У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2020 року про відмову в задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2020 року клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 вказує на те, що у період з 2018 по 2020 рік він має 6 заохочень, в той час як стягнення на нього востаннє накладались у 2014 році. На даний час він сумлінно ставиться до законних вимог адміністрації установи, що знайшло своє відображення у позитивній характеристиці та позиції представника установи, який підтримав його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Вважає твердження прокурора, оголошені в судовому засіданні, стосовно його відносин із родиною, такими, що не відповідають дійсності та не відносяться до обставин, з якими пов`язано застосування пільги, передбаченої ст. 81 КК України.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.

07.10.2020 р. до Снігурівського районного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
З матеріалів провадження та особової справи засудженого вбачається, що ОСОБА_5 фактично відбув більш ніж 3/4 строку покарання, за час відбування покарання з 01.06.2017 р. характеризується позитивно, разом з тим, вчинив особливо тяжкі злочини, на виробництві не працював, виконував лише разові доручення, з початку строку відбуття покарання фактично до 2016 року заохочень не мав, допустив два порушення режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності. Рішеннями комісій виправних установ, де він відбував покарання, йому відмовлено у переведенні до дільниці соціальної реабілітації як такому, що не став на шлях виправлення та заміні невідбутої частини покарання більш м`яким як такому, що не пройшов повного курсу лікування від туберкульозу легенів, а ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області відмовлено в умовно-достроковому звільненні. З часу постановлення зазначеної ухвали отримав лише одне заохочення
За такого, суд першої інстанції дійшов висновкупро відсутність, на даний час, достатніх підстав вважати, що ОСОБА_5 за період відбування покарання став на шлях виправлення, а зміни у його особистості є достатньо позитивними і він готовий до самокерованої правослухняної поведінки, а тому відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

За змістом ст. 81 КК України, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив. Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно із п. 17 зазначеної постанови, судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.
Водночас, сумлінна поведінка це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.
Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно-корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.
Крім цього, не слід забувати, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.
Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно-дострокового звільнення. Вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.

Рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого належить до дискреційних повноважень суду та вирішується індивідуально у кожному конкретному випадку, у зв`язку із чим, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 засуджений Приморським районним судом м. Одеси 15.08.2014 р. за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 70 КК України до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.02.2016 р., на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, засудженому ОСОБА_5 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 19.10.2012 р. по 25.12.2014 р., із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На день розгляду судом першої інстанції подання засуджений ОСОБА_5 , із призначених 12 років позбавлення волі, відбув більше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, а відтак, до нього можуть бути застосовані положення ст. 81 КК України.

З характеристики, наданої Державною установою «Снігурівська виправна колонія (№ 5)», від 13.10.2020 р., вбачається, що за час відбування покарання з 01.06.2017 р. засуджений ОСОБА_5 характеризується позитивно. На виробництві установи не працевлаштований, виконував разові доручення по благоустрою відділення та установи. За зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці шість разів заохочений правами начальника установи. Стягнень не має. Приймає участь в програмі диференційованого виховного впливу «Правова просвіта». Читає періодичні видання, відвідує церкву на території установи. Підтримує зв`язки з рідними.
Водночас, з довідки про заохочення і стягнення вбачається, що ОСОБА_5 має 6 заохочень та 2 стягнення, які погашені у встановленому законом порядку.
Крім того, рішеннями комісій Державної установи «Південна Виправна Колонія (№ 51)» від 25.01.2017 р. та Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5)» від 16.08.2018 р. засудженому відмовлено у переведенні до дільниці соціальної реабілітації, як такому, що не став на шлях виправлення та заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки він не пройшов повного курсу лікування від туберкульозу легенів, відповідно.
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 17.09.2019 р., залишеної без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2019 р., подання начальника Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, як передчасне.

Отже, ОСОБА_5 , як засуджений за вчинення особливо тяжких злочинів, починаючи з 2016 року має 6 заохочень, половина з яких отримані у 2018 році, протягом короткого проміжку часу, а саме з січня по серпень, а інші три заохочення мають поодинокий характер та не свідчать про сталу правослухняну поведінку, оскільки з початку строку відбуття покарання до 2016 року заохочень не мав, допустив два порушення режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення за які погашені у встановленому законом порядку. І хоча ці стягнення є погашеними, проте вони характеризують поведінку засудженого ОСОБА_5 за час відбування покарання, яка зазнала позитивних змін незадовго до можливості застосування відносно пільг, передбачених ст. ст. 81, 82 КК України та є відносно нетривалою.
Наведені обставини, з урахуванням положень ст. 6 КВК України, не можуть свідчити про готовність ОСОБА_5 до самокерованої правослухняної поведінки.

Дані, що характеризують особу засудженого ОСОБА_5 , зокрема, матеріали особової справи щодо стягнень та заохочень, в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення про відмову у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

За такого, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, належним чином врахував умови для умовно-дострокового звільнення, передбачені ст. 81 КК України, та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що нестабільна поведінка засудженого протягом всього строку відбування покарання не може свідчити про його виправлення, оскільки позитивні зміни повинні прослідковуватись протягом всього строку відбування покарання, натомість, в поведінці засудженого ОСОБА_5 позитивні зрушення відбуваються протягом нетривалого проміжку часу, з урахуванням загального строку відбування покарання, а відтак він потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі засудженого, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3