Номер провадження: 11-кп/813/1206/21
Номер справи місцевого суду: 523/2803/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18.02.2021 року по кримінальному провадженню №0000097 від 10.02.2020 відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Вірменії, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченогоу вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 171 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 171 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75, п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, якщо протягом визначеного іспитового строку зазначена особа не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 10.02.2021 року, приблизно о 12:20 годин, перебуваючи на ринку «Північний» по вул. Генерала Бочарова 38 в м. Одесі, будучи належним чином повідомленим про здійснення професійної законної діяльності журналістом-кореспондентом телеканалу «7-й канал» ТОВ «РІАК-ІНФОРМ» ОСОБА_9 та оператором телеканалу ОСОБА_10 під час зняття ними відеосюжету, вказаний обвинувачений, використовуючи брутальну лайку, переслідуючи ціль здійснення впливу з метою перешкоджання виконання зазначеними журналістами своїх професійних обов`язків, вимагав зупинити відеозйомку та покинути територію ринку.

У той же час, реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на вплив у формі перешкоджання професійної діяльності зазначених журналістів, обвинувачений ОСОБА_8 , діючи умисно, вибив зі рук телеоператора ОСОБА_10 відеокамеру, що належить ТОВ «РІАК-ІНФОРМ», зупинивши таким чином відеозйомку, чим створив перепони щодо одержання журналістами інформації та виконання ними професійних обов`язків.

Виконавши всі дії, які обвинувачений ОСОБА_8 вважав необхідними для доведення проступку до кінця, останній залишив місце вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_8 висунуте обвинувачення - вплив на журналіста з метою перешкоджання виконанню ним професійних обов`язків, а саме, вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 171 КК України.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 зазначив, що не оспорює вирок суду в частині встановлених фактичних обставин та кваліфікації кримінального правопорушення, проте вважає покарання, призначене обвинуваченому надмірно суворим, оскільки воно не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Судом першої інстанції при спрощеному розгляді справи не було враховано обставин, які передували конфлікту. А саме, не враховано, що ОСОБА_8 реалізує чай та каву на ринку в орендованому павільйоні. На тому ж ринку, за рогом павільйонів займається торгівлею його мати, ОСОБА_11 група осіб, разом з журналістами та активістами підійшла до ОСОБА_11 , почали робити їй зауваження з приводу несанкціонованої торгівлі, після чого перейшли на особисті образи з приводу національності, потім почали її штовхати та наносити удари. Вказані дії журналістів та активістів кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України.

ОСОБА_8 повідомили, що ображають, штовхають його матір, тому він пішов її захищати, при цьому був в стані душевного хвилювання.

Судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_8 щиро розкаявся у скоєному, а також що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, неофіційно працевлаштований, працює «баристою», захищав свою матір.

Посилаючись на такі доводи, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просив вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18.02.2021 року змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді мінімального штрафу, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 171 КК України.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Натомість прокурор ОСОБА_6 не погодився з апеляційною скаргою, просив залишити її без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання повторно не з`явилися, про дату час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, жодної заяви про відкладення розгляду справи до суду не надали.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчинені кримінального проступку, що інкримінується ОСОБА_8 , суд першої інстанції послався на показання останнього, який свою вину у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 171 КК України, визнав повністю, у скоєному розкаявся, підтвердив фактичні обставини справи, тому суд першої інстанції розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 381 КПК України.
При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють і їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.
Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7 (зі змінами) в п. 1, звертається увага на те, що суди при призначенні покарання мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а в п. 3 наголошується на тому, що, встановлюючи ступінь тяжкості злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його скоєння (зокрема форми вини, мотиву й мети, способу, стадії скоєння, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали).
Таким чином, за змістом ст. 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання.
Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання є не лише певною мірою, що забезпечує відчуття справедливості у потерпілого, так і суспільства, але й яке в достатній мірі буде відповідати скоєним кримінальним правопорушенням, нести в собі не лише кару, а й вселяти у свідомість обвинуваченого дотримання судом однієї з основоположних засад кримінального процесуального законодавства, а саме право на справедливий розгляд незалежним і неупередженим судом.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував, що згідно ст. 12 КК України скоєне ним відноситься до категорії кримінальних проступків, а також судом враховано стан здоров`я зазначеного обвинуваченого та його особа раніше не судимий та свою провину визнавав, на обліку в КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР не перебуває, офіційно не працевлаштований, неодружений, забезпечений місцем реєстрації й проживання, сукупність чого свідчить про відсутність у обвинуваченого легальних джерел доходу, але обумовлює можливість його виправлення в умовах суспільства.
В якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом враховано щире каяття, при цьому обставин, що обтяжують покарання зазначеної особи, судом не встановлено.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 зазначає, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, при цьомупосилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_8 щиро розкаявся у скоєному, а також що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, неофіційно працевлаштований.
При цьому апеляційний суд зауважує, що справу судом першої інстанції було розглянуто в порядку ч. 1 ст. 382 КПК України та обвинувачений ОСОБА_8 своєю заявою від 15 лютого 2021 року визнав свою винуватість у скоєному, будучи згодним з встановленими досудовим розслідуванням обставинами, а також надав свою згоду на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, при цьому був обізнаний, що згідно ч. 2 ст. 302 КПК України він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку на підставі розгляду провадження за відсутністю учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені у результаті досудового розслідування обставини (а.п.11-12).
Потерпілий ОСОБА_9 також був ознайомлений з обмеженнями прав на апеляційне оскарження та надав свою згоду на проведення розгляду справи без судового засідання (а.п.13).
Відповідно до зазначених заяв потерпілого ОСОБА_9 і сторони захисту, потерпілий та обвинувачений ОСОБА_8 за участю захисника останнього ОСОБА_12 , вказані особи погодились зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомилися з обмеженням права на апеляційне оскарження, виявивши згоду на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, а обвинувачений при цьому повністю й беззаперечно визнав свою винуватість.
Як було встановлено судом, обвинувачений ОСОБА_8 вчинив вплив на журналіста з метою перешкоджання виконанню ним професійних обов`язків, а відтак дії зазначеної особи вірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 171 КК України, кримінальна відповідальність за яке встановлена у вигляді штрафу до двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до чотирьох років.
Всупереч доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 , при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції були враховані характеризуючи дані про особу обвинуваченого, а саме, його не працевлаштованість та відсутність легальних джерел доходів, що за приписами ст. 53 КК України обумовлюють неможливість призначення такого виду покарання як штраф.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 має відбуватися без ізоляції від суспільства, з призначенням покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 2 ст. 171 КК України, при цьому із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України та зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, з одночасним покладенням на вказаного обвинуваченого низки відповідних обов`язків.
При призначенні саме такого виду покарання судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги, що не працевлаштованість й відсутність легальних джерел доходів у обвинуваченого обумовлюють неможливість призначення йому такого виду покарання як штраф, з чим погоджується колегія апеляційного суду.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни вироку в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18.02.2021 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 171 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4