Справа № 296/9849/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.4 ст.399 КПК Доповідач ОСОБА_2
Житомирський апеляційний суд
Ухвала

29 квітня 2021 р. Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши матеріали судового провадження №296/9849/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 (заставодавець) на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 31 березня 2021 року,
в с т а н о в и в:
ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 31 березня 2021 року, призначено судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_4 за ч.ч.3, 4 ст.191, ч.1 ст.366 КК України.
Цією ж ухвалою відмовлено заставодавцю ОСОБА_3 у поверненні застави.
Не погоджуючись з ухвалою суду в частині відмови в поверненні застави, ОСОБА_3 (заставодавець) подав відповідну апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу, як незаконну, постановити нову, якою задовольнити його клопотання про повернення застави.
Дослідивши доводи апеляційної скарги та надані матеріали, вважаю, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В офіційному тлумаченні ч.2 ст.55 Конституції України, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.
Частиною 1 ст.24 КПК України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні врегульований Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема, подання апеляційної скарги на рішення суду, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, має відбуватись з дотриманням певних умов.
Згідно із ч.1 ст.1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Зазначеному імперативному принципу відповідає використана у КПК законодавча техніка, зокрема в ст.392 цього кодексу, якою визначено виключний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку
Так, у відповідності до ст.392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.
При цьому, відповідно до висновку Верховного Суду України, який викладений в постанові від 12.10.2017 по справі № 5-142кс(15)17, у разі постановлення ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення частини 3 статті 309 КПК, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи частини 4 статті 399 КПК. Право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі пункту 17 частини 1 статті 7 та частини 1 статті 24 КПК, які його гарантують, з огляду на положення частини 6 статті 9 КПК, яка встановлює, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною 1 статті 7 КПК. З наведеним висновком Верховного Суду України погодилася Велика Палата Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 по справі № 237/1459/17 на яку посилається апелянт).
Беручи до уваги наведене, суддя-доповідач із урахуванням доводів ОСОБА_3 , викладених у його апеляційній скарзі, має встановити чи передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають, в даному випадку положення статті 392 КПК, оскаржувана ухвала суду першої інстанції.
Як встановлено, оскаржувана ухвала суду в частині відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про повернення застави передбачена кримінальним процесуальним законом (ст.ст.182, 314, 315 КПК України), постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, окремому апеляційному оскарженню не підлягає.
Таким чином, посилання ОСОБА_3 , як на підставу для оскарження ухвали суду першої інстанції, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 по справі № 237/1459/17 є недоречним, оскільки вказана постанова стосуються можливості апеляційного оскарження ухвал, постановлення яких не передбачено чинним Кримінальним процесуальним кодексом.
Відповідно до ч.4 ст.399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Враховуючи те, що в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції, на яку, згідно із кримінальним процесуальним законом, не може бути подана апеляційна скарга, вважаю, що в даному випадку необхідно застосувати загальне правило, передбачене ч.4 ст.399 КПК України, а саме відмовити у відкритті апеляційного провадження, та повернути апеляційну скаргу особі, яка її подала разом із доданими матеріалами.
Керуючись ч.4 ст.399 КПК України,
п о с т а н о в и в :
Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 (заставодавець) на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 31 березня 2021 року в частині відмови у поверненні застави заставодавцю ОСОБА_3 .
Копію даної ухвали невідкладно надіслати ОСОБА_3 (заставодавець), який подав апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її винесення (отримання копії).

Суддя :