Дата документу 04.02.2021 Справа № 335/2591/20
запорізький апеляційний суд
Провадження №11-сс/807/80/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/2591/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника заявника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 26 березня 2020 року про арешт майна,

ВСТАНОВИЛА
Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 26 березня 2020 року задоволено клопотання заступника начальника СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись із вказаною ухвалою, представник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити у задоволенні клопотання слідчого. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 04.02.2020 року ОСОБА_8 придбала у ОСОБА_10 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , про що укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом. ОСОБА_8 придбаваючи вищевказане майно, мала усі підстави вважати, що такий договір є законним. До вчинення правочину ОСОБА_8 не проживала в арештованій квартирі, згідно умов договору до 10.02.2020 року продавець ОСОБА_10 зобов`язана була передати ключі від квартири та звільнити її від речей. ОСОБА_8 при вчиненні правочину 04.02.2020 року не були відомі обставини при яких, колишній власник квартири ОСОБА_11 проживав в ній майже 20 років та про наявність спадкоємиці за заповітом, вона є добросовісним набувачем арештованого майна.

Заслухавши представника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вказана апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається із наданих матеріалів, на переконання органу досудового розслідування у період часу з листопада 2019 року по лютий 2020 року невстановлена особа (особи), діючи умисно, підробила правовстановлюючий документ на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

22.10.2019 до Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення про смерть ОСОБА_11 , 1944 року народження, який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира, в якій мешкав ОСОБА_11 , перебувала у власності останнього, відповідно до свідоцтва про право власності від 24.11.1993 року.

В ході досудового розслідування була допитана ОСОБА_12 , яка є родичем ОСОБА_11 , яка пояснила, що ОСОБА_11 вів тихий спосіб життя, не спілкувався ні з ким, окрім неї та ОСОБА_13 , яка є його онукою. В 1994 році ОСОБА_11 склав нотаріально посвідчений заповіт, відповідно до якого в разі його смерті, право власності на вказану квартиру переходило до його онуки ОСОБА_13 .

Після смерті ОСОБА_14 .1. ОСОБА_13 прийняла спадщину, отримала витяг від нотаріуса № 59280255 від 04.02.2020 року про реєстрацію спадкової справи. Проте ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 знаходяться невідомі їм люди, які відмовились залишити приміщення квартири, посилаючись на те, що є її власниками.

В ході досудового розслідування, органом досудового розслідування було зроблено запит до ЗМ БТІ та отримано відповідь, відповідно до якої, вказану квартиру було продано ОСОБА_11 21.06.2001 року на Товарній біржі «Строй-Инвест», про що складено договір № 562/643. В ході вивчення умов договору та допиту свідка ОСОБА_12 , у органу досудового розслідування виникають обґрунтовані підстави вважати, що договір № 562/643 від 21.06.2001 року підписаний не ОСОБА_11 та не у 2001 році. Відповідно до пункту 4 вказаного договору, ОСОБА_11 зобов`язаний був звільнити квартиру ще 20 липня 2001 року, тобто майже 20 років назад.

З метою забезпечення збереження речових доказів слідчий просив накласти арешт на вказану квартиру.

Слідчий суддя з посиланням на ч.1 ст.170 КПК задовольнив зазначене клопотання, посилаючись на те, що у судовому засіданні доведено обґрунтованість поданого клопотання.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком слідчого судді з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що до ЄРДР було внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК за ознакою підроблення документів, печаток штампів та бланків.

Предметом передбаченого ст.358 КК кримінального проступку є виключно документи, печатки, штампи та бланки. Об`єкт нерухомості не може бути предметом складу даного кримінального правопорушення. Відтак зазначена квартина не може бути визнана речовим доказом, оскільки з огляду на ст.98 КПК вона не є знаряддям вчинення даного кримінального правопорушення, не зберігала на собі його сліди, не містить у собі відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального правопорушення, не є предметом кримінально протиправних дій, за вчинення яких до ЄРДР внесено відомості. В ЄРДР не йдеться навіть про будь-яке протиправне заволодіння майном в результаті підробки документів. Більш того, навіть не зазначено й характер даних документів (правовстановлюючі чи то якась технічна документація).

На підтвердження таких висновків прокурором під час апеляційного розгляду було заявлено, що дійсно квартира не є предметом кримінального проступку, за яким внесено відомості до ЄРДР, а сам арешт було накладено виключно з тією метою, щоби даний об`єкт нерухомості не було реалізовано третім особам.

На переконання апеляційного суду така мета накладення арешту не узгоджується з положеннями ч.2 ст.170 КПК, оскільки до того ж згідно до абз.2 ч.10 ст.170 КПК не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні, а стороною обвинуваченні не надані будь-які відомості щодо наявності цивільного позову у вказаному кримінальному провадженні.

Також в матеріалах провадження відсутні відомості, які б спростовували твердження власника майна стосовно того, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем.

За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про арешт майна.

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 26 березня 2020 року про арешт майна скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання заступника начальника СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про накладення арешту на квартиру, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4