В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за № 0005975, № 0006013, № 0006788, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2021 року відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,
25.05.2005 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;
01.04.2008 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 307 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі;
11.01.2012 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі;
30.05.2017 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;
27.08.2019 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 185, ч. ч. 2, 3 ст. 186, ч. ч. 1, 2 ст. 187, ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;
обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. ч. 1, 2 ст. 187 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_8 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. ч. 1, 2 ст. 187 КК України та призначено покарання, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 187 КК України 6 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України 7 років 9 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалено, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 187 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 7 років 9 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалено, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю цих кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, за вчинення яких ОСОБА_6 засуджено вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.08.2019 р., остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 7 років 9 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати в строк покарання ОСОБА_6 покарання відбуте за попереднім вироком (за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.08.2019 р.) з 03.03.2017 р. по 16.10.2019 р. із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 р.), з наступного за днем набрання цим вироком законної сили 17.10.2019 р. по 03.05.2020 р. з розрахунку день за день. В подальшому, з 04.05.2020 р. (згідно ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.05.2020 р. про залишення ОСОБА_6 в слідчому ізоляторі) по дату набрання цим вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 р.).
Ухвалено цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у відшкодування майнової шкоди 4 200 грн., у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн., на користь ОСОБА_10 майнову шкоду в розмірі 4 501,02 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовити.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на проведення товарознавчої експертизи в сумі 989,60 грн.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі.
За ч. 2 ст. 187 КК України призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням ч. 2 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень за цим вироком та вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.08.2019 р., шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо можливості призначення ОСОБА_6 покарання, наближеного до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, не обґрунтовані належним чином.
На думку апелянта, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд, хоча формально й зазначив, але належним чином не врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, та обставини їх вчинення, що суперечить правовим висновкам Верховного суду, викладеним у рішенні від 23.06.2020 р. у справі № 171/8/17, а також не об`єктивно оцінив відомості про особу обвинуваченого.
Відмічає, що судом не враховано тих обставин, що ОСОБА_6 систематично, упродовж незначного проміжку часу, з метою власного незаконного збагачення, вчинив чотири розбійних напади та відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством до потерпілого, що свідчить про стійкість сформованої протиправної поведінки обвинуваченого, особливу зухвалість та підвищену суспільну небезпеку вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень.
Оцінюючи відомості про особу обвинуваченого, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_6 характеризується негативно, стійких соціальних зв`язків не має, будучи працездатною особою ніде не працював, заходів до працевлаштування не вживав, не має офіційних джерел існування, а починаючи з 2005 року має 5 судимостей, у тому числі за вчинення аналогічних тяжких корисливих злочинів, поєднаних із застосуванням насильства до потерпілих.
При цьому, до обвинуваченого застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням та він відбував покарання у виді позбавлення волі, що не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову вчинив аналогічні тяжкі насильницькі умисні злочини.
Звертає увагу на тому, що суд першої інстанції хоча формально й зазначив, але належним чином не врахував обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочинів.
Крім того, що суд безпідставно визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, оскільки у даному кримінальному провадженні воно хоч і визнано таким, проте не зазначено в чому воно полягає, що, з урахуванням обставин вчиненого правопорушення та поведінки обвинуваченого як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, свідчить про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 необхідного суб`єктивного ставлення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

30.10.2016 р. близько 20.40 год., ОСОБА_6 , знаходячись в під`їзді буд. АДРЕСА_2 , діючи повторно, з корисливих мотивів, за раніше виниклим умислом, із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , яке виразилося в нанесенні ударів потерпілому в область голови, відкрито заволодів належним йому майном, а саме: мобільним телефоном «iPhone 4» вартістю 3 300 грн., 2 сім-картками оператору мобільного зв`язку «МТС» вартістю 20 грн. кожна, шкіряним гаманцем вартістю 260 грн., грошовими коштами в сумі 600 грн., посвідченням учасника бойових дій на ім`я ОСОБА_9 , яке матеріальної цінності для потерпілого не представляє, металевим браслетом золотисто-сріблястого кольору, вартістю 131 грн.
Після чого ОСОБА_6 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, завдавши потерпілому ОСОБА_9 майнової шкоди на зазначену суму.
02.11.2016 р. близько 00.20 год., ОСОБА_6 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , з корисливих мотивів, маючи умисел на заволодіння чужим майном, напав на потерпілого ОСОБА_11 та застосувавши фізичне насильство, небезпечне для життя та здоров`я останнього, що виразилося в нанесенні не менше двох ударів потерпілому в область голови, тим самим заподіявши легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, заволодів майном ОСОБА_11 , а саме: смартфоном «Huawei Y5II» вартістю 2 499,17 грн., картою пам`яті «microSD Kingston» вартістю 199,17 грн., чохлом для смартфону «Red Point» вартістю 140,83 грн., плівкою захисною для мобільного пристрою, вартістю 57,50 грн., сумкою, паспортом на ім`я ОСОБА_11 , кредитними картками АТ КБ «Приватбанк», АТ «ПУМБ», водійським посвідченням на ім`я ОСОБА_11 , свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіля Рута, реєстраційний номер НОМЕР_1 , які для потерпілого матеріальної цінності не представляють, грошовими коштами в сумі 3 000 грн.
Після чого, ОСОБА_6 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, завдавши потерпілому ОСОБА_11 майнової шкоди на зазначену суму.
09.12.2016 р. близько 17.00 год., ОСОБА_6 , раніше вчинивши розбій, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом розбою, знаходячись на першому поверсі другого під`їзду буд. АДРЕСА_4 , діючи з корисливих мотивів, діючи умисно, напав на потерпілого ОСОБА_10 та застосувавши фізичне насильство, небезпечне для життя та здоров`я останнього, яке виразилося у нанесенні ударів потерпілому в область голови, заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та заволодів майном останнього, а саме шкіряною чоловічою барсеткою кольору, вартістю 1 200 грн., грошовими коштами в сумі 30 грн., банківською карткою «Ексімбанк», пенсійним посвідченням на ім`я ОСОБА_10 , посвідченням на носіння вогнепальної зброї на ім`я ОСОБА_10 , ідентифікаційним кодом на ім`я ОСОБА_10 , які для потерпілого матеріальної цінності не представляють.
В подальшому ОСОБА_6 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, завдавши потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоди на зазначену суму.
27.01.2017 р. близько 21.20 год., ОСОБА_6 , раніше вчинивши розбій, знову маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом розбою, знаходячись на першому поверсі третього під`їзду буд. АДРЕСА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, напав на потерпілого ОСОБА_12 та застосувавши фізичне насильство, небезпечне для життя та здоров`я останнього, яке виразилося в нанесенні не менше трьох ударів потерпілому в область голови та обличчя, тим самим заподіявши легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, заволодів майном ОСОБА_12 , а саме мобільним телефоном «Nokia 215 Dual Sim» вартістю 900 грн., чоловічим годинником «Політ» вартістю 1 000 грн., золотою обручкою вагою 4 г, вартістю 596,81 грн. за 1 г, загальною вартістю 2 387,24 грн., чоловічим шкіряним портмоне, вартістю 500 грн., грошовими коштами в сумі 300 грн.
В подальшому ОСОБА_6 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, завдавши потерпілому ОСОБА_12 майнової шкоди на зазначену суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 01.02.2017 р. близько 20.30 год., ОСОБА_6 , раніше вчинивши розбій, знову маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом розбою, знаходячись на першому поверсі другого під`їзду буд. АДРЕСА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, напав на потерпілого ОСОБА_13 та, застосувавши насильство, небезпечне для життя та здоров`я останнього, яке виразилося в нанесенні не менше двох ударів потерпілому в область обличчя та голови, тим самим заподіявши легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, заволодів майном ОСОБА_13 , а саме мобільним телефоном марки «Алкател», вартістю 300 грн., набором сверл вартістю 300 грн., набором викруток вартістю 200 грн., окулярами для зору вартістю 100 грн., склорізом вартістю 100 грн.
В подальшому ОСОБА_6 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, завдавши потерпілому ОСОБА_13 майнової шкоди на зазначену суму.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, за ч. 1 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій) та за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі за аналогічні злочини, на шлях виправлення не стає, має малолітню дитину, непрацюючий, характеризується негативно. Визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття, обставиною, яка обтяжує покарання рецидив злочину.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які просили вирок залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 186, ч. ч. 1, 2 ст. 187 КК України, вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.
Покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 та ч. 1 ст. 187 КК України призначено відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України, в межах санкцій інкримінованих кримінальних правопорушень. Вирок суду в цій частині апелянтом також не оскаржується.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України, за доводами апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., відповідно до правил ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи, тощо.
В п. 3 даної постанови зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, раніше неодноразово судимий, в тому числі за аналогічні кримінальні правопорушення. Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 є щире каяття, обставиною, яка обтяжує покарання рецидив злочину.
На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, з урахуванням в повній мірі ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину, конкретних обставин вчиненого, певних даних про особу ОСОБА_6 , обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням викладеного, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років 9 місяців занадто м`яким та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, як того просить апелянт, не вбачається.

З приводу доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення більш суворого остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, суд призначає покарання за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті.
Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., остаточне покарання за сукупністю злочинів має визначатися за найбільш суворим видом покарання за окремі злочини, що до неї входять, і в межах санкції того закону, який передбачає більш суворе покарання. Однак якщо хоча б один зі злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для такого виду покарань у Загальній частині КК.
Важливість правильності обрання відповідного правила (способу) призначення остаточного покарання зумовлена необхідністю забезпечення адекватного балансу між покараннями, які призначаються за одиничні злочини, із покараннями, які призначаються за їх сукупність.
Визначаючи три альтернативних способи призначення покарання за сукупністю злочинів, законодавство не встановлює умов, який зі способів мав би застосовуватись у тому чи іншому випадку.
Відповідно ж до роз яснень, що містяться у п. 21 вказаної постанови, при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативними, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема, «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі визначити такий спосіб призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_6 винуватим за ч. 2 ст. 186, ч. ч. 1, 2 ст. 187 КК України, призначив йому остаточне покарання за сукупністю цих кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.08.2019 р., на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, обравши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Разом з тим, при обранні такого способу складання призначених покарань, поза увагою суду першої інстанції залишилась кількість кримінальних правопорушень, які входять до сукупності 5 тяжких злочинів за оскаржуваним вироком, серед яких 4 розбійні напади, та 1 пограбування, а також 11 тяжких злочинів за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.08.2019 р., серед яких 4 розбійні напади. Вказані кримінальні правопорушення посягають на різні родові об`єкти та істотно не відрізняються між собою за ступенем тяжкості, а сукупність вчинених ним кримінальних правопорушень є реальною.
Крім того, апеляційний суд враховує, що кримінальні правопорушення, вчинені обвинуваченим як за оскаржуваним вироком, так і за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.08.2019 р. є суспільно небезпечними, які відносяться до категорії тяжких злочинів, могли призвести до негативних наслідків, та посягають на два об`єкти: право власності й особу, а саме її здоров`я, свободу, особисту недоторканість, які, серед інших соціальних благ, відповідно до ст. 3 Конституції України, є найвищою соціальною цінністю.
Викладені обставини свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_6 та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду, його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах тривалої ізоляції від суспільства і призначання майже мінімального строку покарання є безпідставними.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що застосування правила поглинення менш суворого покарання більш суворим призвело до призначення ОСОБА_6 остаточного покарання, яке не відповідає загальним засадам призначення покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, у частині вибору способу призначення остаточного покарання під час судового розгляду допущено невідповідність остаточно призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Положеннями ч. 2 ст. 409 КПК України визначено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За такого, апеляційний суд приходить до висновку, що остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_6 слід визначити на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.08.2019 р. у межах, встановлених санкцією статті, яка передбачає більш суворе покарання ч. 2 ст. 187 КК України, що відповідатиме меті покарання, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду, скасуванню в частині призначеного обвинуваченому покарання, з ухваленням свого вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :

апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2021 року відносно ОСОБА_6 скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині свій вирок.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 187 КК України до 6 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України до 7 років 9 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 187 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання у виді 7 років 9 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.08.2019 р., остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 10 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, роз`яснивши іншим учасникам судового провадження їх право на отримання в суді копії вироку.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3