ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року
м. Київ

справа № 752/13246/18

провадження № 51-2444 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року стосовно
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року, ОСОБА_8 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 01 квітня 2018 року приблизно о 13.50, перебуваючи на території авторинку «Київ» за адресою: Столичне шосе, 104, м. Київ, наніс удар рукою в обличчя ОСОБА_9 , заподіявши потерпілому тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить їх змінити, звільнивши ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що:
- в порушення вимог ст. 290 КПК України стороні захисту не були відкриті всі матеріали досудового розслідування, зокрема, медичні довідки та рентгенівські знімки;
- поза увагою суду залишилось проведення слідчого експерименту без участі захисника, що є порушенням права ОСОБА_8 на захист, протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом, а виявлені у потерпілого тілесні ушкодження не відповідають фактичним обставинам справи;
- судом першої інстанції не були безпосередньо досліджені відеозапис з місця події та речовий доказ;
- в матеріалах провадження суду першої інстанції відсутній технічний носій інформації;
- при призначенні ОСОБА_8 покарання не було взято до уваги всіх пом`якшуючих обставин, зокрема, наявність на утримані двох неповнолітніх дітей, та позицію прокурора, який просив призначити покарання з випробуванням;
- суд апеляційної інстанції безпідставно послався на наявність у ОСОБА_8 судимості, яка погашена у встановленому законом порядку.
Позиція учасників судового провадження
Захисники і засуджений підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти касаційної скарги захисника, просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду

Положенням ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У поданій касаційній скарзі захисник порушує питання про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Проте зазначені доводи сторони захисту Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, вимогах кримінального та кримінального процесуального закону.

Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Той факт, що засуджений спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, підтверджується показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , даними, що містяться у протоколах огляду місця події, предмета, відеозапису, проведення слідчого експерименту.

Судом достовірно встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 отримав зазначені тілесні ушкодження в результаті неправомірних дій ОСОБА_8 .

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого саме ч. 1 ст. 122 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог статей 85 - 87, 89, 94, 95 КПК України. При цьому Суд не встановив тих порушень права ОСОБА_8 на захист, про які зазначив захисник у своїй касаційній скарзі.

За змістом статті 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Твердження захисника про недопустимість доказу - протоколу слідчого експерименту через проведення слідчої дії без залучення захисника є безпідставними, оскільки у даному кримінальному провадженні участь захисника не є обов`язковою. Крім того, суд не посилався на цей доказ на підтвердження свого висновку про винуватість ОСОБА_8 .

Твердження захисника про недослідження відеозапису з місця події та речового доказу не потягнуло за собою непоправні для ОСОБА_8 наслідки та не вплинуло на справедливість судового розгляду його кримінального провадження в цілому.

Щодо доводів захисника про суворість призначеного покарання, то вони фактично стосуються дискреційних повноважень суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність пом`якшуючої обставини утримання двох неповнолітніх дітей, дані про особу винного, який не розкаявся у вчиненому, а також позицію потерпілого, який наполягав на призначенні суворого покарання.

Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі на певний строк, дотримався вимог статей 50, 65-67 КК України, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

З огляду на наведене не можна визнати спроможними та переконливими доводи касаційної скарги сторони захисту щодо несправедливості призначеного судом ОСОБА_8 покарання через суворість та невідповідності його тяжкості вчиненому злочину.

Прохання прокурора про призначення певного покарання суд правомірно розглянув лише як його пропозицію.

Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою обвинуваченого, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України перевірив зазначені в ній твердження, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які залишив її без задоволення, при цьому належним чином умотивував своє рішення.

Суд апеляційної інстанції також правомірно зазначив про те, що ОСОБА_8 раніше притягався до кримінальної відповідальності саме за вчинення аналогічного злочину. Це, на думку Суду, свідчить про те, що ОСОБА_8 достатніх висновків для себе не зробив та не змінив моделі своєї поведінки при вирішенні життєвих питань.

Колегія суддів касаційного суду уважає, що призначене ОСОБА_8 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.

Доводи сторони захисту щодо невідкриття в порядку ст. 290 КПК України стороні захисту медичних довідок та рентгенівських знімків також не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Зазначені документи не є самостійним доказом у кримінальному провадженні, а лише слугують підставою для проведення судово-медичної експертизи. Крім того, під час судового розгляду при дослідженні доказів сторона захисту заяв про невідкриття матеріалів не подавала.

Не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах кримінального провадження й доводи захисника про відсутність технічного носія інформації зі звукозаписами судових засідань у суді першої інстанції, оскільки перевіркою матеріалів встановлено, що зазначені носії у матеріалах провадження наявні.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд

постановив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_8 без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3