КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

30 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 008732 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, українця, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, якщо протягом вказаного строку він не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені законом.
Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 12 вересня 2019 року приблизно о 12 годині 50 хвилин, ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai Getz» д.н.з. НОМЕР_1 рухався по вул. Мірошниченка зі сторони просп. Перемоги у напрямку вул. Дегтярівської та наближався до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований неподалік будинку № 60 по прос. Перемоги в м. Києві.
Грубо порушуючи вимоги п. п. 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху України, введених в дію 1 січня 2002 року, водій ОСОБА_6 проявив неуважність, невірно оцінив дорожню обстановку, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, вчасно не зреагував та не надав дорогу пішоходу ОСОБА_9 , який рухався з права наліво відносно напрямку руху автомобіля по вказаному нерегульованому пішохідному переходу та допустив на нього наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля.
Внаслідок проявленої злочинної необережності водієм ОСОБА_6 та порушення ним правил безпеки дорожнього руху визначених ПДР України, пішоходу ОСОБА_9 в результаті наїзду заподіяно тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, епідуральної гематоми на рівні перелому, переломів правої скроневої, тім`яної кісток, підшкірної гематоми м`яких тканин на цьому рівні, садна правої тім`яної ділянки, які відносяться до тяжкого ступеню тяжкості.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 посилається на те, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року в частині призначеного покарання є незаконним,у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, як вважає апелянт, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, в розумінні положень ст. 75 КК України, що виразилось в тому, що місцевий суд в оскаржуваному вироку незаконно звільнив обвинуваченого від відбування призначеного покарання з умовою не вчинення протягом іспитового строку виключно злочинів. Натомість, застосоване законодавцем у ч. 3 ст. 75 КК України поняття кримінальне правопорушення є ширшим за злочин, оскільки включає також і кримінальні проступки.

Апелянт звертає увагу на те, що внаслідок такої помилки місцевого суду, становище обвинуваченого було незаконно покращено, оскільки, замість передбачуваної в законі умови застосування звільнення від відбування призначеного покарання не вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення, ОСОБА_6 такою умовою визначено не вчинення тільки злочинів, а тому оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження; проаналізувавши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Першого заступника керівника Київської міської прокуратури не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі обвинуваченим, не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і правова кваліфікація дій ОСОБА_6 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої прокурором апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.

При призначенні обвинуваченому міри покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, як прямо зазначено у вироку суду, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до необережних тяжких злочинів, обставини вчинення злочину, характер діяння, форму й ступінь вини обвинуваченого, мотивацію кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, який є інвалідом ІІ групи, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не одружений, має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Також суд врахував думку потерпілого, який просив обвинуваченого суворо не карати та не позбавляти його волі.

Обставинами, що, у відповідності до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування заподіяної злочином шкоди потерпілому.

Обставин, що, у відповідності до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З урахуванням всіх обставин справи, а також приймаючи до уваги положення ст.ст. 50, 65 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі та, на підставі ст. 75 цього Кодексу, звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, відповідно до ст. 76 КК України.

Крім цього, суд першої інстанції визнав за можливе призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами на визначений законом строк, оскільки останній являється інвалідом ІІ групи та позбавлення права на користування авто суттєво вплине на якість його життя. При цьому, суд звернув увагу на те, що обвинувачений раніше не притягувався до відповідальності за аналогічні правопорушення.

Враховуючи наведені у вироку мотиви призначеного покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, в тому числі в частині застосування до нього ст. 75 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, а тому підстави для скасування вироку в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, відсутні.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги Першого заступника керівника Київської міської прокуратури з приводу неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Як прямо передбачено частиною 2 та 3 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Відповідно до вимог, передбачених ч. 2 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Як встановлено оскаржуваним вироком, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, ОСОБА_6 вчинив 12 вересня 2019 року.
Відповідно до редакції ч. 3 ст. 75 КК України, яка діяла на час вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, вказаною нормою закону України про кримінальну відповідальність було прямо передбачено, що суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину, а не кримінального правопорушення, як це передбачено ч. 3 ст. 75 цього Кодексу в редакції Закону України від 22.11.2018 року № 2617-VІІІ, який набрав чинності лише з 01 липня 2020 року, і виконає покладені на нього обов`язки.
З урахуванням наведених вище положень, передбачених ст.ст. 4, 5 КК України, висновок апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, через те, що застосоване законодавцем у ч. 3 ст. 75 цього Кодексу поняття кримінального правопорушення є ширшим за злочин, оскільки включає також і кримінальні проступки, не може бути визнаний обґрунтованим, з огляду на те, що вказана редакція ч. 3 ст. 75 КК України, яка набрала чинності з 01 липня 2020 року, тобто після вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину, фактично іншим чином погіршує становище особи, а тому не має зворотної дії в часі.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що внаслідок допущеної місцевим судом помилки, становище обвинуваченого було незаконно покращено, оскільки передбачені законом умови звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, стосуються не безпосередньо питання призначення покарання та звільнення від його відбування, а поведінки засудженого в період визначеного судом іспитового строку.
У зв`язку з чим, у разі вчинення ОСОБА_6 протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення, застосовуватися будуть норми закону України про кримінальну відповідальність, у тому числі Загальної частини, які діятимуть на час вчинення кримінального правопорушення, а не оскаржуваний вирок суду, який не є джерелом права.
За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним прийняти рішення, яким апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 , яким останнього визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 761/3087/20

Номер провадження : 11-кп/824/2752/2021

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції суддя ОСОБА_10

Доповідач - суддя ОСОБА_1