Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/2253/2021 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 2 ст. 286 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, одруженого, маючого двох малолітніх дітей, працюючого директором ТОВ «Агрокорпорація», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Також, судом першої інстанції вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 08 вересня 2020 року приблизно о 09 годині 44 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись зі швидкістю 30 км/год в правій смузі руху по проїзній частині проспекту Г.Ватутіна зі сторони вулиці Бальзака в бік бульвару Перова в місті Києві, яка має чотири смуги руху в бік бульвару Перова та чотири смуги руху в зворотному напрямку, в районі АЗС «WOG», яка розташована по проспекту Г.Ватутіна, 16, в місті Києві, маючи намір здійснити маневр розвороту, приблизно на відстані 100 метрів до нього, увімкнувши лівий покажчик повороту почав змінювати напрям свого руху ліворуч, під кутом, перетинаючи кожну смугу одна за одною, при цьому, в порушення п. п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, не переконався, що це буде небезпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю «Nissan Lear», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався по проспекту Г.Ватутіна зі сторони вул. Бальзака в бік бульвару Перова в лівій смузі руху, допустив зіткнення з вказаним транспортним засобом, внаслідок чого пасажир автомобіля «NissanLear» ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 042-1537-2020 від 26 жовтня 2020 року отримала тілесні ушкодження, в тому числі відкритий перелом діалізу правої великогомілкової кістки, які відносяться до тяжких, за критерієм небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні та правильність кваліфікації його дій, просить вирок скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, звільнивши обвинуваченого від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік, та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. В решті вирок залишити без змін.
На обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що при призначенні обвинуваченому покарання, судом першої інстанції не були дотримані вимоги ст.ст. 50, 55, 65 КК України, а також п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», оскільки суд не в достатній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину та особу обвинуваченого, а тому безпідставно не застосував щодо ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.

Апелянт вважає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, які дозволяють обґрунтовано зберегти за обвинуваченим спеціальне право, а заважаючи на конкретні обставини дорожньо-транспортної пригоди, визнаними судом доведеними, саме неуважність, самовпевненість та грубе порушення Правил дорожнього руху України

ОСОБА_7 призвели до наслідків у виді завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, за відсутності інших факторів, що мали суттєвий вплив.

При цьому, на переконання прокурора, в ході судового розгляду не встановлено даних, які б свідчили про критичну залежність спроможності обвинуваченого виконувати службові обов`язки за посадою керівника комерційного підприємства та можливості особисто керувати транспортними засобами, а збереження комфорту обвинуваченого, який уже спричинив тяжкі тілесні ушкодження потерпілій, має набагато меншу цінність порівняно з ризиком вчинення аналогічних правопорушень.

Таким чином, як підсумовує прокурор, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення вказують, що керуючи транспортним засобом, обвинувачений може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для себе, а тому жодних підстав, які б дозволяли обґрунтовано і законно не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами в ході судового розгляду кримінального провадження - встановлено не було.

На апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 обвинувачений ОСОБА_7 надав письмові заперечення, в яких просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва щодо нього залишити без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.

Потерпіла ОСОБА_11 до суду апеляційної інстанції не з`явилась, разом з тим на електронну пошту суду направила заяву про неможливість приймати участь в судовому засіданні за станом здоров`я, у зв`язку з чим просила кримінальне провадження розглядати за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора ОСОБА_8 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило заподіяння потерпілій ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, за викладених у вироку обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених і викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Перевіряючи вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора стосовно призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким, характер та наслідки, що настали, дані про його особу, те, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, має на утриманні двоє малолітніх дітей, його поведінку під час та після вчинення вказаного злочину, а також щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, за відсутності обставинам, які б обтяжували покарання.

Зваживши зазначені обставини, що впливають на захід примусу та на порядок його відбування, врахувавши те, що кримінальне правопорушення скоєне обвинуваченим з необережності, та позицію потерпілої у провадженні, суд, призначивши ОСОБА_7 основне покарання в межах санкції закону, за яким він визнаний винуватим, у виді позбавлення волі на строк 3 (роки) роки, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнив його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, визначивши іспитовий строк 1 (один) рік.

Також, за альтернативності призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керування транспортними засобами або без такого, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, його наслідків для здоров`я потерпілої, письмової заяви, щодо відсутності претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого, характеру допущених останнім порушень Правил дорожнього руху України, які призвели до зіткнення транспортних засобів та заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, з огляду на те, що ОСОБА_7 працює директором ТОВ «Агрокорпорація» та його робота пов`язана з постійними поїздками, а позбавлення його права керування транспортними засобами призведе до втрати ним роботи, суд першої інстанції знайшов за можливе не призначати обвинуваченому таке додаткове покарання.

Колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням та без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції врахував всі передбачені ст. ст. 65, 75 КК України обставини, та воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретним обставинам його скоєння та наслідкам у виді спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, а також даним про особу обвинуваченого, та за своєю суттю є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень і сприятиме досягненню мети покарання, регламентованій у ч. 2 ст. 50 КК України.

Колегія суддів в певній мірі погоджується з доводами прокурора в апеляційній скарзі про те, що дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої потерпілій ОСОБА_11 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження сталась внаслідок грубого порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України. Однак такі порушення ПДРУ, за встановлених обставин у кримінальному провадженні, носили не умисний характер, та не в наслідок самовпевненості обвинуваченого, як зазначає прокурор, а за неуважності до дорожньої обстановки та її зміни, що знайшло відповідну оцінку у вироку суду.

Крім того, як вбачається із кримінального провадження, ОСОБА_7 отримав посвідчення на право керування транспортними засобами в 2002 році, проте будь-яких даних про притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку з таким правом, як до подій 08 серпня 2020 року, так і на сьогоднішній день, матеріали справи не містять. Не надано таких в суді апеляційної інстанції і прокурором. А тому посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що керуючи транспортним засобом обвинувачений може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для самого себе, є голослівними та не витікають із матеріалів кримінального провадження.

Не переконливими є на думку колегії суддів і твердження прокурора про відсутність даних про критичну залежність спроможності обвинуваченого виконувати службові обов`язки за посадою керівника комерційного підприємства та можливості особисто керувати транспортними засобами.

Як встановлено судом першої інстанції, що не заперечується в апеляційній скарзі, ОСОБА_7 працює директором ТОВ «Агрокопорація», яке займається аграрним бізнесом, та за поясненнями останнього пов`язане з постійними виїздами в регіони для перевірки сільськогосподарської продукції, укладання контрактів, тощо. Оскільки, у зв`язку з епідеміологічною ситуацією в країні, кількість працівників ТОВ зменшилась, то наявність у нього права на керування транспортними засобами напряму залежить з перебуванням його чи на посаді директора, чи будь-якій іншій в товаристві.

Такі пояснення обвинуваченого нічим не спростовані, а з огляду на економічний стан в державі, не можуть залишитися без уваги.

При цьому колегія суддів також враховує, що робота в ТОВ «Агрокопорація» для ОСОБА_7 є основним місцем роботи та джерелом заробітку, що він має сім`ю, утримує двох малолітніх дітей, після вчинення кримінального правопорушення вибачився перед потерпілою, вживав заходи щодо надання їй допомоги, та запевняє про такі ж наміри в майбутньому.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4