелюбність, бажання мати багато друзів, здобути вищу освіту та добре володіти набутими професійними навиками в майбутньому обраної професії. Не виявлено у неповнолітнього ОСОБА_11 індивідуально-психологічних особливостей, які могли вплинути на його поведінку у досліджуваній ситуації. Рівень психологічного розвитку неповнолітнього ОСОБА_11 , відповідає його біологічному віку. В момент вчинення інкримінованих дій, ОСОБА_11 , в стані фізіологічного афекту не перебував. В момент вчинення інкримінованих дій, неповнолітній ОСОБА_11 перебував в стані сильного емоційного напруження, це шокова дезорганізація психічних функцій і поведінки, (що є психологічною підставою для юридичного трактування стану сильного душевного хвилювання), який суттєво вплинув на його свідомість та поведінку і обмежив можливість контролювати свою поведінку та керувати нею. Емоційний процес, який протікав у ОСОБА_11 , в момент інкримінованих дій, включав наступні компоненти. Перший компонент - емоційне збудження, яке визначило мобілізаційні зрушення в організмі, відбулось зростання збудливості, швидкості та інтенсивності протікання психічних, моторних та вегетативних процесів. Відбулась суб`єктивна оцінка ситуації, що склалась, а також раптовість афективного вибуху. Другий компонент фаза афектного вибуху, характеризувалась частковим звуженням свідомості (з фрагментарністю сприйняття та домінуванням значимих переживань) і порушенням діяльності (зниження контролю і опосередкованості дій аж до рухових стереотипів), що підтверджується раптовістю та багаточисельністю нанесення ударів ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_19 . Третій компонент - після афективна фаза, наявність психічної та фізичної астенії. У неповнолітнього ОСОБА_11 не має особистісних рис, які могли б стати однією з умов виникнення надзвичайного емоційного стану та вплинути на його поведінку в досліджуваній ситуації.
Тобто судом першої інстанції взято до уваги відсутність у неповнолітнього ОСОБА_11 індивідуально-психологічних особливостей, які могли вплинути на його поведінку у досліджуваній ситуації, однак внаслідок тяжкої образи з боку потерпілого ОСОБА_19 у обвинуваченого ОСОБА_11 виникло сильне емоційне напруження, шокова дезорганізація психічних функцій і поведінки, (що є психологічною підставою для юридичного трактування стану сильного душевного хвилювання), який суттєво вплинув на його свідомість та поведінку і обмежив можливість контролювати свою поведінку та керувати нею і раптовий умисел на позбавлення життя потерпілого.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що відсутність у ОСОБА_11 стану фізіологічного афекту не виключає перебування останнього у стані сильного душевного хвилювання.
Так, діюче кримінальне процесуальне законодавство встановлює, що визначення психічного стану особи відбувається шляхом проведення експертизи.
Разом з цим, термін «стан сильного душевного хвилювання» є юридичним терміном і у медицині не використовується. Наявність такого стану встановлює суд оцінюючи висновок судової експертизи щодо психічного стану особи у сукупності з іншими доказами.
До стану сильного душевного хвилювання відносять не тільки афекти, але й інші емоційні стани, які виникли внаслідок неправомірних дій потерпілого та характеризуються особливо великою силою їх прояву, що відрізняє їх від інших емоцій.
Для позначення сильних емоційних реакцій людини, які суттєво зменшують здатність людини усвідомлювати свої діяння та (або) керувати ними, в психології використовують такі терміни як гнів, страх, афект, фізіологічний афект, стрес, фрустрація.
Таким чином, стан сильного душевного хвилювання є поняттям, яке за своїм обсягом ширше і охоплює поняття афект та фізіологічний афект, але не вичерпується ними.
Разом з цим, окрім психічного стану винуватої особи, одним з основних питань, яке відрізняє злочин передбачений ст.116 від злочину за ст.115 КК України, чи вчинила би особа вбивство, якби потерпілий своїми неправомірними діями (жорстоким поводженням; таким, що принижує честь і гідність особи; системного характеру такого поводження) не ввів її у певний емоційний стан.
З досліджених доказів судом першої інстанції було правильно встановлено, що обвинувачений в ході сварки, яка раптово виникла між ним та ОСОБА_19 , в стані сильного душевного хвилювання, зумовленого явною непристойною поведінкою потерпілого ОСОБА_19 , який висловив на адресу ОСОБА_11 своє ставлення до нього як до чоловіка, та на адресу дівчини ОСОБА_20 , до якої обвинувачений мав почуття, у формі особливого цинічного глузування, зневажливими висловлюваннями щодо сексуальної орієнтації, що принизило честь і гідність ОСОБА_11 , діючи умисно, з метою зподіяння смерті ОСОБА_19 , взяв ніж та в кімнаті, підійшовши до ОСОБА_19 ззаду, тримаючи ніж в правій руці, наніс удар ножем в область шиї ОСОБА_19 , та в подальшому наніс множинні удари ножем в область спини, множинні колото-різані рани шиї, тулуба та кінцівок, від яких ОСОБА_19 помер на місці події.
Зокрема вина ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України підтверджується показами ОСОБА_11 , наданими в суді першої інстанції, з яких вбачається, що свою вину за ст. 116 КК України він визнав в повному обсязі. Пояснив, що з ОСОБА_19 вони не були друзями, так як останній його постійно ображав, принижував, в тому числі шляхом привселюдного зняття з нього штанів. З метою припинення вказаних дій, він звертався до свого брата ОСОБА_32 за допомогою. Він намагався підтримувати з ОСОБА_19 нормальні стосунки шляхом фінансування його потреб. 14 березня 2018 року ОСОБА_19 напросився до нього у гості. Так як він намагався з потерпілим підтримувати нормальні стосунки, він погодився та запросив його після школи до себе додому. З ними був ще ОСОБА_18 , з яким він також не був другом, однак він іноді захищав його від ОСОБА_19 . До них додому ОСОБА_34 та ОСОБА_18 приїхали на таксі. Він розрахувався за таксі. Він скачував на мобільний телефон ОСОБА_19 рингтони. Він запропонував ОСОБА_19 та ОСОБА_18 чаю, однак потерпілий забажав кави. Потім приїхала його мама та спиталачи у них все добре. Вони відповіли, що так, післячого вона поїхала. ОСОБА_19 набридлограти в комп`ютер, тому ОСОБА_18 пішов грати в комп`ютер. Він з ОСОБА_19 сидів на дивані. У потерпілого був його мобільний телефон, в якому він переглядав фото, де побачив фото дівчини, яка йому дуже подобалася (перше кохання), - ОСОБА_35 . ОСОБА_19 почав ображати ОСОБА_20 , ствердивши, що вона вчиняла йому дії сексуального характеру оральним способом. Крім того, потерпілий назвав його нецензурно та сказав, щотакідії сексуального характеру оральним способом, які вчиняла ОСОБА_20 , він так само буде вчиняти і йому, вказавши на ширинку своїх штанів. Дані слова потерпілого дуже сильного його розізлили, у зв`язку з чим йому потемніло в очах, почав почувати себе погано, його нудило. Що далі відбувалося, він не пам`ятає, отямився тоді, коли біля нього було багато крові та поряд лежав труп ОСОБА_19 .. Він дуже злякався, знайшов телефон, зателефонував матері та сказав: «Мабуть я вбив ОСОБА_19 ». Потім приїхала мама, швидка допомога та працівники поліції. Ще тиждень після події злочину, він не усвідомлював, що сталося, йому здавалося, що все це сон. Просить вибачення за вчинене у своїх батьків, потерпілих та суду. Він шкодує, що так сталося. Цивільний позов ОСОБА_7 та ОСОБА_14 визнав частково, його вирішення залишив на розсуд суду. Ствердив, що сааме він скоїв даний злочин та спричинив ОСОБА_34 вказані тілесні ушкодження.
Крім того, винуватість ОСОБА_11 у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, а також доказами, здобутими під час розгляду даного кримінального провадження в суді, а саме: показами свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_32 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_23 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_33 , ОСОБА_43 ОСОБА_44 , ОСОБА_45 .
Також висновок суду про визнання ОСОБА_11 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 116 КК України підтверджується і даними досліджених в судовому засіданні суду першої інстанції документів, у тому числі: витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000129 від 14.03.2018 року, відповідно до якого внесено до реєстру кримінальне правопорушення за ч.1 ст.115 КК України за фактом умисного вбивства потерпілого ОСОБА_19 (а.с.1 том 1); рапортом інспектора Тячівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_46 від 14.03.2018 року (а.с. 2-3 том 1); рапортом інспектора Тячівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_46 від 14.03.2018 року (а.с.4-5 том 1); протоколом огляду місця події від 14 березня 2018 року та фототаблицями до нього (а.с.6-56 том 1); протоколом огляду місця події від 15 березня 2018 року та фототаблицями до нього (а.с.57-61 том 1); протоколом огляду предмету від 15 березня 2018 року (а.с.62-63 том 1); протоколом проведення слідчого експерименту від 20 березня 2018 року за участю свідка ОСОБА_18 (а.с.64-67 том 1); протоколом огляду місця події від 20 березня 2018 року (а.с.82-84 том 1); протоколом огляду предмету від 29 березня 2018 року та фототаблицями до нього (а.с.89-92 том 1); протоколом огляду предмету від 29 березня 2018 року та фототаблицями до нього (а.с.93-94 том 1); протоколом обшуку від 28.03.2018 року (а.с.95-98 том 1); протоколом огляду предмету від 29 березня 2018 року та фототаблицями до нього (а.с.99-108 том 1); супровідним листом старшому слідчому в ОВС СУ ГУНП в Закарпатській області надіслано опрацьовані роздруківки абонентських номерів НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , які перевіряються в межах кримінального провадження (а.с.113-119 том 1); висновком експерта № 139 від 11.05.2018 року та фототаблицями до нього, (а.с.121-143 том 1);висновком експерта № 10/324 від 04.06.2018 року та фототаблицями до нього(а.с.146-156 том 1); висновком експерта № 10/323 від 05.06.2018 року та фототаблицями до нього (а.с.159-168 том 1); висновком експерта №10/327 від 08.06.2018 року та фототаблицями до нього (а.с.171-177 том 1);висновком експерта № 116 від 29.03.2018 року (а.с.178-179 том 1); висновком експерта № 243 від 13.04.2018 року (а.с.180-185 том 1); висновком експерта № 236 від 06.04.2018 року (а.с.186-188 том 1); висновком експерта № 269 від 26.04.2018 року (а.с.189-192 том 1); висновком експерта № 237 від 06.04.2018 року (а.с.194-197 том 1); висновком експерта № 246 від 18.04.2018 року з додатками (а.с.198-206 том 1); висновком експерта №230 від 29.03.2018 року (а.с.207-209 том 1); висновком експерта № 60 від 20.04.2018 року (а.с. 1-10 том 2); висновком експерта №10/326 від 26.06.2018 року та фототаблицями до нього(а.с.13-21 том 2); висновком експерта № 10/328 від 27.06.2018 року (а.с.24-31 том 2); висновком експерта № 10/325 від 27.06.2018 року (таблиця 2.1, додаток 2) (а.с.34-41 том 2); висновком експерта № 5/32 від 18.06.2018 року (а.с.44-48 том 2); висновком експерта № 41 комплексної судово-медичної та медико-криміналістичної експертизи від 20.07.2018 року (а.с.49-62 том 2); ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.04.2018 року (а.с.63 66 том 2); висновком судово-психіатричного експерта № 64 від 04.07.2018 року (а.с.67-80 том 2); копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_11 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.93 том 2); довідкою про склад сім`ї № 897 від 15.03.2018 р. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.94 том 2); довідкою КЗ «Тячівська районна поліклініка» № 279 від 15.03.2018 р. (а.с. 95 том 2); вимогою УІАЗ ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешк. АДРЕСА_7 , не судимий (а.с.96 том 2); характеристикою Нижньоапшанської ЗОШ І-ІІІ ступенів ОСОБА_11 характеризується позитивно (а.с. 97 том 2); копією особової справи учня ЗОШ І-ІІІ ступенів с.Нижня Апша Тячівського району ОСОБА_11 , якого зараховано в 1-А клас 01.09.2011 року ( а.с.102- 121 том 2); лікарським свідоцтвом про смерть № 60 від 15.03.2018 року ОСОБА_19 (а.с.45 -46 том 3); висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 15.03.2018 року у гр.. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ознак алкогольного сп`яніння не виявлено (а.с.81 том 3); даними оглядупедіатравід 15.03.2018 року ОСОБА_11 (а.с. 82 том 3); довідкою № 239 від 15.03.2018 року на момент огляду ОСОБА_11 в присутності адвоката ОСОБА_47 , гострої ортопедо-травматологічної патології не виявлено, шкірні покриви не пошкоджені (а.с.83 том 3); даними огляду чергового педіатра приймального відділення МДКЛ м.Ужгород від 15.03.2018 року (а.с. 84 том 3); характеристиками ОСОБА_19 наданими виконавчим комітетом Нитжньоапшанської сільської ради Тячівського району та класним керівником ОСОБА_48 , згідно з якими характеризується позитивно.
Крім того, із пояснень свідка ОСОБА_18 , наданих 20.03.2018 та відображених у висновку судово-психіатричного експерта № 64 від 04.07.2018 року, вбачається, що 14.03.2018 ОСОБА_18 разом з ОСОБА_19 були в гостях у ОСОБА_11 . ОСОБА_18 грав у гру, коли почув що ОСОБА_19 почав сваритися з ОСОБА_11 , вони кричали один на одного нецензурними словами, чому виникла сварка між ними він не чув, бо грав у гру і у нього у вухах були навушники. Коли ОСОБА_18 витягнув один навушник, то чув що вони лаялися, а також почали штовхатся, вірніше ОСОБА_19 штовхнув ОСОБА_11 , після чого ще вдарив кулаком по плечі. Після того ОСОБА_11 та ОСОБА_19 почали грати в компютерні ігри, ОСОБА_11 виграв у ОСОБА_19 , тоді ОСОБА_19 почав кричати та ображати ОСОБА_11 . Свідок ОСОБА_18 побачив, що ОСОБА_11 став дуже сердитим, помінявся в лиці, такого ОСОБА_11 він ще ніколи не бачив. Через хвилину чи півтори ОСОБА_18 почув як ОСОБА_19 крикнув, та побачив як ОСОБА_11 тримаючи ніж в руці протягує по горлу ОСОБА_19 , після чого ОСОБА_18 дуже налякався, побіг вниз, та коли почув що хтось біжить вниз сховався, чув що хтось бігає внизу і сильний шум, ніби падають сільці, після того як шум припинився вибіг з будинку та побіг до своєї прабабусі. Також свідок ОСОБА_18 у своїх показах вказав, що між ОСОБА_19 та ОСОБА_11 не були дуже дружні відносини, ОСОБА_19 дещо знущався над ОСОБА_11 , в школі постійно штовхав, давав підніжки, іноді ображав, висміював, ОСОБА_18 було відомо що ОСОБА_11 жалівся своєму старшому братові, що над ним знущається ОСОБА_19 . Таким чином, доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілого та представників потерпілих в частині необґрунтованості висновку суду першої інстанції щодо обставин завдання тяжкої образи лише зі слів обвинуваченого спростовуються вищенаведеним.
Таким чином, судом було встановлено з пояснень свідків, що у обвинуваченого ОСОБА_11 була дівчина, яку він любив. Крім того, пояснення свідків ОСОБА_32 , свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_33 , відеозапису слідчого експерименту з свідком ОСОБА_18 ,

дають підставу стверджувати, що до події злочину між потерпілим ОСОБА_19 та обвинуваченим ОСОБА_11 склалися неприязні відносини, які супроводжувалися словесними образами, вживанням нецензурних слів, сварками, штовханням, стусанами, ударами, приниженням честі та гідності шляхом прилюдного зняття штанів, вимаганням потерпілим коштів на оплату алкогольних напоїв, оплати таксі, піци, цигарок.

При таких обставинах у суду не було підстав не прийняти до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_11 в частині того, що зневажливі висловлювання потерпілого у формі особливого цинічного глузування щодо сексуальної орієнтації обвинуваченого, та на адресу дівчини ОСОБА_20 , до якої обвинувачений мав почуття принизили честь і гідність ОСОБА_11 , оскільки вони повністю узгоджуються з поясненнями зазначених свідків.

Крім того, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини даної справи підтверджують те, що дії ОСОБА_11 до ОСОБА_19 виникли внаслідок тяжкої образи з боку потерпілого, були раптовими та негайно реалізованими, тобто відбувались без розриву в часі між обставинами, які викликали виражений стан емоційної напруги, і подальшим вбивством. Оскільки, між висловленими ОСОБА_19 щодо ОСОБА_11 образами та вбивством не мало місце розрізу в часі.

За таких обставин, враховуючи висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_11 , перебував в стані сильного душевного хвилювання, зумовленого явною непристойною поведінкою потерпілого ОСОБА_19 , діючи умисно, з метою злодіяння смерті ОСОБА_19 , наніс удар ножем в область шиї ОСОБА_19 , та в подальшому наніс множинні удари ножем від яких ОСОБА_19 помер на місці події, встановлений характер обставин події в день вчинення кримінального правопорушення, а також дані судово-психіатричної експертизи №64, згідно яких підекспертний під час скоєння інкримінованих йому дій перебував в стані сильного емоційного напруження, який суттєво вплинув на його свідомість та поведінку і обмежив можливість контролювати свою поведінку та керувати нею, дії ОСОБА_11 отримали вірну юридичну оцінку за ст. 116 КК України.

Суд правильно, ґрунтуючись на досліджених доказах, встановив, що в день скоєння даного кримінального правопорушення ОСОБА_11 зазнав тяжкої образи з боку ОСОБА_19 , і такі дії потерпілого безпосередньо спричинили виникнення стану сильного душевного хвилювання у обвинуваченого, що супроводжувалося обмеженням адекватної оцінки своїх дій і прогностичних функцій, різким зниженням самоконтролю, призвели до реалізації ОСОБА_11 емоційної розрядки, внаслідок чого він без розриву у часі і заподіяв ОСОБА_19 удари ножем, від яких той помер.

За таких обставин доводи, викладені у апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, а також неповноту судового розгляду, оскільки суд відхилив клопотання прокурора про призначення комісійної судової психолого-психіатричної експертизи, є неспроможними.

Ставлячи під сумнів висновок експертів № 64 від 04.07.2018 та посилаючись на неповноту судового розгляду у суді першої інстанції, прокурор у апеляційній скарзі просить надати іншу оцінку фактичним обставинам провадження, які, на думку судової колегії, правильно встановлені районним судом та обґрунтовані належними і допустимими доказами.

Вищевказані належні та допустимі докази, які суд першої інстанції безпосередньо дослідив в судовому засіданні, поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ст.116 КК України, відтак доводи апеляційних скарг в цій частині є безпідставними.
Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Усі наведені докази в повній мірі узгоджуються між собою та з іншими доказами по справі, а тому суд обґрунтовано поклав їх в основу вироку.
При цьому, всупереч тверджень в апеляційних скаргах прокурора, потерпілого та представників потерпілих, суд обґрунтовано визнав недопустимим доказом, відеозапис з камер № 6 та АДРЕСА_6 .
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції правильно послався на те, що такий запис всупереч вимогам ч.ч.2-4 ст. 290 КПК України, не був відкритий стороні захисту, що підтверджується протоколом огляду предметів від 29.03.2018 року (а.с. 99-108 Том 1).
Колегія суддів вважає, що викладені вище докази у їх сукупності давали суду першої інстанції достатні підстави для висновку про необхідність зміни обвинувачення зі ст.115 ч.1 на ст.116 КК України, оскільки ними достовірно, поза усяким сумнівом доведено, що у діях ОСОБА_11 наявний саме склад злочину-умисного вбивства, вчиненого у стані сильного душевного хвилювання. Судова колегія із висновками районного суду погоджується.

Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неупередженій оцінці безпосередньо досліджених ним доказів та на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. У зв`язку з чим, не має підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку і визнання ОСОБА_11 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України з наведених в апеляційних скаргах прокурора, потерпілого та представників потерпілих мотивів.

Отже, доводи сторони обвинувачення та потерплих про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_49 за більш тяжким кримінальним законом та ухвалення в цій частині нового вироку із призначенням відповідного, більш суворого покарання, є безпідставними.

Що стосується доводів прокурора про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні його клопотання про проведення повторної судової психолого-психіатричної експертизи та доводів представника потерпілих ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_7 про призначення повторної комплексної судово-медичної експертизи з мотивів відсутності у висновку експерта №41 від 20.07.2018 року відповіді на всі поставлені перед експертом питання, то вони теж не ґрунтуються на вимогах закону. Адже за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, що прокурором та стороною потерпілих в суді апеляційної інстанції не було доведено.

Доводи у апеляційній скарзі прокурора, потерпілого та представників потерпілих про те, що суд не допитав експерта, були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані безпідставними. При цьому судом цілком обгрунтовано, з огляду на обсяг висновків експертів та зміст досліджених судом доказів, відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення та потерпілих про проведення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи та повторної комплексної судово-медичної експертизи.

Твердження представника потерпілих про те, що місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_11 висновок судово-психіатричної експертизи від № 64 від 04.07.2018, який містить суперечності, і безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення повторної судово-психіатричної експертизи, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Оскільки вказаний висновок складено атестованими судовими експертами, а саме:головою комісії ОСОБА_50 (спеціальність судово-психіатрична експертиза, вища кваліфікаційна категорія, другий кваліфікаційний клас судового експерта, судовий експерт зі стажем експертної роботи 22 роки, посада заступник головного лікаря з експертизи, голова судово-психіатричних експертних комісій), членами комісії ОСОБА_51 (спеціальність - судово-психіатрична експертиза, вища кваліфікаційна категорія, вищий кваліфікаційний клас судового експерта, судовий експерт зі стажем експертної роботи 29 років, посада завідувач відділенням судово -психіатричної експертизи), ОСОБА_52 (спеціальність - судово-психіатрична експертиза, сертифікат спеціаліста, п`ятий кваліфікаційний клас судового експерта, посада лікар судово-психіатричний експерт), доповідача ОСОБА_53 (спеціальність - судово-психіатрична експертиза, вища кваліфікаційна категорія, четвертий кваліфікаційний клас судового експерта, судовий експерт зі стажем експертної роботи 8 років, посада лікар судово-психіатричний експерт), ОСОБА_54 (спеціальність - судово-психіатрична експертиза, судовий експерт-психолог третього кваліфікаційного класу зі стажем експертної роботи 20 років, посада експерт-психолог судовий), які були попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, їх висновки узгоджуються з показаннями обвинуваченого та свідків, тому у суду відсутні підстави вважати висновок судово-психіатричної експертизи необ`єктивним або проведеним усупереч вимогам статей 101, 102 КПК України.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави вважати висновок експерта №41 від 20.07.2018 року недопустимим доказом, оскільки комплексна судово-медична та медико-криміналістична експертиза була проведена у встановленому законом порядку експертами, які мають на це право на підставі поданих матеріалів для виконання покладених на них обов`язків та несуть відповідальність за завідомо неправдивий висновок, яка встановлена законом.

Вищевказаний висновок експерта містить необхідну мотивацію та ґрунтується на відомостях, які експерти сприймали безпосередньо або які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Стороною захисту не надано доказів, які свідчать про те, що вказаний висновок отримано в незаконний спосіб з порушенням встановленого законом порядку.

Щодо доводів прокурора, потерпілих та їхніх представників про те, що судом судом першої інстанції не були допитані свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_29 , то апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вживались необхідні заходи для виклику та допиту зазначених осіб, однак такі допитані судом першої інстанції не були. Так, як вбачається із пояснень наданих в місцевому суді матері ОСОБА_18 - ОСОБА_40 , остання вказала, що її син виїхав в Італію в грудні 2018 року, перебуває там постійно та проживає разом з батьком і вона не може самостійно прийняти рішення щодо повернення сина на Україну, ОСОБА_40 не знає до якого часу її син буде за кордоном та боїться привезти його в Україну, а також ОСОБА_18 сам не бажає приїхати для допиту його в суді. Крім того, свідок ОСОБА_44 в суді першої інстанції дала показання, що вона була подругою з ОСОБА_55 , в своїх показах вказала, що ОСОБА_56 знає, що вона повинна приїхати та дати показання в якості свідка у даному кримінальному провадженні, проте батьки не дозволяють їй приїхати.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 про неправильне вирішення цивільного позову, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.
Частиною першою ст. 129 КПК України визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
При цьому, суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особі, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діяннями обвинуваченого.
Положенням п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності вини.
Згідно з правовою позицією, викладеною в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із наступними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_14 подано цивільний позов до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 про стягнення на її користь 2000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також потерпілим ОСОБА_7 подано цивільний позов до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 про стягнення на його користь 2000000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції, задовольнивши цивільні позови потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_7 частково та стягнувши із з ОСОБА_11 , а у разі відсутності у нього майна достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, з його батьків ОСОБА_12 , ОСОБА_17 в рівних долях на користь потерпілої ОСОБА_14 750 000 (сімсот п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, та стягнувши із з ОСОБА_11 , а у разі відсутності у нього майна достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, з його батьків ОСОБА_12 , ОСОБА_17 в рівних долях на користь потерпілого ОСОБА_7 750 000 (сімсот п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, врахував характер та обсяг заподіяних позивачам (потерпілим) ОСОБА_7 та ОСОБА_14 моральних страждань смертю дитини, довічну тривалість страждань для потерпілої-матері та потерпілого-батька, тяжкість завданої травми втратою сина, факту отримання потерпілим ОСОБА_7 від ОСОБА_12 20000,00 доларів США як компенсації завданий моральних страждань внаслідок вбивства сина, а також співмірність заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, тому вважати рішення в цій частині необґрунтованим, на думку колегії суддів, підстав немає.
Щодо призначеного ОСОБА_11 покарання, то колегія суддів враховує наступне.
Як передбачено ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Санкція ст.116 КК України передбачає призначення покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк. Судом першої інстанції ОСОБА_11 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.116 КК України, призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Судам треба мати на увазі, що ст. 102 КК встановлено ряд особливостей призначення неповнолітнім покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до положень ст. 102 ч. 3 КК України покарання у виді позбавлення волі призначається неповнолітньому, зокрема за нетяжкий злочин - на строк не більше чотирьох років.

При призначенні ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_11 , який є неповнолітнім, має наступний склад сім`ї: батько - ОСОБА_12 , 1971 р.н., мати ОСОБА_17 ,1980 р.н., брат ОСОБА_57 , 2004 р.н., на обліку у лікаря психіатра, нарколога та невролога не значиться, раніше не судимий, характеризується позитивно, досудову доповідь а також обставинами, що помякшують покарання є щире каяття, вчинення злочину неповнолітнім, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Разом з цим, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення колегія суддів дійшла висновку про доцільність часткового задоволення апеляційних вимог сторони захисту в частині пом`якшення призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , приймаючи до уваги наступне.

Так, апеляційний суд враховує, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», в якій акцентовано увагу на необхідності суворого дотримання принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання при його призначенні неповнолітнім, оскільки метою такого покарання є виправлення, виховання та соціальна реабілітація засудженого. Судам слід ураховувати не тільки ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а й умови життя та виховання підлітка, вплив дорослих, рівень розвитку неповнолітнього та інші особливості. Відповідно до п.5.1 Пекінських правил заходи впливу на неповнолітніх мають визначатися з урахуванням не лише тяжкості вчиненого ними правопорушення, а й рис характеру. Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання новим злочинам.

Згідно ст. 37 Конвенції про права дитини від 1989 року, ратифікованої ВРУ 27.02.1991, арешт, затримання чи тюремне ув`язнення дитини здійснюються згідно з законом та використовуються лише як крайній захід і протягом якомога більш короткого відповідного періоду часу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_11 слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, з огляду на положення ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вчинив злочин у віці 14 років, зокрема кримінальне правопорушення мало місце 14.03.2018, а лише 12.03.2018 ОСОБА_11 виповнилося 14 років, по місцю реєстрації та навчання характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його ставлення до вчиненого, визнавши обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого вчинення злочину неповнолітнім та щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжує.

Крім того, апеляційний суд враховує той факт, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненому, публічно вибачився в залі суду перед потерпілими, частково визнав позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, що на думку апеляційного суду свідчить про щире каяття з боку обвинуваченого.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне врахувати досудову доповідь про обвинуваченого ОСОБА_11 беручи до уваги, що санкція ч.1 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, орган пробації вважає, що доцільно призначення покарання обвинуваченому неповнолітньому ОСОБА_11 винести на розгляд суду. У разі, якщо судом буде прийнято рішення про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 звільнення від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 (104) КК України, орган пробації вважає, що доцільно покласти на обвинуваченого обов`язок згідно п.4 ч.3 ст. 76 КК України виконувати заходи, передбачені апробаційною програмою «Подолання агресивної поведінки» для неповнолітніх суб`єктів пробації.
Крім цього, апеляційний суд приймає до уваги лист Уповноваженого Президента України з прав дитини за №32-07/2757 від 07.12.2018 року, який наявний в матеріалах справи, про недопустимість порушення прав неповнолітньої дитини, відповідно до якого положення ст. 37 Конвенції про права дитини є обов`язковими для виконання, передбачає, що арешт, затримання чи тюремне ув`язнення дитини використовується лише як крайній захід і протягом якомога більш короткого відповідного періоду часу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні наявні правові підстави для зміни призначеного ОСОБА_11 покарання за ст.116 КК України у бік пом`якшення, а саме призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_11 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до п.2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Враховуючи вищенаведене, вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2019 року стосовно ОСОБА_11 слід змінити в частині призначення покарання у бік його пом`якшення, відтак апеляційні вимоги захисника ОСОБА_6 підлягають до часткового задоволення, а апеляційні вимоги потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_10 слід залишити без задоволення.

Керуючисьст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2019 року щодо ОСОБА_11 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_11 засудженим за ст. 116 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
У решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: