Дата документу 05.03.2021 Справа № 554/225/21
Провадження №1-кс/554/3514/2021
УХВАЛА
іменем України
05 березня 2021 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

представника заявника адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві в режимі відеоконференції скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 від 27 січня 2021 року про закриття кримінального провадження №0000603 від 28 серпня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В :

18 лютого 2021 року до суду надійшла скарга потерпілого ОСОБА_3 , в порядку ст.303 КПК України (поштове відправлення від 16 лютого 2021 року), в якій він просить скасувати рішення від 27 січня 2021 року слідчого другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження №0000603 від 28.08.2020 року та оформленого постановою про закриття кримінального провадження від 27.01.2021 року; матеріали кримінального провадження направити слідчому для подальшого проведення досудового розслідування.

Свою скаргу ОСОБА_3 мотивує тим, що 28 серпня 2020 року за його заявами від 22 та 24 липня 2020 року розпочато кримінальне провадження №0000603 за фактами щодо неправомірних дій працівників правоохоронних органів Дніпропетровської області, яке доручено слідчому ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 . Зазначає, що слідчим жодної слідчої дії проведено не було, а саме не допитано осіб, на яких ОСОБА_3 вказав як таких, що вчинили злочин, не витребувані матеріали справи, не допитані інші свідки, не проведені інші слідчі (розшукові) дії, слідчі експерименти. Натомість прийнято, на думку заявника, необґрунтоване рішення про закриття кримінального провадження. Звертає увагу, що по іншим епізодам своїх заяв він ще не встиг все детально розписати та надати слідчому. Не погоджується з висновками слідчого, що в діях працівників правоохоронних органів Дніпропетровської області відсутні склади будь-яких кримінальних правопорушень, вважає їх такими, що не відповідають дійсності, є передчасними. Також ОСОБА_3 не згоден із тим, що слідчий у своїх постановах вказав, що він фактично просить орган досудового розслідування провести слідчі дії, направлені на перевірку законності та допустимості зібраних в межах кримінальної справи №1-175/1999 доказів, розцінює такі дії слідчого як бездіяльність, перешкоджання та упередженість, а тому вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, у зв`язку з чимзвернувся зі скаргою.

У судовому засіданні, призначеному в режимі відеоконференції, ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 вимоги скарги підтримали в повному обсязі, зазначили, що постанова слідчого є передчасною, оскільки не було здійснено всіх слідчих (розшукових) та процесуальних дій, а отже не було проведено належного досудового розслідування. На підставі викладеного, просили скаргу задовольнити та скасувати оскаржувану постанову.

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, надав на адресу суду матеріали кримінального провадження №0000603, а також заяву, у якій зі скаргою не погодився, просив відмовити у задоволенні заявлених вимог з огляду на обставини, викладені в постанові, та проводити розгляд скарги без його участі (а.с.16).

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 , а також його представника адвоката ОСОБА_4 , дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження №0000603, слідчий суддя приходить до висновку, що у задоволенні скарги потрібно відмовити з таких підстав.

Положеннями ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні вимоги містить і ч.1 ст.94 КПК України щодо оцінки слідчим, прокурором кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо, встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення

Розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя повинен перевіряти наявність приводів і підстав для винесення зазначеної постанови, законність джерел отриманих даних, які стали підставою для винесення постанови про закриття кримінального провадження.

Судовим розглядом установлено, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000603, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 серпня 2020 рокуза ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365 КК України.

Як вбачається з фабули витягу з кримінального провадження №0000603 прокуратурою Дніпропетровської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 серпня 2020 року внесено відомості щодо неправомірних дій працівників правоохоронних органів Дніпропетровської області (арк.крим.провадж.2, 5).

Так, у заяві про вчинення кримінального правопорушення від 22 липня 2020 року ОСОБА_3 посилається на те, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року його визнано винним за ст.93, п.п. «а», «г» , «е», «з», «і», ч.2 ст.86, ч.2 ст.140, ч.3 ст.193, ч.3 ст.142, ст.208 КК України в редакції 1960 року та засудили до смертної кари розстрілу. Ухвалою Верховного Суду України від 30.05.2000 року вирок було змінено в частині покарання, смертну кару розстріл змінено на довічне позбавлення волі. Зазначає про обставини його затримання 23 березня 1999 року, унаслідок чого отримав тілесні ушкодження, а також написання ним явки з повинною, яке відбувалось під тиском працівників правоохоронних органів. У зв`язку з цим просив внести відомості до ЄРДР та провести досудове розслідування за ч.3 ст.365 КК України (арк.крим.провадж.10-12).

За змістом заяви про вчинення кримінального правопорушення від 24 липня 2020 року засуджений за вироком суду до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 зазначав, що 12 серпня 1999 року за його участю, його безоплатного адвоката та інших учасників слідчий СУ УМВС України в Дніпропетровській області проводив слідчу дію відтворення обставин і подій на місці злочину, щодо обставин якої ОСОБА_3 заперечує, вказуючи, що під час її проведення до нього застосовувались недозволені методи слідства, і сама по собі дана слідча дія є повною підробкою і фальсифікацією. У зв`язку з цим вважав, що у діях слідчого наявні ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України (арк.крим.провадж.8-9).

31 серпня 2020 року постановою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 проведення досудового розслідування у згаданому кримінальному провадженні доручено Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві (арк.крим.провадж.14-15).

Станом на час розгляду даної скарги судом установлено і це вбачається з представлених суду документів кримінального провадження, що 27 січня 2021 року постановою слідчого другого слідчого відділу (відділу розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000603 від 28 серпня 2020 року, - закрито на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365 КК України.

Згідно з висновками постанови від 27 січня 2021 року слідчим зазначено, що в своїй заяві про нібито вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 повідомляє обставини, які відбувались в 1999 році, тобто більш ніж 21 рік тому, що суттєво впливає на можливість органом досудового розслідування об`єктивно встановити та оцінити обставини події, які відбувались. ОСОБА_3 фактично просить орган досудового розслідування провести слідчі дії, направлені на перевірку законності та допустимості зібраних в межах кримінальної справи №1-175/1999 доказів, що не відповідає вимогам Закону. Зазначає, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Кримінальна справа №1-175/1999, в межах якої ОСОБА_3 було засуджено до довічного позбавлення волі, розглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, які оцінили наявні в матеріалах кримінальної справи докази за критерієм їх належності, допустимості та достовірності, та прийняли остаточне судове рішення. Скарги засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 , заявлені ним органу досудового розслідування частині нібито застосування до нього насильства з боку окремих працівників міліції в 1999 році та інших недозволених методів ведення слідства, органом досудового розслідування оцінено критично, через неможливість їх об`єктивної перевірки за спливом значного проміжку часу, та можуть свідчити про суб`єктивні фактори з боку засудженого ОСОБА_3 , а саме намагання уникнути подальшого відбуття покарання за вчинені ним злочини. Таким чином, за результатами проведеного досудового розслідування жодних об`єктивних та достатніх доказів, які б свідчили про застосування 23.03.1999 року до засудженого ОСОБА_3 з боку працівників правоохоронних органів Дніпропетровської області недозволених методів ведення слідства, а так само й наявність у нього тілесних ушкоджень в цей період часу та причинно-наслідкового зв`язку між можливими протиправними діями правоохоронців та цими тілесними ушкодженнями, тобто об`єктивних та суб`єктивних даних про вчинення кримінального правопорушення, не встановлено. На підставі викладеного, за результатами досудового розслідування слідчий дійшов до висновку про відсутність події кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, та враховуючи розумність строків проведення досудового розслідування, прийняв рішення про закриття кримінального провадження (арк.крим.провадж.97-102).

Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на підставі п.3 ч.1 ст.303 КПК України.

За положеннями п.п. 1, 2 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звертається з відповідною заявою та відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

За змістом ст.284 КПК України під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що при постановленні рішення про закриття кримінального провадження №0000603 у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення слідчим належним чином дотримані вказані вимоги кримінального процесуального закону.

Зокрема, оскаржувана постанова містить зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення Кримінального процесуального кодексу України.

Як свідчать докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження, слідчий провів всі першочергові та необхідні слідчі дії, надав оцінку всім наявним доказам, всебічно, повно та об`єктивно дослідив всі обставини кримінального провадження, в тому числі вжив необхідних заходів, передбачених КПК України, щодо витребування необхідних документів в межах предмету розслідування.

Так, під час досудового розслідування цього кримінального провадження слідчим неодноразово здійснено доручення про проведення слідчих (розшукових) дій у порядку ст.40, 41 КПК України з метою вручення пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого та допит ОСОБА_3 щодо всіх повідомлених ним обставин кримінального правопорушення, а також витребування на підтвердження його показань документів, які підтверджують такі факти (арк.крим.провадж.19-21, 22, 33-35), а також надіслані запити в порядку ст.93 КПК України про витребування копій вироку та документів відносно ОСОБА_3 , який утримується в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (арк.крим.провадж.17-18, 36-37).

04 грудня 2020 року на виконання доручення слідчого про проведення слідчих дій ОСОБА_3 був допитаний як потерпілий, та надавав покази, в яких підтвердив обставини, повідомлені у його заявах про вчинення кримінальних правопорушень від 22 та 24 липня 2020 року, виклавши їх власноручно у відповідному протоколі (арк.крим.провадж.52-57). Правом надання будь-яких підтверджуючих документів не скористався, натомість, долучив до протоколу 8 (вісім) клопотань на адресу слідчого.

Разом із тим, слідчим у передбаченому порядку було вирішено вищевказані клопотання ОСОБА_3 про проведення слідчих дій, та інші його звернення, які надійшли у даному кримінальному провадженні (арк.крим.провадж.58-67).

Зокрема, постановами слідчого від 23 грудня 2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 04.12.2020 року, в якому він просив орган досудового розслідування визнати показання свідка ОСОБА_7 , які він надавав у травні 1999 року у кримінальній справі №1-175/1999 недостовірними і неправдивими (арк.крим.провадж.69, 70-72); відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_3 від 04.12.2020 року, в яких він просив орган досудового розслідування допитати ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (арк.крим.провадж.73, 74-76, 77, 78-80, 81, 82-84, 85, 86-88, 89, 90-92); відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 04.12.2020 року про призначення йому захисника (арк.крим.провадж.93, 94-95) з наведенням у цих рішеннях відповідних підстав, мотивів та посилань на норми КПК України по кожному із порушених питань.

Серед іншого, задоволено клопотання ОСОБА_3 щодо проведення слідчих дій у кримінальному провадженні із застосуванням технічних засобів, що враховано під час досудового розслідування (арк.крим.провадж.96).

Крім того, слідчим надано вичерпні відповіді на звернення ОСОБА_3 щодо його статусу в кримінальному провадженні як потерпілого та вручення відповідної пам`ятки (арк.крим.провадж.29, 30, 32, 39, 40, 41, 68).

Отже, всі зазначені заяви та клопотання ОСОБА_3 були у встановленому порядку розглянуті, за результатами яких у передбачених законом випадках прийнято відповідні процесуальні рішення, та про їх розгляд у кожному випадку повідомлявся потерпілий, відтак ці звернення не були залишені без процесуального реагування, чим не було порушено гарантій реалізації його процесуальних прав, передбачених КПК України.

В межах кримінального провадження слідчим також отримано копії судових рішень щодо засудженого ОСОБА_3 (арк.крим.провадж.42-50).

Так, із наявних матеріалів убачається, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року ОСОБА_3 був засуджений за пунктами «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ч.2 ст.86, ч.2 ст.140, ч.3 ст.193, ст.208, ст.42 Кримінального кодексу України 1960 року до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року вказаний вирок змінено. Призначене ОСОБА_3 покарання за пунктами «а», «г», «е», «з», «і» ст.93 Кримінального кодексу України 1960 року покарання у вигляді смертної кари розстрілу замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ст.42 цього Кодексу ухвалено вважати його засудженим за пунктами «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ч.2 ст.86, ч.2 ст.140, ч.3 ст.193, ст.208 Кримінального кодексу України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Перевіривши вищенаведені обставини та докази, які містяться у кримінальному провадженні, слідчий суддя погоджується з висновками постанови слідчого від 27 січня 2021 року про те, що ОСОБА_3 у своїх заявах від 22 та 24 липня 2020 року фактично просить орган досудового розслідування провести слідчі дії, направлені на перевірку законності та допустимості зібраних в межах кримінальної справи №1-175/1999 доказів, що не відповідає вимогам Закону, оскільки відповідну оцінку наявні в матеріалах кримінальної справи доказам за критеріями їх належності, допустимості та достовірності вже надано судами різних інстанцій, за результатами чого було прийнято остаточне судове рішення.

З урахуванням викладеного, у даному кримінальному провадженні слідчим ужито вичерпний перелік заходів, за наслідками чого зібрано достатній обсяг матеріалів та доказів, слідчі (розшукові) та процесуальні дії, спрямовані на отримання необхідної інформації, слідчим в цілому були виконані й аналіз отриманих даних та доказів дає підстави вважати, що органом досудового розслідування дотриманий визначений порядок та вжито передбачених заходів для встановлення істини по справі, результати яких дали змогу надати належну правову оцінку щодо відсутності події кримінального правопорушення. Інших джерел інформації з приводу можливого кримінального правопорушення не здобуто, можливості зі збирання нових доказів фактично вичерпано, тоді як вжиті органом досудового розслідування заходи слід вважати достатніми. Більше того, станом на сьогодні, з урахуванням сплину значного періоду часу, з матеріалів кримінального провадження дійсно не вбачається можливості іншими заходами у передбаченому порядку встановити обставини, які на думку заявника, мали місце у 1999 році.

За змістом ст.9 КПК України слідчий, прокурор на власний розсуд визначають об`єм дій, спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження для прийняття законного і неупередженого процесуального рішення.

Разом із тим, відповідно до ч.5 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Таким чином слідчий самостійно визначає порядок слідчих дій, необхідних для встановлення події та ознак злочину.

За загальним правилом, визначеним в ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч.2).

Згідно з ст.223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, а підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

З системного аналізу положень норм ст.ст.9, 223 КПК України вбачається, що необхідність проведення слідчих дій визначається саме прокурором або слідчим. Натомість, з огляду на принцип змагальності кримінального провадження (ст.22 КПК України), положення кримінального процесуального закону надають право ініціювати певні слідчі дії з метою сприяння повному та всебічному встановленню обставин під час досудового розслідування по кримінальному провадженню. Проте, потреба у проведенні слідчих дій за ініціативою сторони провадження визначається в кожному конкретному випадку з огляду на можливість досягнення мети задля якої проводиться зазначена слідча дія (ч.2 ст.223 КПК України). Зазначене свідчить про право прокурора або слідчого з огляду на результативність слідчої дії визначати необхідність її проведення в той чи інший час досудового розслідування, щоб запобігти марному витрачанню часу на проведення дій, які не мають значення для кримінального провадження взагалі або матимуть значення, але за умови їх проведення після встановлення інших обставин кримінального провадження.

Отже, з огляду на співвідношення вимог КПК України щодо розгляду заяв та клопотань учасників з іншими процесуальними вимогами щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, зокрема, встановленими ст.40 КПК України, процесуальне законодавство не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування вчиняти всі дії, які ініціюються учасниками кримінального провадження, оскільки такі дії в певних випадках можуть бути недоцільними, а інколи - передчасними або взагалі перешкоджати досягненню завдань кримінального провадження.

Також варто зазначити, що питання, пов`язані з доказуванням у кримінальному провадженні та проведенням слідчих (розшукових) та процесуальних дій на стадії досудового розслідування відносяться виключно до компетенції слідчого, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження.

Натомість, наведені заявником у скарзі твердження щодо необхідності скасування рішення слідчого від 27 січня 2021 року про закриття кримінального провадження, зокрема, через те, що не були задоволені всі його клопотання про проведення слідчих та розшукових дій є необґрунтованими та не узгоджуються із наведеними вище положеннями процесуального закону.

Оцінивши наведені обставини у їх сукупності і взаємному зв`язку, суд вважає, що постанова слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 від 27 січня 2021 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000603, на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, тобто такою, що винесена з дотриманням вказаних вимог закону, разом із тим, слідчим проаналізовано відповідні зібрані матеріали, надано їм належну правову оцінку, а тому підстави для її скасування з наведених у скарзі підставі відсутні.

Фактично доводи ОСОБА_3 зводяться до непогодження із діями працівників правоохоронних органів, зокрема, останній, заперечуючи певні обставини кримінальної справи, у якій його засуджено, після значного перебігу часу (понад 21 рік) ставить під сумнів результати проведеного у ній розслідування, посилаючись на можливу фальсифікацію доказів його винуватості у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які його було засуджено, і вирок у цій справі набрав законної сили, що не може слугувати беззаперечними підставами для задоволення такої скарги, виходячи з фактичних обставин справи.

Отже, оцінку належності, допустимості та достовірності всіх доказів згаданої кримінальної справи надано судом у встановленому законом порядку, та вказане судове рішення було предметом перевірки суду вищої інстанції, й набрало законної сили.

Слідчий суддя звертає увагу, що у кримінальному процесуальному законі не встановлені чіткі критерії оцінювання постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Доцільно встановити такі критерії щодо дотримання формальних вимог до постанови та безпосередньо змісту зазначеної постанови. При цьому, важливим є дотримання балансу між дискреційними повноваженнями слідчого і його обов`язком за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч.1 ст.94 КПК України), та обов`язком виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень (ч.2 ст.9 КПК України). При цьому, слідчий суддя має оцінювати постанову у світлі досягнення завдань кримінального провадження, якими є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ч.1 ст.2 КПК України).

В оскаржуваній постанові про закриття кримінального провадження є посилання на докази, які, на думку слідчого, у достатній мірі вказують на відсутність події кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365 КК України.

При цьому, рівень доказування має встановлюватися за стандартом «поза розумним сумнівом», тобто коли сукупність обставин, що була встановлена, виключає будь-яке інше пояснення таких обставин, окрім того, що неодмінно встановлює те, що інкримінований злочин дійсно було вчинено і особа є винною (може бути визнана винною) у вчиненні цього злочину.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням того, що матеріали провадження не вказують з достатнім рівнем доведеності на те, що мали місце обставини за ознаками застосування відносно ОСОБА_3 у 1999 році недозволених методів ведення досудового слідства, нанесення йому тілесних ушкоджень, фізичного та психологічного тиску під час його затримання та проведення за його участю окремих слідчих дій, враховуючи повноваження слідчого приймати рішення про закриття кримінального провадження, а також обсяг проведених слідчих та процесуальних дій та вжитих заходів для встановлення таких фактів, слідчий суддя приходить до висновку, що слідчий обґрунтовано та правомірно виходив з того, що у даному випадку встановлена відсутність події кримінального правопорушення.

Розумний строк визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому. Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк». Критеріями оцінки розумності строку можуть бути, зокрема, складність справи, поведінка учасників кримінального провадження, а також відповідних органів.

Проте, у цьому кримінальному провадженні не вбачається підстав для проведення інших слідчих (розшукових) дій чи підстав вважати, що орган досудового розслідування не мав реальної можливості з об`єктивних чи інших причин зібрати достатньо доказів для встановлення істини по справі.

Навпаки, відповідно до досліджених матеріалів кримінального провадження, встановлено, що перевірка по даному факту проводилась з виконанням усіх необхідних та достатніх для цього дій, у результаті чого 27 січня 2021 року було прийнято рішення про закриття кримінального провадження.

Слідчий суддя вважає, що під час розслідування кримінального провадження слідчий вичерпав всі існуючі можливості щодо збирання, дослідження, аналізу та перевірки вже отриманих доказів у кримінальному провадженні, а також належного допиту заявника з усіх зазначених ним обставин, а відтак провів всі необхідні та можливі у даному випадку слідчі та процесуальні дії. Аналіз зібраних доказів дозволяє зробити висновок, що виконувати будь-які інші слідчі дії не є доцільним, а також здобути нові будь-які докази в даному кримінальному провадженні не є можливим та можливість їх здобуття фактично вичерпано.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доводи скарги про те, що постанова слідчого є незаконною з підстав неповноти і необ`єктивності досудового розслідування, процесуальних порушень тощо, фактично зводяться до загальних формулювань та не містять переконливого обґрунтування, яким чином проведення подальших слідчих та процесуальних дій може вплинути на правильність висновку про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365 КК України. Тому слідчий суддя критично ставиться до доводів заявника та його представника щодо необхідності додатково здійснити повний перелік названих ними слідчих (розшукових) та процесуальних дій за наявності вже встановлених і перевірених обставин та зібраних у провадженні доказів. А відтак, такі посилання на незаконність рішення за результатами досудового розслідування, юридично неспроможні.

Таким чином, перевіркою обставин, які були досліджені в ході проведеного досудового розслідування, в межах внесених до ЄРДР відомостей, аналізом показів допитаного потерпілого, результатів слідчих (розшукових) дій, а також отриманих документів установлено, що показання ОСОБА_3 , а також викладені ним у заявах відомості щодо можливого скоєння кримінального правопорушення з боку посадових осіб правоохоронних органів за ч.3 ст.365 КК України не знайшли свого обґрунтованого підтвердження належними і допустимими доказами у їх сукупності, а тому слідчий дійшов правильного висновку про відсутність події кримінального правопорушення й закрив кримінальне провадження.

Перевіривши доводи заявника скарги щодо передчасності постанови про закриття кримінального провадження, слідчий суддя вважає їх безпідставними, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим в повному обсязі проведено всі необхідні слідчі дії з метою перевірки належними і допустимими доказами обставин саме в межах предмету розслідування даного кримінального провадження та встановлення об`єктивної істини в справі.

Тоді як посилання особи, яка подала скаргу, на те, що слідчим взагалі не проведено необхідних слідчих та процесуальних дій, направлених на перевірку фактів, викладених у заяві про злочин та показах, спростовуються наявними матеріалами кримінального провадження, аналіз яких дозволяє зробити обґрунтовані висновки щодо зазначених ОСОБА_3 обставин, які є достатніми та переконливими для констатації зазначених у постанові тверджень.

Таким чином, матеріали кримінального провадження та скарги не містять даних, які б ставили під сумнів висновки слідчого і неповнота досудового розслідування не встановлена.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що слідчим під час ухвалення постанови про закриття кримінального провадження по кримінальному провадженню за №0000603 було належним чином та в повному обсязі перевірено обставини справи та всі доводи ОСОБА_12 , досліджено норми кримінального закону, положення яких регламентує порушені заявником питання, а також зроблено аналіз відповідних матеріалів та фактів. Надано належну оцінку наявним доказам і встановленим обставинам та об`єктивно зроблено висновок про закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України.

Варто також зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Відповідно до п.29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява №37437/97).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Таким чином, суд вважає, що слідчим однозначно доведено правові підстави для ухвалення оскаржуваного рішення постанови від 27 січня 2021 року, воно є обґрунтованим, при цьому засоби для встановлення спірних обставин було досудовим слідством повністю використано, а висновки слідчого про необхідність закриття даного кримінального провадження умотивовані на основі аналізу наявних у справі матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути, зокрема, про відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, проаналізувавши наведені у скарзі доводи, повно і всебічно оцінивши обставини провадження, які відомі на час розгляду скарги, наявні матеріали та докази з точки зору їх достатності і взаємного зв`язку, керуючись законом, слідчий суддя дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог, а тому в задоволенні скарги потрібно відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 9, 22, 24, 91, 94, 110, 303-307, 370, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 від 27 січня 2021 року про закриття кримінального провадження №0000603 від 28 серпня 2020 року, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1