Справа № 159/5062/20 Провадження № 11-кп/802/307/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець, зареєстрований та мешканець АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину, тимчасово безробітний, раніше судимий:
- 13.03.2020 Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч.3 ст.185, ст.ст.75, 76 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з іспитовим строком один рік;
- 02.09.2020 Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) місяців арешту, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку;
засуджений за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, частково невідбутого покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2020 року, ОСОБА_8 призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 2 (два) місяці.
Згідно з ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, яке призначене за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 вересня 2020 року, у виді 4 (чотирьох) місяців арешту, більш суворим, ОСОБА_8 визначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 2 (два місяці).
Початок відбування покарання визначено рахувати з моменту затримання, тобто з 15 жовтня 2020 року.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішена доля речових доказів.
Згідно з вироком суду, на початку квітня 2020 року, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 повторно, діючи з прямим умислом та керуючись метою таємного викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, шляхом пошкодження навісного замка, проник у підвальне приміщення АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав картоплю, жовтого сорту загальною вагою 61,25 кг, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 490 гривень.
У поданій апеляційній скарзі захисник оскаржує рішення суду з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Просить вирок суду скасувати і ухвалити новий, яким кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, пояснення захисника, яка підтримала подану апеляцію у повному обсязі і просила скасувати вирок суду, міркування прокурора, який подану апеляцію заперечив та просив вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Стаття 94 КПК України визначає, що слідчий, прокурор, суд повинні оцінювати докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ при цьому не має наперед встановленої сили.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дотримуючись вказаних вимог закону, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив усі представлені стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме: таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у сховище, і надав їм належну правову оцінку.

Незважаючи на апеляційні доводи захисника про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати, обвинувачений у місцевому суді вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, підтвердивши викладені в обвинуваченні обставини, щиро розкаявся та просив його суворо не карати.
На переконання апеляційного суду, доводи сторони захисту спростовуються сукупністю й інших наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які у повній мірі були досліджені судом першої інстанції.

Зокрема, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, підтверджується витягом з ЄРДР від 16.04.2020 (а.к.п.31), протоколами огляду місця події (а.к.п.61-69).
Крім того, під час проведення слідчого експерименту від 09.09.2020, дослідженого місцевим судом, обвинувачений ОСОБА_8 в присутності понятих сам показав усі обставини скоєння злочину, вказавши, як, шляхом злому, відкрив вхідні двері підвального приміщення потерпілої, проникнув всередину, та куди на зберігання відніс викрадене майно (а.к.п.72-77).
При цьому, в суді першої інстанції ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті щодо нього. У вчиненому щиро розкаявся та просив його суворо не карати (а.к.п.79-80).
З урахуванням позиції самого обвинуваченого, який повністю визнав свою вину піддавати вищенаведені докази сумніву у апеляційного суду немає підстав, оскільки, згідно зі ст.86 КПК України, вони отримані у порядку, встановленому КПК України, а, отже, є допустимими.

У поданій апеляційній скарзі захисник оскаржує вартість викраденої її підзахисним рослинної речовини картоплі, оскільки, на її переконання, вона є завищеною.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджена та дана належна правова оцінка вартості викраденого ОСОБА_8 майна.
Так, під час апеляційного розгляду встановлено, що згідно з обвинувальним актом обвинувачений викрав картоплю, жовтого сорту загальною вагою 61,25 кг, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 490 гривень (а.к.п.2, зворот).
У місцевому суді захисник клопотала про призначення товарознавчої експертизи, оскільки у кримінальному провадженні під матеріальними збитками треба розуміти грошовий еквівалент (оцінку) заподіяної матеріальної шкоди, проте у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.
Положення ч.1, п.6 ч.2 ст.242 КПК України визначають, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням.

В обґрунтування вироку суд першої інстанції покликається на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі 420/1667/18, згідно з якою імперативність п.6 ч.2 ст.242 КПК у редакції Закону № 1261-VII щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.
Як вбачається з матеріалів провадження, у судовому засіданні стороною обвинувачення була подана довідка супермаркету «Наш Край» про вартість 1 кг картоплі станом на квітень 2020 року у розмірі 12,99 гривень та повідомлення Державної служби статистики України про середню вартість 1 кг картоплі в Україні у розмірі 14,75 гривень.
Однак, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вартість 1 кг картоплі у розмірі 8 гривень, яка зазначена в обвинувальному акті, не виходячи за межі обвинувачення і не погіршуючи становище обвинуваченого.
Тому вказані твердження сторони захисту суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Таким чином, обставини вчинення даного злочину в сукупності з дослідженими місцевим судом доказами повністю спростовують версію сторони захисту про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Необхідно звернути увагу і на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Отже, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, і приймаючи до уваги наявність належних і допустимих доказів, які доводять вину ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав його винуватим у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у сховище, та правильно кваліфікував його дії за ч.3 ст.185 КК України.

Відповідно до приписів ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання, місцевий суд, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який належить до категорії тяжких, усі обставини кримінального провадження та дані про особу винного.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, місцевий суд відніс визнання вини та щире каяття.
Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлені.

Судом першої інстанції також враховано, що обвинувачений раніше судимий за злочини проти власності та повторно скоїв аналогічний злочин.
Також, слід відмітити, що місцевий суд взяв до уваги і позицію потерпілої, яка будь-яких претензій до обвинуваченого не має, а також повернення останнім викраденого майна.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що така позиція потерпілої сторони не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, визначеному в санкції ч.3 ст.185 КК України, яке апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На думку апеляційного суду, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді