КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 року
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_7 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто, до 24 год. 24 травня 2021 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, обрати відносно ОСОБА_9 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме, домашній арешт з покладанням на нього відповідних обов`язків щодо перебування за місцем проживання та прибуття до органів досудового розслідування та суду. У разі продовження строків тримання під вартою просить суд визначити альтернативний запобіжній захід у вигляді застави в розмірі встановленого чинним законодавством.
В апеляційній скарзі захисник зазначає, що прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 з посиланням на те, що останній вчинив тяжкий та суспільно небезпечний злочин, не має постійного місця роботи, не має міцних соціальних зав`язків, не має постійного джерела доходів, не є громадянином України, може уникнути від суду, впливати на свідків та інших учасників процесу, впливати на прийняття процесуальних рішень слідчим, прокурором, суду. Проте, зазначені прокурором ризики є нікчемними та такими, які не знайшли свого підтвердження під час слухання. Всі доводи прокурора були формальними та безпідставними, які не містили в собі ніякого обґрунтування. Сторона обвинувачення наполягає на тому, що ризики які передбачені ст. 177 КПК України існують, при цьому жоден ризик не знайшов своєї обґрунтованості.
З посиланням на положення ст. 177, ч. 1 ст. 194 КПК України, практику Європейського суду з прав людини, а також лист Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2013 року № 511-550/0/4-13, захисник вказує на те, що прокурор не довів у судовому засіданні обґрунтованість підозри, яким саме чином, підозрюваний може впливати на потерпілого, чинити перепони у провадженні чи впливати на процесуальні рішення прокурора, суду, а також ухилитись від слідства та суду. Окрім того, апелянт акцентував увагу на тому, що судом не було враховано, а тільки формально зазначено, про соціальні зв`язки обвинуваченого. Стороною захисту надавались у судових засіданнях відповідні докази та зазначалось, що обвинувачений має дружину ОСОБА_11 , має малолітню дитину, яка постійно з ними проживає, що свідчить про міцність соціальних зв`язків, що ОСОБА_12 є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням.
Захисником, обвинуваченим, прокурором клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін не подавалось, а тому колегія суддів, повідомивши сторони про день та час розгляду апеляційної скарги, вважає можливим відповідно до положень ст. 422-1 КПК України проведення апеляційного розгляду за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Як встановлено з копії ухвали, направленої місцевим судом на вимогу суду апеляційної інстанції, у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_7 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто, до 24 год. 24 травня 2021 року.
Суд, з посиланням на положення п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, вказав про те, що санкції ч. 3 ст. 305 та ч. 3 ст. 307 КК України передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років із конфіскацією майна, а тому, виходячи із кваліфікації кримінальних правопорушень, застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законодавчо передбаченим. Окрім того, суд вказав про те, що оцінка обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення судом здійснюватиметься після закінчення судового розгляду під час ухвалення вироку. Разом з тим, зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, що обвинувачений є не судимим в силу ст.89 КК України, не мас постійного джерела прибутку, являється громадянином іноземної держави, під страхом отримання реального покарання може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, впливати на свідків.
Також суд прийняв до уваги, що ОСОБА_13 тривалий час після затримання виконавця злочину ОСОБА_14 переховувався за межами України на території іноземних держав, у зв`язку з чим був оголошений в розшук, у подальшому вчинив інше кримінальне правопорушення, за підозрою у вчиненні якого був затриманий 3 жовтня 2020 року в порядку ст.208 КПК України працівниками Хаджибейського ВП Суворовського ВП ГУ НП м. Одеса в складі групи осіб за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.
З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, у зв`язку з чим вважає на даному етапі кримінального провадження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є об`єктивно необхідним з метою дієвості відповідного кримінального провадження, а досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження, у тому числі щодо належного обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, навіть, із застосуванням електронних засобів контролю та при забороні обвинуваченому цілодобово залишати житло, не зможе унеможливити спробам переховуватись від органів досудового розслідування, суду, незаконно впливати на свідків. Про обрання відносно обвинуваченого особистої поруки не надходило жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру. Застосування до обвинуваченого особистого зобов`язання не забезпечить належної поведінки обвинуваченого і не зменшить наявність ризиків та не зможе перешкодити їх реалізації.
Щодо клопотання захисника та обвинуваченого про визначення розміру застави, то суд дійшов висновку, що відсутність підстав для визначення розміру застави у вказаному кримінальному провадженні, оскільки злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_13 , вчинені у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, та є особливо тяжкими.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Так, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Відповідно до матеріалів контрольного провадження питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, про що обґрунтовано зазначив суд в оскаржуваній ухвалі.
За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як:.. до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які, згідно з ст. 12 КК України, відносяться до особливо тяжких злочинів, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На переконання колегії суддів, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, під час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою врахував характер висунутого обвинувачення та тяжкість покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі доведеності його вини, що ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, а тому являє собою значну суспільну небезпеку, є особою, яка раніше не судима в силу ст. 89 КК України, про що і зазначив в оскаржуваній ухвалі, хоча і має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, проте обвинувачений є громадянином іншої держави - Республіки Азербайджан, перебував у розшуку, був затриманий за підозрою іншого кримінального правопорушення, і вказані обставини у своїй сукупності свідчать про наявність реальних ризиків переховування та незаконного впливу на свідків з боку обвинуваченого у разі зміни йому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, тобто, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам.

Наявні у кримінальному провадженні обставини у своїй сукупності свідчать про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а, відтак, і на наявність підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції належним чином обґрунтовано рішення про неможливість зміни обвинуваченому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі, і щодо незастосування застави, з огляду на положення п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, якою передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.
Посилання сторони захисту на неналежний стан здоров`я обвинуваченого не спростовують наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не можуть бути самостійною підставою для застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

За наявності встановлених ризиків, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі, враховуючи стадію судового розгляду, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, оскільки відсутні підставі вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, оскільки, перебуваючи на волі, обвинувачений може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а, відтак, підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________________ _______________________ _________________________