Справа №295/7574/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира
в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового

засідання ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, -

з участю:

прокурора ОСОБА_4

представника

установи ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_3 звернувся з клопотанням про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. В обґрунтування зазначив, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі суперечить ст. 3 Конвенції та розцінюється як неправильне застосування до нього кримінального закону, оскільки новий вид покарання у виді довічного позбавлення волі визнаний Європейським Судом як нелюдське покарання.

В судове засідання засуджений не з`явився, згоден на розгляд справи у його відсутність. Суд, за погодженням з учасниками судового провадження, проводить розгляд клопотання у відсутність засудженого.

Захисник клопотання підтримав в повному обсязі та просить його задовольнити.

Представник установи висловив думку про відмову в задоволенні клопотання.

Прокурор просить відмовити в задоволенні клопотання.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.

Вироком Сумського обласного суду від 11.03.1996 року ОСОБА_3 визнано винним та засуджено за ст. 93 п."а", "з", 17, 93 п.п. "а","з", 142 ч.2, 142 ч.3, 208, 42,43 КК України до смертної кари з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 07.05.1996 вирок суду від 11.03.1996 залишено без змін.

Ухвалою Сумського обласного суду від 19.07.2000 на підстаі ЗУ від 22.02.2000 засудженому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях визнавав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

В рішенні Європейського суду з прав людини «Петухов проти України» від 12.03.2019, яке набуло статусу остаточного 09.09.2019, зазначено, що суд встановив порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з «нескоротністю покарання у виді довічного позбавлення волі», в рішенні зазначено, що органи влади України закликаються до виправлення законодавства з метою створення доступних умов звільнення (дострокового) для усіх довічно засуджених, після перегляду передбаченої загрози від них суспільству, на підставі індивідуальної оцінки ризику. Зазначеним рішенням Європейського суду встановлено порушення в частині «нескоротності покарання у виді довічного позбавлення волі», а не в тому, що вид покарання як довічне позбавлення волі є нелюдським і таким, що суперечить людській гідності.

Смертна кара була винятковою мірою покарання відповідно до ст. 24 КК (в редакції 1960 р.), 22.02.2000 року було внесено зміни в ст. 93 КК України відповідно до Закону України від «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудових кодексів України» в частині зміни виду покарання «смертної кари» на «довічне позбавлення волі», а до вказаної дати іншими нормами права не було скасовано виняткову міру покарання, вона була зупинена, була визнана такою, що не відповідає Конституції України, та в рішенні Конституційного Суду України не було зазначено про її скасування.

При постановленні ухвали Сумським обласним судом від 19.07.2000 щодо засудженого ОСОБА_3 на підставі ст. 25-2 КК України було замінено покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі, вид покарання обирався судом з урахуванням усіх обставин вчинення злочину, особи яка вчинила злочин.

ОСОБА_3 був визнаний винним у вчинені умисного вбивства іншої людини (за вироком декількох осіб), щодо нього і було застосовано певний вид обмеження волі, що в даному випадку не є надмірний, не є шкідливим для особи, оскільки визначена попереднім законодавством України міра покарання у вигляді смертної кари (яка діяла на момент вчинення злочинів) була замінена на більш м`який вид покарання, тобто право ОСОБА_3 на життя не було порушено.

Згідно чинного законодавства питання пов`язані з пом`якшенням покарання у вигляді довічного позбавлення волі, визначаються ст. 106 Конституції України, Положенням про порядок здійснення помилування затвердженим Указом Президента України та вирішуються Президентом України. Положення ст. 82 КК України не регулюють механізм застосування заміни покарання у вигляді довічного позбавлення на більш м`яке у вигляді позбавлення волі на певний строк.
З рішення Європейського Суду "Петухов проти України" слідує, що на виконання рішень Європейського Суду держава повинна внести відповідні зміни до законодаства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Таким чином, вирішення питання звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, відноситься лише до компетенції держави та полягає у становленні нових законодавчих процедур, які на сьогодні не існують, тому і не можуть бути застосовані судом.
З огляду на наведене, суд відмовляє у задоволенні клопотання.
Керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд , -
п о с т а н о в и в :
Відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її постановлення, а засудженому у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1