БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/264/21
Провадження № 1-кп/730/29/2021
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2021 р. м.Борзна
Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борзна кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 000074 від 22.02.2021 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дмитрів Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , в порушення вимог ст.28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно та безпричинно, перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , систематично вчиняв відносно дружини ОСОБА_5 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою в її бік, приниженні та призвело до психологічних страждань останньої, а також погіршило якість життя потерпілої ОСОБА_5 , а саме: погіршення стану здоров`я, психоемоційне навантаження, стресова ситуація, втома та негативні переживання.

Так, 06.07.2020 року в дообідній час (точний час слідством не встановлено) ОСОБА_4 , знаходячись у будинку за місцем свого проживання, що за адресою АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_5 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах нецензурними словами потерпілої та погрозах в її бік фізичною розправою. Після вчинення зазначених протиправних дій ОСОБА_4 позбавив ОСОБА_5 можливості знаходитись в будинку за місцем їх спільного проживання, вигнавши останню на вулицю та зачинивши вхідні двері зсередини. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 потерпіла ОСОБА_5 зазнала психологічних страждань та погіршення якості життя, оскільки приблизно 30 хвилин була позбавлена можливості перебувати за місцем свого проживання у своєму житловому будинку.

Продовжуючи свої умисні протиправні дії, направлені на вчинення домашнього насильства, 06.07.2020 приблизно о 20.00 годині ОСОБА_4 , знаходячись у будинку за місцем свого проживання, що за адресою АДРЕСА_2 , та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин повторно вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_5 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах нецензурними словами потерпілої та в погрозах їй фізичною розправою. В подальшому, продовжуючи свої протиправні дії по відношенню до потерпілої, ОСОБА_4 вигнав ОСОБА_5 з їх спільного будинку та зачинив двері зсередини, через що остання була змушена піти разом з двома малолітніми дітьми до сусідки ОСОБА_6 , господарство якої знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , та залишатися у останньої до наступного ранку, боячись повертатися додому.

Внаслідок повторних протиправних дій ОСОБА_4 , потерпіла ОСОБА_5 зазнала психологічних страждань та погіршення якості життя, оскільки була змушена залишити місце свого проживання на тривалий час, а саме до ранку, покинувши свій будинок.

Також, 28.12.2020 року приблизно о 11.00 годині ОСОБА_4 , знаходячись у будинку за місцем свого проживання, що за адресою АДРЕСА_2 , та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин повторно вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_5 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах нецензурними словами потерпілої та в погрозах їй фізичною розправою.

Внаслідок повторних протиправних дій ОСОБА_4 потерпіла ОСОБА_5 зазнала психологічних страждань та погіршення якості життя через приниження її честі та гідності та порушення її психічної недоторканності.

Продовжуючи свої умисні протиправні дії, направлені на вчинення домашнього насильства, 28.12.2020 у вечірній час (точний час слідством не встановлено) ОСОБА_4 , знаходячись у будинку за місцем свого проживання, що за адресою АДРЕСА_2 , та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин повторно вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_5 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах нецензурними словами потерпілої та в погрозах їй фізичною розправою та нанесенні кількох ударів руками в область тулуба та обличчя потерпілій, які спричинили фізичний біль та не спричинили тілесні ушкодження.

Внаслідок повторних протиправних дій ОСОБА_4 потерпіла ОСОБА_5 зазнала психологічних страждань та погіршення якості життя через приниження її честі та гідності та порушення її психічної недоторканності, а також фізичного насильства, що проявилось в умисному завданні побоїв, які завдали фізичного болю.

У судовому засіданні ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні визнав себе винуватим повністю та пояснив, що дійсно, проживаючи з потерпілою ОСОБА_5 в шлюбі за вищевказаною адресою, систематично здійснював домашнє насильство щодо неї, в скоєному щиро кається, просить суд суворо не карати, запевнив, що зробив для себе правильні висновки і не допустить подібних дій у майбутньому, виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини, наразі проживають сім`єю, виховують дітей, декілька місяців не вживає спиртне.

Й хоча спочатку обвинувачений своєї винуватості не визнавав, після відкладення судового засідання для виклику свідків вину визнав повністю, та пояснив, що його початкові пояснення у судовому засіданні пов`язані перш за все з тим, що у нього не було при собі обвинувального акта та він не міг точно зрозуміти обвинувачення, а також він не міг згадати певні дати, а тому повідомив, що вину не визнає, однак після того, як декілька разів додатково вдома перечитав обвинувальний акт, зрозумів, що в ньому все зазначено вірно та викладено саме так, як все й було насправді.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ними змісту обставин, добровільності та істинності їх позиції.

Незважаючи на повне визнання вини, винуватість обвинуваченого підтверджується також іншими доказами у кримінальному провадженні.

З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками та показаннями потерпілих, свідків, які суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Будучи допитаною у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 353 КПК України, та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що дійсно, її чоловік вчиняє щодо неї домашнє насильство, що відбувається систематично. При цьому, зазвичай, чоловік її психологічно принижує, погрожує, однак фізично не завдає шкоди. У вказаному провадженні особисто вона поліцію не викликала та не просила, аби її чоловіка було притягнуто до кримінальної відповідальності, взагалі з ним примирилася, претензій до нього не має, просить закрити справу, оскільки не розуміє, чому вказана справа взагалі розслідується. Письмово повідомляла слідчого, аби кримінальне провадження припинилося. Одночасно не заперечувала обставин, зазначених в обвинувальному акті, та пояснила, що такі дії дійсно мали місце. Зазначає, що коли чоловік є тверезим, то він є нормальною людиною, а коли вип`є, то стає агресивним, неадекватним, від чого страждають вона та їх діти. Просить, або справу закрити взагалі, або, якщо це не є можливим, призначити чоловіку якнайм`якіше покарання.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою сім`ї ОСОБА_8 , які є переселенцями, своїх дітей в неї немає, вона дуже полюбила сина ОСОБА_8 , а тому провідує його за місцем проживання останніх. Характеризує сім`ю ОСОБА_8 як нормальну. У кінці грудня 2020 року прийшла у черговий раз у гості до ОСОБА_8 . Свідок була в кімнаті, як раптом почула словесну перепалку між ОСОБА_8 у залі будинку, почула хлопок, коли вийшла, то побачила, що обвинувачений вдарив потерпілу «по попі». Це все, що бачила свідок. Нецензурно обвинувачений не висловлювався, перепалка була звичайна, як у всіх людей, скандалу, крику не було. Потерпіла при цьому відреагувала нормально, було видно, що це є для неї звично, не плакала, не сварилася. Свідок сказала, щоб обвинувачений перестав, й більше нічого не відбувалося. Все заспокоїлося, але вона викликала поліцію, її дочекалася та пішла додому. Чому викликала поліцію, свідок не знає, злякалася за себе, «біс попутав», «з дуру». Обвинувачений потерпілу не бив, не ображав, але був трошки випивший. Сварку побачила у цій сім`ї вперше, тому й викликала поліцію, оскільки до цього такого не було, причому дитина ніколи не розповідала їй, щоб батько бив чи кричав на матір. Пішла додому після приїзду поліції. Інших сусідів не було, взагалі нікого не було, синяків на потерпілій не було, сварки не було. На запитання суду повідомила, що дає правдиві пояснення, без примусу.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що вона є старостою Прачівського старостинського округу Борзнянської міської ради. Сім`ю ОСОБА_8 знає, зарекомендували себе нормально. У грудні 2020 року до неї зайшла ОСОБА_7 та повідомила її як старосту, що вона викликала поліцію до сім`ї ОСОБА_8 через те, що обвинувачений підняв руку на потерпілу, просила провести профілактичну бесіду з обвинуваченим. Особисто свідок нічого не бачив та не чув. Враховуючи ситуацію, свідок повідомив службу у справах дітей про вказану ситуацію та наступного дня була зібрана комісія з представників різних служб та відвідали місце мешкання ОСОБА_8 . Потерпілу забрали та відправили до центру соціальної реабілітації до Чернігова. Зазначає, що коли ОСОБА_8 не п`є, то він є нормальною людиною. Інших випадків насилля у цій сім`ї свідок не знає, але чутки такі по селу ходять.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що вона працює директором центру надання соціальних послуг Борзнянської міської ради. 29.12.2020 року свідку зателефонувала староста Прачівського старостинського округу Борзнянської міської ради та повідомила про те, що їй, як старості, повідомили про випадок сімейного насилля у сім`ї ОСОБА_8 , повідомили, що викликали швидку та поліцію, оскільки обвинувачений бився, лаявся, був агресивний, але це все стало відомо зі слів сусідки, яка повідомила старосту. Враховуючи таку ситуацію, була складена комісія, яка виїхала до місця події. Приїхавши, побачили потерпілу, яка була у пригніченому стані, побита, з вибитими зубами, повідомила, що це зробив її чоловік. Оглянули дітей, на яких були синці, як і в потерпілої, діти були залякані. Потерпілу з дітьми направили до центру соціальної допомоги, як постраждалу від сімейного насильства. До 17.02.2021 року вони перебували у Центрі, але остання наполягала, що хоче додому, та за її заявою вона була відрахована. Зазначила, що це є не перший випадок, оскільки влітку 2020 року колишній староста також її повідомляв про насильство щодо потерпілої з боку обвинуваченого, але особисто їй нічого з даного приводу не відомо.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона працює у службі в справах дітей Борзнянської міської ради, та, як працівник зазначеної служби, у грудні 2020 року у складі комісії здійснювала виїзд до сім`ї ОСОБА_8 через домашнє насилля зі сторони чоловіка до потерпілої. Після приїзду було встановлено, що діти та потерпіла залякані, побиті, у синцях, через що всіх було доставлено до лікарні, а у подальшому потерпілу та її дітей доставлено до реабілітаційного центру у Чернігові. Наразі сім`я перебуває у вказаній службі на обліку.

Згідно постанови Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27.01.2021 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності закрито, а матеріали направлено до прокуратури для вирішення питання в порядку ст. 214 КПК України.

Згідно повідомлення Центру надання соціальних послуг від 04.01.2021 року, сім`я ОСОБА_8 перебуває на обліку у центрі як сім`я внутрішньо переміщених осіб з кодом проблеми: зневажливе ставлення та складні стосунки в сім`ї, домашнє насильство. Діти поставлені на облік як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах.

Згідно повідомлення Чернігівського обласного центру соціально-психологічної допомоги, потерпіла ОСОБА_8 прибула до центру 30.12.2020 року та відрахована за її заявою 17.02.2021 року.

Відповідно, вказані докази суд визнає належними і допустимими, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, та у їх відношенні безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 наведеного Кодексу судом не встановлено та сторонами не доведено.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини, регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, суду надано не було.

Аналізуючи наведені вище та безпосередньо досліджені судом докази щодо обставин вчинених протиправних дій обвинуваченим, суд не вбачає підстав піддавати їх сумніву, оскільки вони узгоджуються між собою як окремо, так і в сукупності, доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та які містяться у матеріалах цього провадження.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи, яка встановлюється шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Судом у цій справі враховується й те, що законодавче визначення домашнього насильства міститься як в міжнародних, так і національних правових актах.

Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (CETS №210) Стамбул, 11 травня 2011 рік (далі Стамбульська конвенція), п. b ст. 3 встановлює, що «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні; також, згідно ст. 35 Стамбульської конвенції, Україна як держава учасник, вжила необхідних законодавчих заходів для забезпечення того, щоб умисну поведінку, яка полягає у вчиненні актів фізичного насильства проти іншої особи. було криміналізовано, а саме здійснено криміналізацію систематичного домашнього насильства. При цьому ст. 2 цього Документу наголошує, що Стамбульська конвенція застосовується до всіх форм насильства стосовно жінок, у тому числі домашнього насильства, яке зачіпає жінок непропорційно.

Таким чином, міжнародно-правова регламентація вказаного питання орієнтує, що визначальним є правова заборона будь-якої форми насильства, яка може відображатися у різних статтях КК, незалежно від родового об`єкта кримінально-правової охорони, оскільки принциповим є не сфера суспільних відносин, в яких відбувається насильство, а сам факт таких дій, які є забороненими.

На національному рівні у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьби з цими явищами» від 06 грудня 2017 року № 2227-VIII КК України доповнено ст. 126-1 КК України, згідно із якою домашнє насильство - це умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Окрім того, юридична відповідність за домашнє насильство передбачена не лише кримінальним законом, а й ст. 173-2 КУпАП, відповідно до якої домашнє насильство визначається як умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Отже, наведені аргументи переконують, що поняття «домашнє насильство» має комплексний характер, регламентується у різних сферах суспільних відносин, а тому при встановленні змісту поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» слід виходити із конкретних фактичних обставин вчиненого насильства щодо особи, а не юридичної оцінки дій винуватця.

Наведена правова позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №453/225/19.

З урахуванням того, що згідно Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Також, Конституція декларує право кожного на повагу до його гідності, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного та фізичного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до психологічних та фізичних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, та його дії органом досудового розслідування кваліфіковані вірно.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п.1 ч.2 ст.91 КПК, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, про подальшу долю викраденого майна, та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, тобто розкриттю злочину.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, в судовому засіданні не встановлено, оскільки суд не визнає обтяжуючою покарання зазначену в обвинувальному акті обставину як «вчинення злочину щодо подружжя», оскільки в даному це є об`єктивною стороною кримінального правопорушення, що зазначено у диспозиції статті та характеризує кваліфікуючу ознаку злочину, а тому в силу ч. 4 ст. 67 КК України зазначену обтяжуючу обставину з обвинувачення необхідно виключити.

Також, суд враховує особливості й обставини вчинення злочину: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Обвинувачений за місцем проживання характеризується негативно, згідно наданої характеристики зарекомендував себе посередньо, зловживає спиртними напоями, в стані алкогольного сп`яніння веде себе негативно та вчиняє сімейне насильство, не працює, на обліку в психоневрологічному чи наркологічному диспансерах не перебуває.

Фактично, характеристика обвинуваченого зводиться до того, що останній не вміє себе поводити у стані алкогольного сп`яніння, а саме те, що після вживання спиртних напоїв він стає агресивним, буйним, вчиняє насильство, не може себе втримати. Однак, коли він тверезий, він є спокійною, нормальною, адекватною людиною, що підтвердили в судовому засіданні як потерпіла, так й свідки.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_4 необхідно призначити йому покарання у виді обмеження волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ст. 126-1 КК України, але, з урахуванням його особи, ближче до максимальної межі вказаної статті.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, кількості епізодів, позиції потерпілої, яка взагалі просила справу закрити через відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування Суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Крім того, у цій справі суд також вважає за необхідне обговорити таке.

Як зазначається у ч. 6 ст. 28 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством.

Як передбачать положення ч. 2 ст. 76 КК України, на осіб, засуджених за злочини, пов`язані з домашнім насильством, суд може покласти інші обов`язки та заборони, передбачені статтею 91-1 цього Кодексу.

Частини 1 та 3 ст. 91-1КК України встановлюють, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми. Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Судом у даному провадженні встановлено, що внаслідок дій обвинуваченого, в тому числі, порушуються права малолітніх, які також можуть страждати від психологічного насильства.

А тому, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, з метою реалізації комплексного підходу до вирішення проблеми насильства, суд вважає за необхідне направити ОСОБА_4 до Борзнянської міської ради для проходження програми для кривдників строком на 3 місяці, які, за потребою, можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Саме комплексний підхід, у даному випадку, на думку суду, є найбільш дієвим, оскільки метою притягнення до кримінальної відповідальності є не тільки покарання, а й виправлення особи, розуміння ним своїх негативних наслідків та виправлення останніх.

Суд не може погодитися із запропонованим прокурором видом покарання у виді громадських робіт, оскільки, хоча воно й є більш м`якішим, однак не досягне своєї мети, з урахуванням особи обвинуваченого, який у судовому засіданні свою вину визнав та запевнив суд, що зробив відповідні висновки та більше такого робити не буде, бо жалкує щодо своїх дій. З цих же підстав суд не визначає покарання у виді арешту, оскільки воно є реальним.

У цій же справі потерпіла та обвинувачений примирилися, на сьогодні проживають однією сім`єю, виховують двох дітей, а тому, у цій справі, головне не покарання, як сама суть цього кримінально-правового інституту, а допомога обвинуваченому у розумінні сутності родини та створення нормального середовища вдома для можливості безпечного виховування дітей.

На думку суду, застосування до обвинуваченого покарання у виді обмеження волі є найбільш доречним та є тим стримуючим фактором, який буде достатнім для виховання ОСОБА_4 , з урахуванням іспитового строку, певних обмежень, встановлених судом та програми для кривдників, яка також передбачає певні дії, що дають можливість замислитися обвинуваченому щодо своєї поведінки.

Надаючи шанс обвинуваченому та звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд сподівається, що замість витрачання часу на реальне відбуття покарання, більшість часу обвинувачений проведе у колі сімї, разом з дітьми та дружиною.

Також, судом не приймаються доводи прокурора про те, що обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, оскільки таких доказів матеріали провадження не містять. Довідка, на яку посилається прокурор (а.п. 91), не є доказом в розумінні статті 84 КПК україни, оскільки не містить даних, що підлягають доказуванню, а саме: чи дійсно притягувався обвинувачений до адміністративної відповідальності, чи набрали постанови законної сили, який результат розгляду та таке інше, з урахуванням того, що обвинувачений в судовому засіданні заперечив такі притягнення до відповідальності взагалі.

Крім того, з урахуванням обставин справи, а саме те, що обвинувачений стає агресивним після вживання саме спиртних напоїв, суд вважає за неохідне покласти додаткоий обовязок на обвинуваченого в порядку п. 6 ч. 3 ст. 76 КК України.

Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням з іспитовим строком в 1 рік 6 місяців, поклавши на нього відповідно до ст.76 КК України такі обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

-працевлаштуватися;

-заборонити відвідувати, а також проводити своє дозвілля у місцях, де здійснюється продаж спиртних напоїв на розлив.

До вступу вироку в законну силу запо біжний захід обвинуваченому - не обирати.

Направити ОСОБА_4 до Борзнянської міської ради для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк 3 (три) місяці.

Контроль за поведінкою засудженого, до якого застосовано обмежувальні заходи, покласти на орган пробації за місцем проживання засудженого.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1