Провадження №11-сс/801/445/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
підозрюваного ОСОБА_7
та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2021 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.06.2021 р. за №0000878, якою задоволено клопотання слідчого, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах досудового розслідування, строком на 60 днів, з визначенням розміру застави відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Слідчий ОСОБА_9 звернувся до суду з вказаним клопотанням, погодженим з прокурором ОСОБА_6 , мотивуючи свої вимоги тим, що 08.06.2021 близько 22:05 години водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «КІА», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Черняховського в місті Вінниці, зі сторони вулиці Карбишева, в напрямку вулиці Сабарівське шосе, в районі електроопори № 38, не вибрав безпечної швидкості руху з урахуванням дорожньої обстановки, внаслідок чого не впорався з керуванням, втратив можливість постійного руху транспортного засобу та безпечного керування ним, виїхав на зустрічний тротуар, де, з необережності, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалася по тротуару в зустрічному напрямку.
Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 самовільно залишив місце події.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до довідки з МКЛ ШМД № 01-26/860 від 09.06.2021, отримала тілесні ушкодження у вигляді: «Політравма, закриті переломи верхньої лобкової кістки та крижово-клубового з`єднання справа, рвані поверхневі рани середньої третини лівого стегна, садна середньої третини правого стегна», які відповідно до п. 2.2.1 (а),(в) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я (понад 21 день).
Таким чином, в діях водія ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п. п. 2.9(а), 12.1, 2.10 (а, б, г, ґ, д, е), Правил дорожнього руху України, де зазначено, що:
п. 2.9(а) «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;
п. 12.1 - «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;
п. 2.10(а, б, г, ґ, д, е), «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:
- а) «негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди»;
- б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;
- г) «вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу»;
- ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;
- д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції;
- е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди».
Невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п. п. 2.9(а), 12.1 Правил дорожнього руху України знаходиться у причинному зв`язку з наслідками даної дорожньо-транспортної пригоди.
Невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п. 2.10 Правил дорожнього руху України не знаходиться у причинному зв`язку з наслідками даної дорожньо-транспортної пригоди.
Своїми необережними діями ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Крім цього, 08.06.2021 близько 22:05 години водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «КІА», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Черняховського в місті Вінниці, в районі електроопори № 38, в порушення вимог п. п. 2.9(а), 12.1 Правил дорожнього руху України, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалася по тротуару в зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 , достовірно розуміючи, що пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, перебуває в небезпечному для життя стані, позбавлена реальної можливості до самозбереження, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не переконався чи потребує остання допомоги, не вжив заходів для надання їй першої медичної допомоги, не звернувся за допомогою до інших осіб та не відправив потерпілу до лікувального закладу, хоча повинен і мав об`єктивну можливість це зробити, не виконавши свого громадянського обов`язку, що покладав на нього закон і загальновизнані норми моралі, з метою уникнути відповідальності, діючи умисно, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, самовільно залишив місце події без транспортного засобу.
Своїми умисними діями ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, повністю підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів, а саме: протоколом огляду місця події від 08.06.2021; довідкою з МКЛ ШМД № 01-26/860 від 09.06.2021; висновком медичного огляду № 1455 від 09.06.2021, відповідно до якого ОСОБА_7 перебуває в стані наркотичного сп`яніння в наслідок вживання амфетаміну; показами підозрюваного ОСОБА_7 ; показами потерпілого ОСОБА_11 ; показами потерпілої ОСОБА_10 ; показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , іншими матеріалами кримінального провадження.
Слідчий зазначив, що враховуючи особу підозрюваного ОСОБА_7 , зокрема, який є судимим за умисний злочин, крім того підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень у стані наркотичного сп`яніння, ступень тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_10 , а також тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, ніде не працює, в нього відсутнє постійне джерело доходу, вважає, що менш суворі запобіжні заходи, у тому числі домашній арешт, не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та виконанню на підозрюваним ОСОБА_7 покладених обов`язків.
В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав за обставин, викладених в ньому, та просив клопотання задоволити.
Підозрюваний ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечили проти задоволення клопотання, оскільки ризики не доведені, просили застосувати більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту з метою можливості працювати та заробляти кошти на утримання своєї родини та відшкодування коштів потерпілій.
Захисник ОСОБА_8 зазначив, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке вчинене з необережності, хоча офіційно не одружений, однак має родину: співмешканку ОСОБА_16 , яка народила сумісну дитину: сина ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , крім того в нього на утриманні знаходиться син співмешканки 2006 року народження та його батько пенсіонер ОСОБА_18 , також його підзахисний не офіційно працює.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2021 року клопотання задоволено частково.
Застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах досудового розслідування, строком 60 (шістдесят) днів з моменту затримання, а саме: до 14.45 год. 07 серпня 2021 року.
Одночасно визначено розмір застави, в сумі 45 400 (сорок п`ять тисяч чотириста) гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена у визначеному порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Роз`яснено, що підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом дії ухвали.
У разі внесення застави зобов`язати підозрюваного ОСОБА_7 виконувати обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
- не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначено на час дії ухвали суду.
Упродовж застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначено утримувати ОСОБА_7 у Вінницькому СІЗО Вінницької установи виконання покарань №1 УДПтСУ у Вінницькій області.
В іншій частині вимог відмовлено.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2021 року скасувати та застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби з перебуванням за місцем проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 .
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ні слідчим, а ні прокурором в судовому засіданні не визначено наявність реальних ризиків, за наявності яких необхідно обирати найсуворіший запобіжний захід. Зазначені слідчим в клопотанні ризики є необґрунтованими та нічим не підтверджуються. Вважає, що слідчий суддя помилково застосував до ОСОБА_7 вказаний запобіжний захід, оскільки інкриміновані йому злочини є нетяжкими, під час допиту надав зізнавальні показання, не має намірів ухилятися від слідства та суду, зобов`язується прибувати на перший виклик слідства чи суду та виконувати всі обов`язки, які визначить суд. Також звернув увагу суду на те, що його підзахисний має постійне, неофіційне місце роботи вантажника ПП «Бондарукові ковбаси», має дружину ОСОБА_16 , яка не працює і знаходиться на утриманні разом із спільним малолітнім сином ОСОБА_19 , 2020 р.н., якого вони разом виховують. Крім того з підозрюваним ОСОБА_7 разом проживає його батько ОСОБА_18 , 1954 р.н., який є непрацездатною особою та пенсіонером за віком, який також потребує утримання. Таким чином, застосований запобіжний захід ставить родину підозрюваного в скрутне матеріальне становище та позбавляє можливості належного відшкодування заподіяних під час ДТП збитків.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 подану в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи. Звернув увагу суду на те, що ОСОБА_7 сплатив у відповідному порядку розмір застави визначений слідчим суддею суду першої інстанції.
Підозрюваний ОСОБА_7 апеляційну скаргу свого захисника підтримав і також просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою. Додав, що слідчим при зверненні з клопотанням посилання на п.4 ч.2 ст.183 КПК України, є помилковим.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступ захисника, підозрюваного, заперечення прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Статтею 29 Конституції України визначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Згідно вимог ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.
За частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.

Так, вирішуючи питання щодо часткового задоволення клопотання слідчого та застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя суду першої інстанції встановив та виходив з того, що ОСОБА_7 є раніше судимий, в тому числі за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, знову обґрунтовано підозрюється у вчиненні нових не тяжких злочинів, вчинених у стані наркотичного сп`яніння, надані стороною обвинувачення докази доводять обставини, що ОСОБА_7 має низькі соціально стримуючі фактори, відсутні джерела постійного доходу, що підтверджує наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме: ОСОБА_7 може продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення, переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Також слідчим суддею були прийняті за ґрунтовні доводи прокурора про те, що застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, є недостатньою мірою, оскільки вони не будуть слугувати забезпеченню виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також не зможуть запобігти його спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, що виключають об`єктивну можливість щодо застосування до підозрюваного такого виду запобіжного заходу як особисте зобов`язання.
Також слідчий суддя вважав, що оскільки осіб, які б виявили бажання особисто поручитися за виконання підозрюваним ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків відповідно до ст.194 КПК України і зобов`язалися за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу, не знайшлося. Разом з цим, слідчий суддя також вважав, що застосування до підозрюваного такого виду запобіжного заходу, як особиста порука не виявляється можливим, а передбачений ст.181 КПК України запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, неможливо застосувати, оскільки ОСОБА_7 зможе переховуватися від органів досудового розслідування суду. Прокурором було доведено наявність обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України.
При цьому, слідчий суддя прийшов до висновку, що не підлягала до задоволення вимога слідчого при застосуванні до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави, що складає 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Слідчий суддя враховуючи особу ОСОБА_7 , його матеріальний стан та характер вчиненого злочину, завдану шкоду потерпілій, вважав за доцільне визначити останньому розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, передбачених названим Кодексом, саме у виді 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 45400 гривень.
Так, за частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.
Згідно ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якої підозрюється особа.
При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу відповідно до ст.178 КПК України, суд, крім наявності ризиків, зобов`язаний оцінити в сукупності серед інших такі обставини: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, колегія суддів зважає на те, що, в контексті практики Європейського суду з прав людини наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин (рішення від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства»).
На думку колегії суддів апеляційного суду відомості та докази, що містяться в доданих до клопотання слідчого матеріалах, у їх сукупності дають підстави вважати, що підозра про причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за викладених у клопотанні обставин, є обґрунтованою, відтак висновок слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри відповідає закону та фактичним обставинам кримінального провадження.
При цьому, на даному етапі провадження суд не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу. А тому, з огляду на наведені у клопотанні слідчого дані, у слідчого судді суду першої інстанції були всі підстави для висновку, що представлені докази об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, на даному етапі хоча і не можна стверджувати про їх достатність для негайного засудження, проте можна дійти висновку про виправданість подальшого розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1994 року.

Встановлено, що відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Окрім того, відповідно до п.п.4, 5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як:
-до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років;
-до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
За змістом ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками слідчого судді суду першої інстанції, що розглядаючи клопотання слідчого, як того вимагає закон було встановлено наявність достатніх підстав вважати, що ризики, на які вказує слідчий існують та підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що підозрюваний ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового слідства та/або суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та продовжувати вчиняти нові кримінальні правопорушення, відсутність у підозрюваного достатніх соціально-стримуючих чинників та схильність до вчинення злочинів.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
У відповідності до п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» зазначено, що розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Проте, колегія суддів вважає, що як слідчий при зверненні з вказаним клопотанням, так і слідчий суддя суду першої інстанції дійшли до помилкового висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України, керуючись при цьому положенням п.5 ч.2 ст.183 КПК України, за змістом якої запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Встановлено, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України, які відповідно до ст.12 КК України віднесені до не тяжких злочинів. Де санкцією ч.1 ст.286-1 КК України визначено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох років до п`яти років та санкцією ч.1 ст.135 КПК України, передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до двох років або позбавленням волі на той самий строк.
За таких обставин, як органу досудового розслідування, так і слідчому судді суду першої інстанції в даному випадку слід було керуватися положенням п.2 ч.2 ст.183 КПК України, в якій чітко визначено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Відповідно, до ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Частиною 7 ст.194 КПК України визначено, що обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців.
Колегія суддів вважає, що своїми діями ОСОБА_7 керуючи транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння, показав свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки, вчиняючи кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я, завідомо залишивши без допомоги потерпілу, проявив самовпевненість у безкарності за свій вчинок.

При цьому на думку колегії суддів, з урахуванням віку та стану здоров`я підозрюваного, особи останнього, який має постійне місце реєстрації та проживання на території Вінницького району, Вінницької області, наявність сім`ї, на утриманні спільного малолітнього сина, 2020 р.н., та неповнолітнього сина, 2006 р.н. від першого шлюбу співмешканки, непрацездатного батька-пенсіонера та самої дружини, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, позитивної характеристики виданої за місцем проживання, характер вчинення кримінальних правопорушень, який є особою раніше судимою, визнання своєї вини, недоведення прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу вважає, що застава, як альтернативний запобіжний захід триманню під вартою, в сукупності з обов`язками, передбаченими ч.5 ст.194 КПК України, зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та не буде порушувати його права, передбачені ст.43 Конституції України.
При визначенні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді застави, апеляційний суд наряду з положенням ст.182 КПК України, враховує також і практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з рішеннями ЄСПЛ у справі «В. проти Швейцарії» (W. V. Switzerland), 14379/88, 26 січня 1993 року, у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain), 12050/04, 8 січня 2009 року.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, матеріальне становище підозрюваного, тяжкість правопорушень, у яких він підозрюється, апеляційний суд вважає, що застава у розмірі із визначенням останньому застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що еквівалентно 45400 гривень, здатна забезпечити виконання ОСОБА_7 обов`язків які будуть на нього покладені, у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України та не буде порушувати його права, передбачені ст.43 Конституції України.

Відповідно до ст. 182 КПК України, з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді застави щодо особи, яка не тримається під вартою, в тому числі до фактичного внесення коштів на відповідний рахунок, а також з моменту звільнення підозрюваного, обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підозрюваний, обвинувачений, заставодавець зобов`язані виконувати покладені на них обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Манчіні проти Італії» зазначив, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст.5 п.1 п.п. с) Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги захисника щодо застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки вважає, що вказаним запобіжним заходом буде погіршення правового становища самого підозрюваного, так і різким погіршенням матеріального становища його сім`ї.

Разом з цим, в ході апеляційного розгляду, у відповідності до копії квитанції Приватбанк від 14.06.2021 встановлено, що підозрюваним було сплачено визначений слідчим суддею суду першої інстанції розмір застави в сумі 45 400 гривень.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, з постановленням нової ухвали якою відносно підозрюваного слід застосувати запобіжний захід у вигляді застави, із покладанням процесуальних обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419,422 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2021 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах досудового розслідування, строком на 60 днів, з визначенням розміру застави відносно підозрюваного ОСОБА_7 за ч.1 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України скасувати та постановити нову ухвалу.
Клопотання слідчого Слідчого відділення РЗСТ СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 задовольнити частково.
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді застави в сумі 45 400 гривень.
Зобов`язати підозрюваного ОСОБА_7 виконувати обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
- не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4