Справа № 158/457/21
Провадження № 1-кс/0158/287/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року м. Ківерці

Слідчий суддя Ківерцівського районного суду Волинської області ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянув клопотання прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000036 від 12.03.2013 року за підозрою ОСОБА_4 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.209 та ч.3 ст.358 КК України, ОСОБА_5 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.190 та ч.3 ст.358 КК України, ОСОБА_6 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.190 та ч.3 ст.209 КК України, -

в с т а н о в и в :

25.03.2021 року до слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області надійшло клопотання прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000036 від 12.03.2013 року за підозрою ОСОБА_4 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.209 та ч.3 ст.358 КК України, ОСОБА_5 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.190 та ч.3 ст.358 КК України, ОСОБА_6 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.190 та ч.3 ст.209 КК України

Клопотання мотивує тим, що 21.06.2018р. ОСОБА_6 , повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.209 КК України у кримінальному провадженні № 0000036 від 12.03.2013р.

20.02.2019р. ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області підозрюваній ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою АДРЕСА_1 , строком на два місяці.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2020р. у зв`язку із невиконанням ОСОБА_6 обов`язків покладених ухвалою слідчого судді про обрання запобіжного заходу, надано дозвіл на її затримання для розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу на тримання під вартою.

В ході проведення досудового розслідування даного кримінального провадження було встановлено, що підозрювана ОСОБА_6 14.07.2005 придбала земельну ділянку кадастровий номер :01:030:0001 площею 0,250 га, що знаходиться на території АДРЕСА_2 . В подальшому підозрюваною ОСОБА_6 було оформлено право власності на земельну ділянку, про що свідчить наявність державного акту на право власності на земельну ділянку. Однак відповідно до витягу з Єдиного реєстру нерухомо майна встановлено, що з 2017 року право власності на дану земельну ділянку перереєстровано на ОСОБА_7 який з підозрюваною ОСОБА_6 перебуває у зареєстрованому шлюбі з 1997 року.

Крім того, встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці розміщений новозбудований житловий будинок, який не введено в експлуатацію та право власності на який не зареєстровано.

Також встановлено, що чоловік підозрюваної ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснив реєстрацію автомобіля «TOYOTA AVENSIS» чорного кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак « НОМЕР_2 », на підставі договору дарування, яким в подальшому користувалась підозрювана ОСОБА_6 .

Беручи до уваги, що вищезазначене майно, належить чоловіку підозрюваної ОСОБА_6 ОСОБА_7 , просить накласти арешт на вказане нерухоме майно з метою забезпечення виконання вироку в частині конфіскації майна.

Прокурор Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 в судове засіданні не з`явився, до суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Клопотання підтримує, з підстав викладених у ньому, просить його задовольнити.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до статей 94, 132, 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Частиною 1 ст. 167 КПК України визначено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Так згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Відповідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У своєму рішенні від 23.01.2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява №19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1,2 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникає з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Частинами 1, 2 статті 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене і загальні засади кримінального провадження, оскільки клопотання не містить належного обґрунтування, а також прокурором не надано належних доказів, а тому клопотання про накладення арешту на вказане майно, з метою виконання вироку суду в частині конфіскації майна до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст..ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в:

В задоволенні клопотання прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0000036 від 12.03.2013 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ківерцівського районного суду ОСОБА_1