Провадження № 11-кп/4820/461/21
Справа № 675/211/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції з ДУ «Замкова виправна колонія №58», Ізяславським районним судом Хмельницької області кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 квітня 2021 року

в с т а н о в и л а :
Засуджений ОСОБА_8 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія №58», звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Також ОСОБА_8 просив визначити термін можливого перегляду його покарання шляхом застосування умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановити проміжки часу для його повторення та чіткі критерії, на підставі яких він має відбуватися.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що за нормами чинного законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке або умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відноситься до компетенції суду.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просив ухвалу Ізяславського районного суду від 23 квітня 2021 року скасувати та постановити нову, якою його клопотання задовольнити.

Уважав, що ухвала місцевого суду є незаконною, необгрунтованою та такою, що прийнята з порушенням норм матеріального права.

Зауважував, що суд першої інстанції необґрунтовано послався на неможливість застосування положень ст.ст.81 та 82 КК України.

Зазначав, що подальше його тримання під вартою порушує ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Указував, що суд першої інстанції безпідставно не застосував сталу прецедентну практику Європейського суду з прав людини, помилково тлумачив не цілком чіткі положення закону про кримінальну відповідальність не на користь засудженого.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги; в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримання доводів, викладених у апеляційній скарзі; прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого; перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п.3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст.64 КК України не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

Відповідно до ч.1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

На даний час заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно у порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що повною мірою відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 ст.87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Ураховуючи норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, лише шляхом помилування засудженого, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

Установлено, що ОСОБА_8 засуджений 03 листопада 2003 року вироком Апеляційного суду Одеської області за ст.177 ч.1 КК України (в редакції 1960 року), ст.263 ч.1 КК України, ст.69 КК України (в редакції 1960 року), ст.93 п.п. «а», «г», «з», «і» КК України (в редакції 1960 року), ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього майна, яке є його особистою власністю.
Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 25 травня 2004 року вирок апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2003 року щодо ОСОБА_8 змінено. Виключено з вироку кваліфікацію дій за ст.69 КК України і ухвалено вважати його засудженим за ст.177 ч.1 КК України (в редакції 1960 року), ст.263 ч.1 КК України, ст.93 п.п.«а», «г», «з», «і» КК України (в редакції 1960 року), ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього майна, яке є його особистою власністю. У решті вирок відносно ОСОБА_8 залишено без зміни.

Слід зазначити, що суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_8 призначив йому покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_8 , будь-яким законом не усунута.

Згідно характеристики Державної установи «Замкова виправна колонія №58» від 21 квітня 2021 року засуджений ОСОБА_8 , перебуваючи у вказаній установі виконання покарань, зарекомендував себе посередньо, сім разів заохочувався, під час перебування в умовах попереднього ув`язнення та закладах виконання покарання допустив два порушення вимог режиму утримання, за що два рази притягнутий до дисциплінарної відповідальності, стягнення є погашеними.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначала, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Окрім того, як обґрунтовано зазначено місцевим судом, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке або умовнодострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативноправових актах, що не відносяться до компетенції суду.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Право на помилування в Україні визначене ст.87 КК України, де в ч.1 зазначеної статті, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Доводи засудженого про те, що відповідно до Конституції України та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, місцевий суд обґрунтовано відхилив, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини.

Ураховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про застосування умовно-дострокового звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а також про визначення чіткого терміну перегляду призначеного покарання та визначення чітких критеріїв такого перегляду слід відмовити.

Колегія суддів звертає увагу, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені. Отже, відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на даний час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Відповідно до п.п.2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року №223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Таким чином, колегія суддів уважає, що поставлені в клопотанні вимоги засудженого про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що національні суди не мають права відмовляти в задоволенні такого клопотання, яке відповідає сталій практиці Європейського суду, у даному випадку не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Висновок місцевого суду є належним, обґрунтованим та відповідає чинному законодавству України.

Судом першої інстанції було, крім того, ретельно перевірено характеризуючі дані про особу засудженого під час відбування покарання, досліджено матеріали справи, які свідчать, що останній в цілому характеризується посередньо, однак така обставина не є в даному випадку визначальною для вирішення питання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким.

Ухвала місцевого суду є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 квітня 2021 року щодо відмови в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4