Березівський районний суд Одеської області
08.07.2021
Справа № 491/555/21
Провадження № 1-кп/494/194/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.4.ч.2 ст. 115 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИЛА:

В проваджені Березівського районного суду Одеської області знаходиться справа за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.4.ч.2 ст. 115 Кримінального кодексу України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2021 року, вказана справа надійшла в провадження судді ОСОБА_1 та передана йому до розгляду. Колегія суддів визначена у складі суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою колегії суддів від 06.07.2021 року справу призначено до підготовчого судового засідання на 08.07.2021 року.

У підготовчому судовому засіданні прокурор висловив думку про можливість призначення справи до судового розгляду, зазначив, що підстави для повернення обвинувального акту відсутні. Крім того, прокурор підтримав клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 .

Потерпіла ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд обвинувального акту в судовому засіданні без її участі у звязку з перебуванням на лікуванні у м. Одеса.

Обвинувачений ОСОБА_6 не заперечив з приводу призначення обвинувального акту до судового розгляду, однак заперечив з приводу застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначив, що не являється злочинцем.

Захисник ОСОБА_7 стосовно застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зазначила, що відсутні ризики, які зазначені в клопотанні прокурора, обвинувачений постійно проживає у власному будинку, частково визнає свою вину, перешкоджати слідству не має наміру, а тому, враховуючи наведене, просить застосувати більш мякий запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Не заперечувала проти призначення справи до судового розгляду.
Суд, заслухавши думку прокурора щодо відповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України та можливості призначення його до судового розгляду, клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого, заперечення захисника та обвинуваченого щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою , дослідивши обвинувальний акт з додатками, доходить висновку, що він на підставі пункту 3 частини третьої ст. 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України, а клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задоволенню.

З огляду на ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір завданої кримінальним правопорушення шкоди, тощо.

Згідно зі ст. 7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких зокрема відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, публічність, диспозитивність, гласність і відкритість судового провадження та розумність його строків, а за ст. 283 цього Кодексу, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

За приписами ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти в тому числі наступне рішення: повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ч.2.ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.

Відповідно до ч.4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається: реєстр матеріалів досудового розслідування; цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування; розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного.

Відповідно до положень ст. 109 ч.1 та 2 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.

Окрім цього, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду, як джерело права.

У відповідності ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим, доки його вину не буде доведено в законному порядку.»

В рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини чітко зазначає про важливість дотримання презумпції невинуватості, вказує на помилки правоохоронних органів при тлумаченні цього поняття, зазначаючи наступне: «Суд нагадує, що положення ч.2 ст.6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженим твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в ч.2 ст.6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається в ч.1 статті 6 Конвенції. Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій відображається думка про те , що особа,обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Разом з тим ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом.

З обвинувального акта вбачається, що слідчий та прокурор фактично висловили твердження про винуватість ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 , п.4 ч.2 ст.115 КК України, що порушує принцип невинуватості.

Вказане підтверджується у обвинувальному акті твердженням щодо «…наявності достатніх доказів, які слугували повідомленню про підозру 11 травня 2015 року…».

Окрім цього, не зрозуміло в чому полягає нова підозра ОСОБА_6 , вручена 29 червня 2021 року за такою ж нормою Кримінального кодексу України, якщо правова кваліфікація у обвинувальному акті визначена фактично за підозрою 11 травня 2021 року.

Разом з цим, у обвинувальному акті від 30.06.2021 року зазначені речові докази, якими підтверджується вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.4 ч.2 ст.115 КК України. .

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Проте, прокурор зазначаючи про речові докази у обвинувальному акті всупереч вимогам ст.291 КПК України, фактично формує думку щодо винуватості обвинуваченого без дослідження їх у судовому засіданні.

Суд вважає, що таке розкриття в обвинувальному акті доказів обвинувачення є грубим порушенням Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки п.3 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий, неупереджений та всесторонній суд, а повідомлення чи розкриття доказів тих чи інших обставин до судового розгляду справи є неприпустимим та є прямим втручанням сторони обвинувачення в судочинство.

Окрім цього, на думку суду, обвинувальний акт встановлює початок і основу судового розгляду, пред`являє обвинуваченому дані, якими обґрунтовує обвинувачення, що надає останньому можливість підготуватись до захисту. Він також вказує суду межі, в яких повинний відбуватись розгляд, та межі відповідальності обвинуваченого.

Суд вважає, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правова кваліфікація та формулювання обвинувачення не є відокремленими поняттями. Хоча кожна відомість (поняття) має своє термінологічне значення та відповідає кожне своєму призначенню, загальною рисою їх є відповідність суті обвинувачення. Вказані обставини повинні бути викладені хронологічно, юридично стисло та мотивовано і саме головне доступно для будь-якої особи, незалежно від освіти, роду занять, або мовних ознак.

Виклад фактичних обставин є встановленими під час досудового розслідування відомостями про обставини скоєння кримінального правопорушення. За своє суттю встановлені фактичні обставини є набагато ширшими ніж формулювання обвинувачення та мають містити не тільки подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), однак і частково обставини які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (серед іншого: твердження про вчинення особою кримінального правопорушення; форму вини; мотив і мету вчинення кримінального правопорушення; та інш.)

Формулювання обвинувачення це фактично виклад об`єктивної сторони злочину, тобто той стислий висновок, який робить прокурор або слідчий щодо лише події злочину та безумовно з точною кваліфікацією дій особи, відповідно до Кримінального Кодексу України.

У будь-якому випадку це не однорідні поняття і не можуть бути викладені як єдині за своїм змістом та формою, про що зазначено у даному обвинувальному акті та фактично дублюються прокурором як у викладені фактичних обставин кримінального правопорушення, так і в формулюванні обвинувачення.

Відповідно до ст. 293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акта до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати його копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику.

Аналіз вказаної норми закону дає підстави стверджувати те, що додатки до обвинувального акта, необхідність надання яких передбачена ч. 4 ст. 291 КПК України є невід`ємною складовою обвинувального акта. У зв`язку з цим, при перевірці дотримання стороною обвинувачення положень закону, які регламентують вимоги до обвинувального акта суд повинен перевірити наявність додатків, вказаних у ч. 4 ст. 291 КПК України.

Однак, як вбачається з розписки про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування така надана підозрюваним ОСОБА_6 та його захисником ОСОБА_7 не прокурору Любашівської окружної прокуратури Одеської області, а слідчому СВ відділу поліції №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , всупереч вимогам ч. 1 ст.293 КПК України. Вкаазана норма є імперативною та має вказівку категоричного характеру, визначаючи, конкретного суб`єкта, який, який має виключний обов`язок надання копії обвинувального акту як підозрюваному, так і його захиснику.

Окрім цього, згідно реєстру матеріалів досудового розслідування №0000132 вбачається, що адреси свідків зазначені не в повному обсязі, зокрема не зазначено вулиця проживання свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 . Так, переважна більшість свідків проживає в с. Коханівка (Ананьївського) Подільського району Одеської області, в якому проживають також обвинувачений та потерпіла, при цьому в обвинувальному акті адреси проживання останніх у вже вказаному населеному пунктів вказано з зазначенням вулиці. При неповному зазначені адрес проживання свідків, суд буде позбавлений можливості належного повідомлення останніх для виклику в судове засідання, а відтак це призведе до затягування у розгляді кримінального провадження.

Обвинувальний акт є основним нормативним документом в кримінальному провадженні, який узагальнює всю доказову базу, зібрану слідчим під час проведення досудового розслідування, де враховуються всі правові обставини вчинення злочину, всі фактичні дані, що дають змогу в повній мірі, об`єктивно визначити правову кваліфікацію злочину, кваліфікуючи ознаки і підстави їх визначення, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини злочину. Невідповідність даних, що містяться в обвинувальному акті, фактичним даним, що були встановлені під час досудового розслідування, не дають можливість стороні захисту в повній мірі розуміти всі обставини, докази, правові визначення та кваліфікації, що були зроблені стороною обвинувачення, що ставить сторону захисту під час судового розгляду справи не в рівні умови зі стороною обвинувачення, а це в свою чергу є порушення принципів змагальності та рівності сторін процесу.

Суд звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.

Враховуючи вищенаведене, зазначені порушення позбавляють суд можливості призначити судовий розгляд такого обвинувального акту і розглянути його.

Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту, є підставою для визнання обвинувального акту таким, що не відповідає вимогам КПК України.

Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, зокрема ст. 291 КПК України, суд дійшов висновку, що він в силу п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Щодо клопотання прокурора про застосування ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то суд вважає зазначити наступне.

Згідно ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд дотримується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. При цьому, положення третього речення ч.3 ст.315 КПК України щодо автоматичного продовження строку тримання під вартою чи домашнього арешту без наявності відповідних клопотань учасників кримінального провадження рішенням Конституційного суду України №1-р/2017 від 23 литопада 2017 року визнано неконституційним. Конституційний Суд України виходить з того, що зміна процесуального статусу особи з підозрюваного на обвинуваченого (підсудного) та початок стадії судового провадження у суді першої інстанції виключає автоматичне продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до такої особи на стадії досудового розслідування як до підозрюваного. У вказаному рішенні зазначено, що такий запобіжний захід як тримання під вартою, який обмежує гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, може бути застосований судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема, під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора.

З урахуванням наведеного, суд відмічає, що продовження строків тримання під вартою, згідно норм діючого кримінального процесуального законодавства, передбачено: 1) слідчим суддею під час досудового розслідування (ст.ст.197,199 КПК України); 2) судом під час саме судового розгляду (ст.ст.315, 331 КПК України). Таким чином, на стадії підготовчого судового засідання суд має право розглянути клопотання учасників судового провадження про обрання, зміну чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.4 ст.176 КПК України запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Заявлене прокурором клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою за процесуальним змістом і формою відповідає вимогам ст.184 КПК України.

Відповідно до положень статті 183 КПК України «тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу».

Ухвалою слідчого судді Любашівського районного суду Одеської області від 12.05.2021 року відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк два місяці по 03 годину 30 хв. 11.07.2021 року.

Метою застосування тримання обвинуваченого під вартою є запобігання подальшим спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вимогами ст. 178 КПК України передбачені обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, в тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Суд виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленої підозри, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленої підозри, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачуються ОСОБА_6 .

При цьому суд враховує, що обвинуваченому інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину.

Продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдастся до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, побоюючись суворості передбаченого покарання, може вдатися до відповідних дій.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Крім того, ризик втечі, має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Підозрюваний ОСОБА_6 вчинив злочин, який кваліфіковано за ч.2 ст. 15 , п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, який є особливо тяжким злочином карається позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років, або довічним позбавленням волі, та вказана обставина може спонукати обвинуваченого ОСОБА_6 незаконно впливати на потерпілу, яка проживала у його помешканні та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, які ще не допитані судом, схиляючи на зміну свідчень, переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Обвинувачений ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується негативно, не працевлаштований, не одружений, не утриманні дітей не має, таким чином не має міцних соціальних зв`язків, що дозволяє йому залишити місце провживання та переховуватись від суду.

На думку суду обставини при яких вчинено злочин з впевненістю дають підстави стверджувати про наявність ризику того, що обвинувачений може вчинити нове аналогічне кримінальне правопорушення.

За таких обставин, суд не може погодитись з доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.

Отже, суд дійшов висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 не зменшилися та не перестали існувати.

Враховуючи вищенаведене, у суду не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовує необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду справи ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, суд вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість клопотань прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування обраного йому запобіжного заходу за клопотанням захисту.

При цьому, беручи до уваги вимоги п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, оскільки ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства, тому суд одночасно із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає альтернативний запобіжний захід у вигляді застави та її розмір, враховуючи встановлені підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України.

Суд, виходячи з положень ст.ст. 177, 183 КПК України, ст.ст. 5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає за необхідне застосувати ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів починаючи з 08.07.2021 року.

Керуючись ст. ст. 177,183,184, 291,314, 315, 370 - 372 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000132 від 11.05.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.4. ч. 2 ст. 115 КК України - повернути прокурору Любашівської окружної прокуратури для усунення недоліків.

Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 задовольнити.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в Державній установі "Одеський слідчий ізолятор" м. Одеса, на строк 60 (шістдесят) днів, починаючи з 08 липня 2021 року по 05 вересня 2021 року включно.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Березівський районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Повний текст ухвали суду виготовлений та підписаний 09.07.2021.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3