Справа №522/3592/21
Провадження №1-кп/522/1226/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
здійснивши судовий розгляд, на підставі обвинувального акту, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000040 від 05.02.2021 року, у відкритому судовому засіданні у залі Приморського районного суду м. Одеси стосовно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеси, українця, громадянина України, який має середню освіту, не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

та

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Комаргород, Томашпільського району, Вінницької області, українця, громадянина України, який має середню освіту, до затримання працював на посаді охоронця «АТБ Маркет», одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, 2019 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисників обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:
Викладення обставин злочину та формулювання обвинувачення.
04.02.2021 року ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 , під приводом покупки мобільного телефону домовились про зустріч з ОСОБА_6 , які 04.02.2021 року приблизно о 22 год. 30 хв., у вечірній час зустрілись біля будинку №134 по вул. Канатній в м. Одесі. В цей час, у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , виник спільний злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, належного ОСОБА_6 , а саме мобільного телефону «Xiaomi Redmi 3S», вартістю 1 000 гривень.
Реалізуючи свій спільний злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна ОСОБА_4 , діючи спільно з ОСОБА_3 , підійшли до ОСОБА_6 , та відповідно до попередньо розподілених між собою ролей ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 удар в область шиї, а ОСОБА_3 , в свою чергу, відкрито викрав зазначений мобільний телефон.
Заволодівши майном, належним ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з місця вчинення злочину зникли, в наслідок чого отримали можливість розпоряджатись викраденим майном на власний розсуд.
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, визнав в повному обсязі та підтвердив обставини справи, які описані у обвинувальному акті та пояснив суду наступне. Вказав, що дійсно 04.02.2021 року ввечері, більш точний час не пам`ятає, він разом з ОСОБА_4 домовились про зустріч з ОСОБА_6 для покупки мобільного телефона «Xiaomi Redmi 3S», вартістю 1000 гривень. Того ж дня приблизно о 22 год. 30 хв. вони зустрілись біля буд. №134 по вул. Канатна в м. Одесі. Підійшовши до ОСОБА_6 попросив у нього телефон, щоб вставити свою сім-картку для перевірки мережі, однак потерпілий не погодився, в них сталося непорозуміння, тоді в нього виник умисел заволодіти вищевказаним телефоном протиправним шляхом. Він дав ОСОБА_6 300 гривень і забрав телефон, поки той перераховував гроші, він почав тікати. Як ОСОБА_4 наніс потерпілому удар в область шиї він не бачив. Після чого, місце вчинення злочину вони покинули.
У вчиненому щиро кається, просив вибачення, вказав, що зробив відповідні висновки та завіряв суд більше не вчиняти злочини, бути законослухняним громадянином, бажає влаштувати нормальне соціальне та сімейне життя.
Просив суд суворо його не карати, врахувати його щире каяття у вчиненому злочині та призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі, визначивши йому іспитовий строк. Зазначив, що намагався через свого захисника відшкодувати потерпілому шкоду, однак останній відмовився.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, визнав в повному обсязі та підтвердив обставини справи, які описані в обвинувальному акті та пояснив суду наступне. Вказав, що дійсно 04.02.2021 року близько 22 години 30 хвилин він разом з ОСОБА_3 поїхав на зустріч з ОСОБА_6 , про яку домовився ОСОБА_3 з приводу покупки мобільного телефона. В цей же день о 22 годині 30 хвилин, зустрілись біля буд. №134 по вул. Канатна в м. Одесі, напроти будівлі Приморської районної адміністрації. Він наніс потерпілому ОСОБА_6 удар в область шиї, оскільки останній з агресивним видом підійшов до ОСОБА_3 , це відбулось раптово. ОСОБА_3 в свою чергу викрав телефон. Після чого, місце вчинення злочину вони покинули.
У вчиненому щиро кається, просив вибачення, пояснив, що вперше вчинив правопорушення, вказав, що зробив відповідні висновки, оскільки має на утриманні родину, малолітню дитину та має намір відновитися на роботі на посаді охоронця, завіряв суд більше не вчиняти злочини.
Просив суд суворо його не карати, врахувати його щире каяття у вчиненому злочині та призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі, визначивши йому іспитовий строк 1 рік.
Потерпілий ОСОБА_6 у судове засідання з`явився, повідомив, що обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не відшкодовано матеріальну шкоду, однак їх захисники намагались відшкодувати завдану шкоду, проте він відмовився, оскільки претензій він до них немає, щодо призначення покарання не заперечував проти звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробування, на підставі ст. 75 КК України.
Прокурор просив призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді п`яти років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановивши ісптовий строк 3 роки.
Щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , прокурор просив призначити йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком два роки.
При таких обставинах, за згодою учасників кримінального провадження, які визнали недоцільним дослідження доказів по справі, докази у судовому засіданні не досліджувались, згідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.
Суд з`ясував, що всі учасники кримінального провадження правильно розуміють обставини справи, та упевнився у добровільності їх позиції, їм було роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини у апеляційному порядку.
Приймаючи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повністю доведена.
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 містять склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та суд кваліфікує їх за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Приймаючи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повністю доведена.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 містять склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та суд кваліфікує їх за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Законодавче мотивування прийнятого рішення.
При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №207/5011/14-к (провадження №51-1985км 18)).
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
У частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного до трьох років (ч. 3 ст. 75 КК України).

Щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 .
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує його особу, який є громадянином України, не одружений, однак має на утриманні матір, яка є особою похилого віку та інвалідом 3-ї групи, має цивільну дружину, зареєстрований та фактично мешкає в м. Одесі, те, що у лікаря на наркологічному та психіатричному обліку не значиться, та те, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.
В свою чергу, суд бере до уваги і зміст обвинувачення, яке складається з одного епізоду та те, що потерпілий не має претензій до обвинуваченого ОСОБА_3 , є раніше не судимою особою.
Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 суд враховує те, що він щиро розкаявся у вчиненні злочину.
Відповідно до ст. 67 КК України обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відсутні.
Згідно зазначеної в досудовій доповіді соціально-психологічної характеристики обвинуваченого ОСОБА_3 , орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити високу небезпеку для суспільства. На думку органу пробації виконання покарання без ізоляції від суспільства можливе лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів. У разі, якщо обвинуваченого буде звільнено від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.
За вчинення злочину, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, передбачено покарання від чотирьох до шести років позбавлення волі.
Враховуючи обставини злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої покарання обставини та відсутність обтяжуючих покарання обставин, досудову доповідь органу пробації, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, у виді п`яти років позбавлення волі.
Окрім зазначеного вище суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий. Суд приймає до уваги, що 24.09.2013 року кримінальне провадження №0006604 направлено до Подільського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, однак Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду згідно ст. 62 Конституції України.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України, полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_3 є раніше не судимою особою, має позитивні характеристики за місцем проживання.
Крім того, обвинувачений просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, щоб він мав змогу працювати, та створити сім`ю, проти чого не заперечував прокурор та потерпілий.
Врахувавши в сукупності наведені вище обставини злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої покарання обставини, а саме щире каяття, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд доходить висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст. 75 КК України, тому вважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки.
При цьому суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, які будуть достатні для забезпечення належної поведінки ОСОБА_3 та виконуватимуть виховну та превентивну функцію.
Таким чином, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
На підставі вищезазначеного, суд вважає, що таке покарання буде законним, справедливим, достатнім для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим та досягне своєї мети.

Щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 .
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує його особу, який є громадянином України, одружений, має на утриманні малолітню дитину, 2019 року народження, та вагітну дружину, до затримання офіційно працював на посаді охоронця «АТБ Маркет», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, те, що у лікаря на наркологічному та психіатричному обліку не значиться, та те, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.
Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд враховує те, що він щиро розкаявся у вчиненні злочину.
Відповідно до ст. 67 КК України обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відсутні.
Згідно зазначеної в досудовій доповіді соціально-психологічної характеристики обвинуваченого ОСОБА_4 , орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без ізоляції можливе за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. Орган пробації вважає доцільним покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, та додатково покласти на нього обов`язок працевлаштуватись, передбачений ч. 3 ст. 76 КК України.
За вчинення злочину, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, передбачено покарання від чотирьох до шести років позбавлення волі.
Враховуючи обставини злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої покарання обставини та відсутність обтяжуючих покарання обставин, досудову доповідь органу пробації, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_4 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, у виді чотирьох років позбавлення волі.
При цьому, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 є раніше не судимою особою, має на утриманні вагітну дружину та малолітню дитину, до затримання був офіційно працевлаштований та має позитивні характеристики за місцем роботи.
Крім того, обвинувачений просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, щоб він мав змогу працювати та утримувати сім`ю.
Врахувавши в сукупності наведені вище обставини злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої покарання обставини, а саме щире каяття, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд доходить висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст. 75 КК України, тому вважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, які будуть достатні для забезпечення належної поведінки ОСОБА_4 та виконуватимуть виховну та превентивну функцію.
Таким чином, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
На підставі вищезазначеного, суд вважає, що таке покарання буде законним, справедливим, достатнім для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим.
Крім того, призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинувачених і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Щодо запобіжних заходів.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2021 року до обвинуваченого ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 45 400 гривень, яку в його інтересах було внесено на рахунок ТУ ДСА України в Одеській області його матір`ю ОСОБА_9 .
Суд вважає, що застава, внесена заставодавцем ОСОБА_9 в сумі 45 400 грн. за обвинуваченого ОСОБА_3 підлягає поверненню заставодавцю після набрання вироком законної сили.
В судовому засіданні захисник надала суду клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту на особисте зобов`язання, посилаючись на сумлінне виконання обвинуваченим покладених на нього судом обов`язків, та зменшення актуальності ризиків у даному кримінальному провадженні, оскільки судовий розгляд вже закінчено, проти чого не заперечував і прокурор.
Враховуючи особу обвинуваченого, сумлінну процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, та втрати актуальності ризиків у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з завершенням судового розгляду, суд вважає за доцільне до вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_4 змінити запобіжний захід з цілодобового домашнього арешту на більш м`який, а саме особисте зобов`язання, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Накладений арешт ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_10 від 12.02.2021 року на тимчасово вилучене майно у даному кримінальному провадженні, підлягає скасуванню відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України.
Питання щодо процесуальних витрат суд вирішує відповідно до вимог глави 8 Розділу І КПК України.
Витрати для проведення експертиз відсутні та цивільний позов не заявлено.
Питання щодо речових доказів судом вирішується в порядку вимог ст. 100 КПК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілому ОСОБА_6 повернуто мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 3S», тому слід вважати його повернутим власнику.
Мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J6», який було вилучено у ОСОБА_3 при затриманні, та який йому належить, слід повернути його власнику.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 50, 61, 65, 75, 76, 186 КК України, ст. ст. 100, ч. 3 ст. 349, 367-371, 373, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Визнати винним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Призначити ОСОБА_3 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`яти) років.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишити без змін.
Після набрання вироком законної сили запобіжний захід скасувати, заставу у розмірі 45 400 (сорок п`ять тисяч чотириста) гривень, внесену за ОСОБА_3 на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2021 року повернути заставодавцю, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Роз`яснити ОСОБА_3 , що якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчиняє правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.
Визнати винним ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання вироком законної сили змінити на особисте зобов`язання.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, до вступу вироку в законну силу, а саме:
1) не відлучатися з місця проживання без дозволу суду;
2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;
3) докласти зусиль до пошуку роботи.
Роз`яснити ОСОБА_4 , що якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчиняє правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.
Накладений арешт ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_10 від 12.02.2021 року на тимчасово вилучене майно у даному кримінальному провадженні, а саме: мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 3S», у корпусі сірого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 ; МЕІD: НОМЕР_3 у чохлі чорного кольору з оправою золотого кольору без сім-карти; та мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J6», у корпусі чорного кольору ІМЕІ1: НОМЕР_4 ; ІМЕІ2: НОМЕР_5 із сім-картою НОМЕР_6 скасувати.
Речові докази, а саме:
- мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 3S», у корпусі сірого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 ; МЕІD: НОМЕР_3 у чохлі чорного кольору з оправою золотого кольору без сім-карти, який належить потерпілому ОСОБА_6 вважати повернутим його власнику;
- мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J6», у рорпусі чорного кольору ІМЕІ1: НОМЕР_4 ; ІМЕІ2: НОМЕР_5 із сім-картою НОМЕР_6 , який належить ОСОБА_3 повернути його власнику.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження та на нього може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня проголошення вироку через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Суддя Приморського районного
суду м. Одеси ОСОБА_1