Постанова

іменем України
15 червня 2021 року

м. Київ
справа № 502/2468/19
провадження № 51-687км21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_7 на вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26 травня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000038 від 25 липня 2019 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця с. Приморське Одеської області, такого, що судимості не мав,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вирокомКілійського районного суду Одеської області від 26 травня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 125 КК до покарання у виді арешту строком на 4 місяці.

Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту приведення вироку суду до виконання.
Як установлено судом та детально викладено у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
21 липня 2019 року в період часу між 14:30 та 17:00, більш точного часу в ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_6 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово, усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, з метою спричинення тілесних ушкоджень умисно завдав один удар кулаком правої руки в ліве око неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинивши йому тілесне ушкодження у виді забитої рани в ділянці лівої брови, яке відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 січня 2021 року вказаний вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну вказаних судових рішень в частині призначеного покарання шляхом призначення більш м`якого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що при призначені судами покарання засудженому не було враховано того, що він ненавмисно зачепив брову потерпілого, визнав вину та висловив жаль з приводу вчиненого, має позитивну характеристику з місця роботи, є єдиним годувальником для своєї родини та позбавлення його волі на 4 місяці фактично ставить його родину у стан виживання, поведінку потерпілого, який вчиняв хуліганські дії до родини засудженого.
Крім того, захисник стверджує про невмотивованість призначеного покарання та не зазначено, чому не пов`язаний з позбавлення волі вид покарання не буде достатнім для виправлення засудженого.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на наступних підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі статтею 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованості доведення винуватості засудженого ОСОБА_6 за частиною 2 статті 125 КК та правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисник не заперечує та не оскаржує.
Доводи захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статті 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Суд першої інстанції, призначаючи покарання у виді арешту строком на 4 місяці, враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є умисним злочином невеликого ступеню тяжкості, спрямованим проти здоров`я особи, дані, що характеризують особу засудженого, а саме: його позитивну характеристику та викладені у досудовій доповіді відомості щодо середнього рівня ризику небезпеки засудженого для суспільства і ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, а також використання засудженим неадекватних стратегій у вирішенні проблем, що підтверджується вчиненим ним злочином. Крім того враховано відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину щодо малолітньої дитини, а також позиції законного представника потерпілого у судових дебатах, відсутності жодних дій, спрямованих на відшкодування спричиненої потерпілому шкоди, а також відсутність критичної оцінки вчиненого.
Апеляційний суд ствердив обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо виду і розміру призначеного покарання.
Додатково апеляційний суд встановив, що ОСОБА_6 частково визнав свою вину у завданні легких тілесних ушкоджень потерпілому, не висловив жаль з приводу вчиненого та не бажав виправити ситуацію. Крім того, вказано те, що він не вибачився перед потерпілим та його матір`ю, не відшкодував завдану матеріальну та моральну шкоду.
Апеляційний суд врахував, що ОСОБА_6 працевлаштований, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, одружений та має дитину. Разом з тим, апеляційний суд звернув увагу на обставини вчиненого ОСОБА_6 злочину, а саме умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я малолітнього потерпілого. Вважалося, що будь-який злочин вчинений проти малолітньої особи містить підвищену небезпеку, оскільки завдає шкоди фізичному та психічному розвитку особистості, злочин, вчинений ОСОБА_6 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини. Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких соціально значимих, як здоров`я особи, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.
Мотивуючи такі висновки апеляційний суд послався на Декларацію прав дитини, яка ратифікована Україною та за якою встановлено, що дитина внаслідок її фізичної й розумової незрілості потребує спеціальної охорони та піклування, в тому числі належного правового захисту.
На переконання колегії суддів, призначене покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість.
Верховний Суд звертає увагу на те, що виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність.
Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що саме собою є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.
З огляду на зазначене покарання у виді арешту строком на 4 місяців межах санкції частини 2 статті 125 КК призначено ОСОБА_6 відповідно до вимог статей 50, 65 КК та є справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК та належним чином вмотивована.
Таким чином, колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
На підставі зазначеного касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними та обґрунтованими.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Вирок Кілійського районного суду Одеської області від 26 травня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 січня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3