Дата документу 24.06.2021 Справа № 334/2559/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2559/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/712/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який неодружений, не має на утриманні малолітніх дітей, має середню технічну освіту, працює складальником трансформаторів ПАТ «Запоріжстрансформатор», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Прокурор Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_10 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15 січня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, та встановлено йому іспитовий строк тривалістю 2 роки з покладенням на нього обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.
В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_6 та кваліфікацію його дій за ч.2 ст.121 КК України, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.69 КК України, в якості пом`якшуючих обставин визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, які не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів і відповідають лише одній пом`якшуючій обставині, що передбачена п.1 ч.1 ст.66 КК України. Таким чином, суд першої інстанції без достатніх правових підстав застосував положення ст.69 КК України, тобто застосував закон, який не підлягає застосуванню.
Крім того, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наявності однієї обтяжуючої обставини, передбаченої п.6 ч.1 ст.66 КК України.
Суд першої інстанції в достатній мірі не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України, є тяжким, від вчинення якого настали тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого. Вказане, на думку апелянта, свідчить про неефективність застосування до ОСОБА_6 положень ст.75 КК України.
Також суд першої інстанції при ухваленні рішення про застосування різних інститутів, а саме призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією статті, та звільнення від відбування покарання з випробуванням, кожне з них належним чином не мотивував, фактично в обох випадках послався на наявність щирого каяття та місця роботи, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вироком суду, 22 березня 2020 року приблизно о 16:40 годині, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні коридору квартири АДРЕСА_2 , маючи умисел на умисне заподіяння тілесних ушкоджень, в ході конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з батьком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наніс не менш як один удар невстановленим в ході досудового розслідування тупим предметом, який має в частині, що травмувала, ребро, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у виді переривчастої садни, забійної рани та крововиливу в м`які тканини в правій лобно-тімяно-скроневій ділянці та не менш як шість ударів кулаками обох рук в область голови, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді забійної-рваної рани лівого зовнішнього вуха, переривчастого садна в лобній ділянці нижче лобних бугрів та більше з права з розповсюдженням на виличну ділянку, синця та крововилив у м`яких тканинах в ділянці лівої орбіти, крововиливу під оболонки та в речовину головного мозку, закритої внутрішньочерепної травми з ушкодженням м`яких тканин, крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку, що ускладнена набряком головного мозку, які є тяжкими і небезпечними для життя та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно о 21:40 годині за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши доповідь судді; прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, потерпілої, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.
Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
На думку колегії суддів, вирок, ухвалений судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 вказаним вимогам закону не відповідає.
Так, згідно з вимогами ч.2 ст.349 КПК України, обсяг доказів, які будуть досліджуватися та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.
Частиною 3 вказаної статті передбачено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
З матеріалів провадження та вироку суду убачається, що суд досліджував докази в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, а саме: обмежився при дослідженні доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_8 та дослідив дані, що характеризують особу обвинуваченого.

В той же час, як вбачається з матеріалів провадження та оскаржуваного вироку, обвинувачений винним себе у інкримінованому йому правопорушенні фактично визнав лише частково та пояснив, що 22 березня 2020 року він був вдома, оскільки це був вихідний день. Батька вдома не було і де він знаходився, йому не відомо. Після обіду, батько прийшов додому в стані сильного алкогольного сп`яніння і став ображати мати. Домашні сварки батько вчиняв дуже часто, за що не раз був притягнений до адміністративної відповідальності. Почувши, що батько знов виражається нецензурною лайкою на адресу матері, він вийшов зі своєї кімнати на кухню, де були батьки. Він намагався заспокоїти батька та дав йому ляпасу, щоб той припинив штовхати мати, а батько схопив ніж, який лежав на столі, та почав кричати що зараз заріже обох. З ножем в руках він почав розмахувати ним. В цей час, він схопив за руку батька, щоб той не розмахував ножем, вдарив ногою під коліно, щоб батько міг сісти на стілець, та нахилившись над батьком, наніс йому удари кулаком в обличчя. Скільки було нанесено ударів, він не пам`ятає, оскільки сильно нервував. Після побиття він пішов до своєї кімнати, випив стакан горілки, щоб заспокоїтись. В цей час приїхала швидка допомога до батька. Хто викликав швидку допомогу він не знає. Батько відмовився їхати до лікарні та залишився вдома. Разом зі швидкою допомогою приїхали співробітники поліції, на що їм батько сказав, що все добре, конфліктів немає, претензій один до одного не мають. Після того, як усі поїхали, він знов прийшов до своєї кімнати та випив стакан горілки, оскільки таких випадків з ним ніколи не було. Батько залишився на кухні, а мати прибирала підлогу, оскільки була кров. Через деякий час в кімнату зайшла мати та повідомила, що батько лежить на підлозі коридору та не дихає. Мати викликала швидку допомогу. Коли приїхали лікарі, вони констатували смерть батька.
Зі звукозапису судового засідання від 07 грудня 2020 року, який зафіксований на технічному носії інформації та міститься в матеріалах провадження, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що він вину визнає в тій частині, що він побив батька, зробив це з метою привести його до здорового глузду, умислу на вбивство в нього не було, зазначив, що удари батьку (приблизно 3-4 удари) він наносив руками, а не тупим предметом, як про це зазначено в обвинувальному акті. Під час нанесення ударів батьку був тверезий, а вжив алкоголь після нанесення ударів та потім, коли дізнався, що батько помер.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 пояснила, що її чоловік протягом свого життя зловживав спиртними напоями. В стані алкогольного сп`яніння поводився агресивно. Ображав її та дітей. 22 березня 2020 року чоловік прийшов додому після обіду в стані алкогольного сп`яніння та почав палити в кімнаті. Вона йому зробила зауваження, щоб не палив у кімнаті, оскільки у доньки астма та вона задихається від диму. Чоловік почав сваритися, штовхати її та висловлюватися нецензурною лайкою. На крики вийшов син та зробив зауваження батькові, на що той схопив ніж та почав розмахувати ним зі словами «сей час всех вас порежу». Син схопив його за руку, повалив на стілець та завдав декілька ударів по голові та пішов з кухні. Чоловік викликав швидку допомогу та поліцію, а коли ті приїхали, сказав, що йому не потрібна допомога і відмовився їхати до лікарні. Співробітникам поліції сказав, що конфлікту вже немає. Після того, як усі поїхали, син пішов до своєї кімнати, чоловік залишився на кухні, а вона стала прибирати підлогу, оскільки була кров. Через деякий час чоловік встав зі столу та, пройшовши декілька шагів, впав на підлогу та став хрипіти. Його ніхто не торкав, а коли стало тихо, вона підійшла до нього, але він вже не дихав. Тоді вже вона викликала швидку допомогу, по приїзду якої констатовано смерть чоловіка.

Зі звукозапису судового засідання від 07 грудня 2020 року встановлено, що окрім цього потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що її чоловік ОСОБА_11 в той день прийшов додому з побитим обличчям. Син ( ОСОБА_6 ) наносив удари руками, ніякого предмету при нанесенні ударів в нього не було.

Отже, вищевказані показання обвинуваченого та потерпілої не можуть свідчити про те, що останні повністю погодились з тими обставинами, що викладені в обвинувальному акті.

За таких обставин, підстав для застосування положень ч.3 ст.349 КПК України не було, та докази у провадженні слід було досліджувати у повному обсязі.
З вироку суду убачається, що суд повно і всебічно не перевірив всіх обставин провадження, не проаналізував досліджені докази та не вказав у вироку, чому приймає одні докази та відкидає інші.
З вироку суду незрозуміло, на підставі яких доказів суд дійшов висновку про те, що правопорушення ОСОБА_6 вчинив у стані алкогольного сп`яніння, в той час коли сам обвинувачений таке заперечував, потерпіла також на вказувала на те, що ОСОБА_6 перебував в стані алкогольного сп`яніння, коли наносив удари батькові. Навпаки, як обвинувачений так і потерпіла стверджували про те, що саме ОСОБА_11 у той день перебував у стані сп`яніння та влаштував конфлікт, під час якого погрожував їм ножем, а обвинувачений діяв з метою припинення таких дій з боку ОСОБА_11 , при цьому ніяких предметів при нанесенні останньому ударів не застосував, а потерпіла ОСОБА_6 зазначила про те, що ОСОБА_11 додому вже прийшов з побитим обличчям.
Більш того, суд у вироку вказав на те, що дії обвинуваченого «були спрямовані на ініціативну допомогу», що також не узгоджується з тими фактичними обставинами, що вказані в обвинувальному акті.

З врахуванням викладеного, оскаржуваний вирок суду не може бути визнаний законним та обґрунтованим, тому, на підставі ст.ст.407,409,412 КПК України вказаний вирок підлягає скасуванню.
Оскільки, діючи у межах, передбачених ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості виправити вказані недоліки, скасовуючи вирок суду, враховуючи загальні засади кримінального провадження, закріплені в ст.ст.7-9 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.
При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, усунути вищевказані недоліки, всебічно, повно і неупереджено дослідити всі обставини провадження, перевірити належним чином всі доводи обвинуваченого, заявлені на свій захист, та в залежності від встановленого прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів звертає увагу на таке.
Як убачається з вироку, судом першої інстанції були визнані одні й ті ж обставини як такі, що дають підстави для застосування до ОСОБА_6 як положень ст.69 КК України, так і положень ст.75 КК України. Проте, судом належним чином не враховано, що при застосуванні двох різних інститутів, а саме призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) та звільнення від відбування покарання з випробуванням, рішення про можливість застосування кожного з цих інститутів повинно бути належним чином обґрунтоване.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №466/4884/15-к, провадження №51-2312км18).

З врахуванням ступеню тяжкості та суспільної небезпеки інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, колегія суддів доходить висновку, що при новому розгляді, за умови доведеності вини ОСОБА_6 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та доведеності такої обставини, що обтяжує покарання, як вчинення правопорушення особою у стані алкогольного сп`яніння, а також за відсутності додаткових (окрім вказаних у вироку) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, слід вважати, що застосування судом першої інстанції за оскаржуваним вироком ст.69 КК України, відповідно і ст.75 КК України, є необґрунтованим.
Керуючись ст.ст.404-405, 407, 409. 415 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 січня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4