ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/529/21 Справа № 932/2559/20 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2020 року про арешт майна по кримінальному провадженні № 0000062, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2020 року задоволено клопотання слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , погодженого з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_7 , по кримінальному провадженню внесеному до ЄРДР під №0000062, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 272 КК України про арешт майна, та накладено арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження на 4 земельні ділянки.
Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя посилався на те, що клопотання підлягає задоволенню з наведених у ньому підстав, а саме: вказані земельні ділянки є об`єктом кримінально протиправних дій, є речовим доказом, тобто відповідають ст. 98 КПК України, отже є підстави передбачені ч. 3 ст. 170 КПК України, для накладення арешту з метою збереження речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:563:0099.
Також в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді постановлена без виклику власників майна, про існування ухвали суду дізнався лише 23.03.2021 року.
Вимоги апеляційної скарги, обґрунтовує тим, що при розгляді клопотання були проігноровані положення КПК України та Роз`яснення ВВСУ.
Зазначає, що не було враховано та не надано оцінки тому, що правових підстав для арешту майна, яке зазначено в ухвалі, - немає; право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку виникло на підставі рішення Виконавчого комітету ДМР № 278 від 19.02.1998 року; судом не враховано, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем арештованого нерухомого майна та в силу абз. 2 ч. 10 ст. 170 КПК України не може підлягати арешту.
Вказує, що в ухвалі не було наведено жодного обґрунтування щодо необхідності в розгляді клопотання саме за відсутності власника майна.
Також зазначає, що суд в порушення принципу співмірності і розумності обмеження прав і свобод не врахував фактичну відсутність матеріального складу злочину, не з`ясовано вартість нерухомого майна, на яке накладено арешт та його співмірність із шкодою спричиненою злочином.
Також вказує, що не було враховано, що ОСОБА_5 не є ні підозрюваним, ні обвинуваченим по даному кримінальному провадженню.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки до суду не повідомили.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З огляду на те, що розгляд клопотання прокурора про арешт майна відбувся без участі власників майна, а апеляційна скарга була подана у встановлений законом строк після того, як апелянт дізнався про судове рішення, строк на апеляційне оскарження вважається не пропущеним.
Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів, слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000062 від 08.11.2019, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 272 КК України..
Слідчий СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області звернувся до слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про накладення арешту на вказані в клопотанні земельні ділянки, із забороною відчуження та розпорядження.
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2020 року клопотання слідчого про арешт майна було задоволено та накладено арешт на вказані земельні ділянки.
Разом з тим, дослідивши обставини провадження, слідчий суддя, як вважає колегія суддів, дійшов до помилкового висновку про необхідність накладення арешту земельної ділянки з кадастровими номерами :01:563:0099.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя, згідно ст. ст. 94,132 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Органом досудового розслідування у клопотанні про накладення арешту на майно зазначено, що арешт на майно необхідно накласти з метою збереження речових доказів, за наявності обставин, які підтверджують, що незастосування заборони розпорядження майном призведе до зникнення, втрати, перетворення чи передачі цього майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Однак, слідчим не доведено існування правових підстав для накладення арешту на майно, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, про які вказано у його клопотанні, оскільки ним не надано доказів, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:563:0099, яка на праві власності належать ОСОБА_5 , відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Так, відповідно до рішення виконкому ДМР № 278 від 19.02.98 року, дану земельну ділянку надано у приватну власність ОСОБА_5 .
Дане рішення ніким не оскаржувалось та матеріали клопотання прокурора не містять відомостей про нікчемність вказаного рішення.
Зі змісту клопотання вбачається, що фактично слідчим процитовано лише положення ч. 11 ст. 170 КПК України не визначивши при цьому підставу для накладення арешту на земельну ділянку.
Крім того, матеріали провадження не містять постанови про визнання даної земельної ділянки речовим доказом.
Матеріали провадження не містять доказів того, що в них наявний цивільний позов, а відповідно до ч. 2 ст. 364 КК України санкція зазначеної частини статті не передбачає взагалі конфіскацію майна.
Отже, як вважає колегія суддів, у даному кримінальному провадженні відсутні правові підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.
Також колегія суддів звертає увагу, що ні слідчий в клопотанні, ні слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення відповідно ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для власника майна та третіх осіб.
В порушення вказаних вимог закону, слідчим суддею, при накладенні арешту на вказану земельну ділянки не було враховано інтересів володільців майна, які є законними власником даних земельних ділянок (оскільки не надано доказів зворотнього).
Аналіз змісту ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона фактично відтворює зміст клопотання слідчого, при цьому не містить докладних мотивів на обґрунтування судового рішення.
На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, а також про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скара підлягає задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, а саме земельну ділянку з кадастровим номером 1 :01:563:0099 за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, третіх осіб, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 310, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2020 року про арешт майна по кримінальному провадженні № 0000062 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2020 року скасувати в частині накладення арешту на земельні ділянки з кадастровим номером :01:563:0099.
В цій частині постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого про арешт земельної ділянки з кадастровим номером :01:563:0099 відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3