Справа № 462/1270/21
провадження 1-кп/462/378/21
У Х В А Л А

19 квітня 2021 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,

встановив:

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 16.03.2021 року встановлено порядок дослідження доказів у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000847 від 19.11.2020 відносно ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

В судовому засіданні 08.04.2021 року захисник ОСОБА_4 подав клопотання про визнання очевидно недопустимими в порядку ч.2 ст.89 КПК України протоколу затримання від 04.01.2021 року і похідних від такого доказів - постанови про визнання речовими доказами від 04.01.2021 року та висновку криміналістичної експертизи № 106 від 04.02.2021 року з додатками. В подальшому захисник доповнив вказане клопотання, подавши про це клопотання від 19.04.2021 року. В обґрунтування клопотання покликається на те, що слідча дія - затримання проведена з порушенням порядку, встановленого ст.208 КПК України, а сам протокол затримання складено не у відповідності до ст. 104-107 КПК України, зокрема, вказує на той факт, що процесуальна дія була проведена за відсутності захисника, в протоколі не вказано, коли саме було повідомлено Центр надання безоплатної вторинної правової допомоги про затримання ОСОБА_5 ; також в протоколі не зазначено про проведення відеофіксації процесуальної дії, проте така відеофіксація здійснювалась, хоча учасників затримання про це не повідомляли; в протоколі зазначено про присутність при затриманні лише понятих, однак присутніх було значно більше, при цьому сама процесуальна дія фактично проводилась невстановленими особами, слідчий стояв осторонь і надавав вказівки, які виконувались невідомими особами, вилучення коштів та особистий обшук також проведено сторонньою особою; слідчим при затриманні взято змиви з рук ОСОБА_5 , які вилучено протоколом затримання від 04.01.2021 року, таким чином слідчим здійснено освідування ОСОБА_5 , проте, в порушення вимог ст.241 КПК України постанова про прокурора про проведення освідування не пред`являлась, протоко освідування не складався.

В судовому засіданні 19.04.2021 року захисник та обвинувачений вказане клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими, з врахування доповнення до такого, підтримали.

Прокурор заперечив проти клопотання, вважає доводи, викладені захисником безпідставними. Зокрема, посилання на порушення права ОСОБА_5 на захист вважає не обґрунтованим, оскільки право на захист підозрюваному було роз`яснено на місці затримання, двічі зачитано його права, як затриманої особи. Зазначає, що при затриманні ОСОБА_5 , 04.01.2021 року освідування особи не вчинялось, а здійснення змивів з рух є частиною обшуку, що регламентовано ст.234 КПК України. Вважає, що ст.241 КПК України в даному випадку застосовуватись не може, оскільки слідів на тілі ОСОБА_5 , бути не могло. Щодо присутності сторонніх осіб при затриманні ОСОБА_5 , то такими є оперативні працівники, які в тому числі здійснювали відеозапис двома камерами, а про причини незазначення цих осіб в протоколі затримання йому невідомо і просить з`ясувати це у слідчого ОСОБА_6 , допитавши його як свідка.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши зміст клопотання і доводи такого, вважає, що клопотання захисника про визнання доказів очевидно недопустимими не підлягає до задоволення, зважаючи на наступне.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу» слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Так, даючи оцінку доводів, викладених у клопотанні захисника, суд не вбачає очевидної недопустимості протоколу затримання від 04.01.2021 року та похідних від такого доказів - постанови про визнання речовими доказами від 04.01.2021 року та висновку криміналістичної експертизи № 106 від 04.02.2021 року з додатками. Клопотання захисника зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває. Конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

Керуючись ст. 87, 89, 369-372 КПК України, суд

постановив:

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимими в порядку ч.2 ст.89 КПК України протоколу затримання від 04.01.2021 року, постанови про визнання речовими доказами від 04.01.2021 року та висновку криміналістичної експертизи № 106 від 04.2.2021 року з додатками - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та окремому оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами судового розгляду.

Суддя /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: ОСОБА_1