КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №308/7178/20
Провадження №11-кп/824/1542/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 28, ст. 348, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 357 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

17 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та Державною установою «Київський слідчий ізолятор» матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_9 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора обвинувачених захисника ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
В с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , кожного до 13 лютого 2021 року включно. У задоволенні клопотань захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченим відмовлено.

Цією ж ухвалою зобов`язано Начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області та начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор», іншої установи попереднього ув`язнення за місцем утримання ОСОБА_6 негайно забезпечити додержання права останнього на належну медичну допомогу, зокрема в частині проведення медичного обстеження ОСОБА_6 та забезпечення можливості відповідного лікування згідно встановленого діагнозу, у зв`язку із чим надано згоду на етапування останнього до відповідного медичного закладу для надання медичної допомоги згідно призначень лікаря.
Суд першої інстанції в частині продовження строку тримання під вартою, мотивував своє рішення тим, що з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , метою яких, згідно обвинувачення було позбавлення життя людини, які утворюють сукупність особливо тяжкого, тяжкого та нетяжкого злочинів, за один з яких, зокрема, передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, міри покарання, яке може бути призначене обвинуваченим у разі доведення їх винуватості, а усвідомлення обвинуваченими цієї обставини, переконливо дає підстави вважати про існування наступних ризиків, а саме: можливість переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, продовжити кримінальне правопорушення.
При цьому у контексті наявності ризику незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_6 обвинувачується в іншому кримінальному провадженні у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 345 КК України, а саме у погрозі вбивством слідчому ОСОБА_12 у цьому кримінальному провадженні, що на думку суду першої інстанції свідчить про високу ймовірність наявності вказаного ризику для обвинуваченого ОСОБА_6 ..
Також, під час розгляду питання про існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, судом першої інстанції враховано, що у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_9 обвинувачується у викраденні, умисному знищенні та пошкодженні особливо важливих офіційних документів, які знаходились у матеріалах кримінального провадження 0000197.
Наведене вище, на переконання суду першої інстанції, вказує на те, що саме застосування до кожного обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду здатне забезпечити ненастання зазначених та інших ризиків. Разом з тим, суд першої інстанції вважає обґрунтованою і доведеною ту обставину, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не забезпечить попередження зазначених прокурором ризиків.
Характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_6 ,зокрема, перебування його у шлюбі, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, постійного місця проживання, його активна громадська діяльність, на переконання суду першої інстанції, не переважають можливих ризиків неправомірної його поведінки, а тому, на даний час суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який, оскільки наявні обґрунтовані побоювання щодо настання встановлених ризиків у разі застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого ОСОБА_6 .
Крім того, суд вказав, що характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_9 , а саме, обіймання посади оперуповноваженого Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на час вчинення інкримінованих злочинів, його молодий вік, а також наявність постійного місця проживання не переважають можливих ризиків неправомірної його поведінки, в зв`язку з чим суд не знайшов підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року скасувати в частині продовження строку тримання під вартою, та постановити в цій частині нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою його постійного місця проживання; АДРЕСА_1 або визначити розмір застави, що відповідає 441 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 001 070 грн. один мільйон одна тисяча 70 гривень 00 копійок)

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не взяв до уваги наявність підстав для зміни запобіжного заходу ОСОБА_6 з підстав необґрунтованості підозри та відсутності ризиків на даній стадії кримінального провадження.

Щодо необґрунтованості підозри захисник ОСОБА_7 зазначає, що в обвинуваченні відсутні прямі докази вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст. 28, ст. 348 КК України. А саме підшукання виконавця вбивства та забезпечення його засобами та знаряддями вчинення злочину, як зазначається в підозрі.

Апелянт вказує на те, що огляд місця події є суперечливим доказом вини ОСОБА_6 . З описаних документів складається враження, що автомобіль на місце огляду привезли і поставили, після того як він побував біля ГУНП в Закарпатські області, а тоді вже оглянули. На думку захисника, можливо саме в цей момент і підкинули гільзи і все інше, а також можливо навіть припустити, що подія відбулась в іншому місці.

Також захисник вказує на те, що протоколи огляду місця події не відображають реальних обставин вчинення кримінального правопорушення та суперечать протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 12.07.2019 та свідка ОСОБА_14 від11.07.2019 року, що підтверджує необґрунтованість підозри, чому суд першої інстанції не надав обґрунтованої оцінки.

Крім цього, апелянт вказує на те, що повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 25 вересня 2019 року фактично ґрунтується на доказах, які були отримані з камер відео спостереження у період з 08.07.2019 року по 11.07.2019 року, проте, захисник зазначає, що ОСОБА_15 -шоти, які були зафіксовані в протоколі огляду від 15 серпня 2019 року, не містять чіткого зображення особи, за ними не можливо встановити, що на зображеному малюнку є саме ОСОБА_6 і ним були вчинені дії, які описані в протоколі огляду. Протоколом нібито підтверджується рух підозрюваних в одному напрямку в той же час, але разом з тим зустрічі їх з ОСОБА_9 не зафіксовано, а тому, на думку апелянта, твердження обвинувачення про їх зустріч є лише припущенням.

Також сторона захисту вказує на те, що протокол огляду на який посилається сторона обвинувачення як на доказ обґрунтованості підозри, містить значні похибки в часі, які перешкоджають встановленню дійсного часу подій, які описані протоколом.

Крім цього, на переконання апелянта, необґрунтованість підозри підтверджується невірною, кваліфікацією діяння за ст. 348 КК України, оскільки кваліфікаційною ознакою злочину, передбаченого ст. 348 КК України - є виконання працівником правоохоронного органу саме службових обов`язків, то органами досудового розслідування неправильно кваліфіковано діяння, а відтак, за доводами захисника, в повідомленні про підозру фактичні обставини, які обвинувачення вважає встановленими, не відповідають правовій кваліфікації кримінального правопорушення і посилання на те, що ОСОБА_16 виконував свої службові обов`язки є безпідставним та надуманим, що підтверджує необґрунтованість підозри.

Таким чином, за доводами адвоката ОСОБА_7 , стороною обвинувачення не надано суду жодного прямого доказу вини ОСОБА_6 в інкримінованих йому злочинах. Підозра повідомлена ОСОБА_6 є необґрунтованою, що виключає можливість законного продовження тримання під вартою, на що суд першої інстанції увагу не звернув.

Щодо обґрунтування відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України захисник зазначає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не надав оцінки належному виконанню процесуальних обов`язків ОСОБА_6 в іншій справі, а саме, стосовно ОСОБА_6 та інших осіб, починаючи з 14.01.2013 року проводилось як досудове розслідування, так і судове провадження у рамках кримінального провадження №0000017 (справа №466/997/14-к) за ч.ч. 2,3 ст. 365, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 377 КК України, кінцевим результатом якого став виправдувальний вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 24 липня 2017 року. На протязі довгих років розслідування та судового розгляду ОСОБА_6 належним чином виконував свої процесуальні обов`язки як обвинувачений та жодного разу не ухилився від жодного допиту, судового засідання чи іншої процесуальної дії та не покидав межі України.

Щодо відомостей про перетин кордону ОСОБА_6 , захисник зазначає, що він після події злочину, починаючи з 17.07.2019 року та до 18.09.2019 року дійсно перетинав кордон України, а тому слідуючи за логікою слідства, людина, яка організувала особливо важкий злочин, будучи в минулому правоохоронцем та усвідомлюючи, яке покарання їй загрожує, розуміючи, що здійснюється розслідування, мала б виїхати з України та не повертатись до закінчення розслідування, однак ОСОБА_6 відкрито більше восьми разів перетинав кордон в період після події злочину та до моменту його затримання і повертався, що свідчить про відсутність у нього намірів приховуватись від правоохоронних органів.

Адвокат ОСОБА_7 просить суд апеляційної інстанції врахувати міцність соціальних зв`язків ОСОБА_6 , який є одружений, має на утриманні малолітнього сина, є президентом Федерації боксу Закарпатської області, займається розвитком спорту в регіоні, є досить відомою та поважаною людиною в м. Ужгород.

Також апелянт просить врахувати, що рішенням Київського апеляційного суду від 13.11.2019 року у справі №757/51671/19-к визнано незаконним затримання ОСОБА_6 , що, на думку апелянта, також підтверджує позицію захисту про відсутність ризиків передбачених ст.177 КПК України.

Щодо ризиків, що ОСОБА_6 може впливати на свідків, то, на переконання апелянта, на даний час їх не існує, адже досудове розслідування в даному кримінальному провадженні завершено. Завершено збір доказів, проведено всі експертизи, допитано свідків, потерпілий та його родина знаходяться під дією заходів безпеки, що виключає будь-який вплив на нього ОСОБА_6 . Всі свідки та потерпілі допитані, необхідні огляди проведені, докази визнані речовими, а тому заявлені обвинуваченням ризики відсутні, так як його підзахисний не в змозі повпливати на вже зібрані докази.

Окрім цього, захисник вказує на те, що суд першої інстанції належним чином не врахував стану здоров`я ОСОБА_6 , який є незадовільним, що неодноразово підтверджували у своїх ухвалах слідчі судді Печерського районного суду м. Києва

Захисник зазначає, що як українські так і угорські лікарі, підтвердили, що ОСОБА_6 протипоказане перебування тривалий час без необхідних медичних заходів реабілітації, які неможливо забезпечити під час тримання під вартою, що може призвести до загострення хвороби коліна та неможливості самостійно пересуватись.

Крім цього апелянт вказує, що під час судового засідання 16.12.2020 року суд першої інстанції порушив право обвинуваченого ОСОБА_6 здоров`я та медичну допомогу, а також суд не вчинив жодних дій задля попередження поширенню вірусу, адже, не дивлячись на подані захисником ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_8 , дані протоколу випробувань №224169 від 10.12.2020 року про те, що у Приходька Івана, співкамерника ОСОБА_6 , виявлено вірус SARS-CoV-2, і сам ОСОБА_6 погано себе почував, разом з тим, судове засідання продовжилось в звичайному режимі, в скляній клітці разом з ОСОБА_6 , який мав симптоми вірусу, знаходився і ОСОБА_9 , якого не ізолювали ніяким чином. Крім того, в залі судового засідання знаходилось не менше 10 осіб, учасників судового процесу, що сприяло поширенню вірусу.

Щодо необхідності визначення розміру застави захисник зазначає, що під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою 26.08.2020 року, а також під час продовження строку дії заходу 22.10.2020 року та 16.12.2020 року Шевченківським районним судом м. Києва обвинуваченому ОСОБА_6 не було визначено розміру застави, достатньої для забезпечення ним обов`язків, передбачених КПК України. Захисник зазначає, що під випадки, передбачені частиною четвертою статті 183 КПК України ситуація щодо його підзахисного ніяким чином не підпадає, адже насильства він ніякого не вчиняв, загибелі чи будь-якого ушкодження людини не було та свої процесуальні обов`язки він виконує належним чином. Припущення, що злочин був вчинений із застосуванням насильства, не знайшло свого підтвердження матеріалами кримінального провадження.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що законодавство України не містить визначення поняття «злочину, вчиненого із застосуванням насильства», а тому, «злочин, вчинений із застосуванням насильства» є оціночною категорію, та повинен оцінюватись судом на підставі наявних доказів фактичного завдання шкоди життю та здоров`ю людини, однак в даній ситуації відсутні докази вчинення ОСОБА_6 будь-яких насильницьких дій щодо потерпілого.

Посилаючись на практику Європейського суду, захисник звертає увагу на те, що на даний час, в зв`язку із завершенням досудового розслідування, ризики ймовірного невиконання його підзахисним своїх обов`язків значно зменшились. Доказів існування нових ризиків сторона обвинувачення не надає та вони відсутні в матеріалах справи, а тому відсутні підстави для тримання його під вартою. В разі ухвалення судом виправдувального вироку, виникне грубе порушення прав людини, адже особу більше року необґрунтовано утримували в ув`язненні, до якого призвело вже визнане судом незаконне затримання, а тому, цілодобовий домашній арешт або застава, яка відповідає 441 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, забезпечить виконання моїм підзахисним покладених на нього процесуальних обов`язків, повністю усуне наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України та забезпечить ОСОБА_6 дотримання режиму реабілітації після перенесеної операції.

Крім того, адвокат ОСОБА_7 вважає, що суд, прийнявши рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обох обвинувачених в одній ухвалі, порушив вимоги КПК України, оскільки законодавець визначив, що суд продовжує дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно кожного конкретного обвинуваченого та за результатами вирішення питання про продовження ухвалює ухвалу, копію якої вручає обвинуваченому, а тому, законодавець не надає суду можливості продовжувати строк дії запобіжного заходу щодо всіх обвинувачених в одній ухвалі.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року в частині продовження строку тримання під вартою, та постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а клопотання захисника про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу, задовольнити, обрати ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що обґрунтування доцільності продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177- 178 КПК, України у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження, а саме: переховування від органів досудового розслідування; знищення приховування чи спотворення речей або документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження; перешкоджання кримінального провадження іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження того, в якому особа підозрюється, обвинувачується. Однак, вказані ризики у даній справі відсутні, а наведені доводи прокурора про їх наявність не підтверджуються доказами.

Посилаючись на п.1 ч.1 ППВСУ № 11 від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року), проте, на переконання сторони захисту, в даній справі «розумність» строку тримання під вартою порушена.

Захисник стверджує, що у даній справі немає обґрунтованої підозри, оскільки відсутні належні допустимі та достовірні докази причетності ОСОБА_6 до даної справи, а відтак, подане клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 є обґрунтованим, таке рішення відповідало б принципу перебування особи на свободі, засадам кримінального судочинства та вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року в частині продовження строку тримання під вартою, та постановити в цій частині нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодoбoвий домашній арешт за адресою його постійного місця проживання: АДРЕСА_2 .

Апелянт вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою та незаконною, адже в ній суд формально продовжив ОСОБА_9 строк тримання під вартою, не врахувавши належним чином необґрунтованість підозри та значного зменшення ймовірних ризиків невиконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Захисник звертає увагу суду на те, що ОСОБА_9 перебуває під вартою вже більше року, що суперечить міжнародній практиці, основне правило якої - чим довше особа під вартою - тим менше ризиків.

На переконання апелянта, слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Щодо необґрунтованості підозри, адвокат ОСОБА_10 зазначає, що згідно протоколу допиту потерпілого ОСОБА_16 від 12.07.2019 року потерпілий стверджує, що він одразу після стрільби продовжив рух по вулиці Собранецька, та приїхав до адмінбудівлі ГУНП в Закарпатській області, а відтак, автомобіль на місці злочину не залишився після обстрілу, а проїхав відстань десь біля двох кілометрів і зупинився біля будівлі ГУНП в Закарпатській області за адресою: м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці 13. Згідно протоколу огляду місця події від 11.07.2019 р., що проводився з 09:40 до 14:10, автомобіль, по якому стріляли, знаходиться на місці події, за адресою: м. Ужгород, вул. Осипенка, біля будинку №1, однак, на думку захисника, це неможливо, адже цей автомобіль без зупинки, щоб вийти з зони обстрілу, поїхав до будівлі ГУНП в Закарпатській області за адресою: м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці 13, і лише там зупинився згідно вищезазначених показів ОСОБА_13 від 12.07.2019.

Відтак, на переконання апелянта, огляд місця події є суперечливим доказом вини її підзахисного, на що суд уваги не звернув.

На думку захисника, з описаних документів складається враження, що автомобіль на місце огляду привезли і поставили, після того як він побував біля ГУНП в Закарпатські області, а тоді вже оглянули. На думку захисника, можливо саме в цей момент і підкинули гільзи і все інше, а також можливо навіть припустити, що подія відбулась в іншому місці.

Крім цього апелянт зазначає, що згідно протоколу допиту потерпілої ОСОБА_14 , вона перебувала в будинку за адресою: АДРЕСА_3 зранку 11.07.2019 року була на кухні, почула хлопок, зразу вийшла на поріг будинку, відхилила фіранку і отримала поранення. Згідно схеми огляду, що додана до протоколу огляду місця події від 11.07.2019 року, лінія вогню стрільця і будинок АДРЕСА_3 , в якому отримала поранення жінка знаходяться в розрізі один від одного близько 45 градусів, а відтак, на переконання захисника, з врахуванням такого кута пострілу та напряму польоту кулі, куля не могла поранити ОСОБА_14 саме при таких обставинах. Розліт гільз дивний, а тому, на підставі зазначених фактів виникає об`єктивне ствердження, що в громадянку ОСОБА_14 неможливо було поцілити з місця, звідки здійснені були простріли згідно схеми огляду, чому суд першої інстанції під час прийняття рішення про продовження строку тримання під вартою не надав належної оцінки. Вказане згодом було підтверджено і самим слідством, адже згідно постанови прокурора від 22.06.2020 року було закрито кримінальне провадження за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Захисник вказує на те, що виходячи зі змісту статей 104 та 137 КПК України, законодавець встановив, що для фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий проводить огляд місцевості та всю послідовність дій відображає у протоколі, а тому протоколи огляду місця події не відображають реальних обставин вчинення кримінального правопорушення та суперечать протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 12.07.2019 та свідка ОСОБА_14 від 11.07.2019 року, що підтверджує необґрунтованість підозри.

Крім цього апелянт вказує на те, що повідомлення про підозру від 25 вересня 2019 року фактично ґрунтується на доказах, які були отримані з камер відео спостереження у період з 08.07.2019 року по 11.07.2019 року, проте, як і захисник ОСОБА_7 вказує, що на зображеннях, доданих до клопотання, нема жодної спільної фото обох підозрюваних, тому твердження обвинувачення про їх зустріч в день вчинення кримінального правопорушення є лише припущенням, в решті наводить аналогічні доводи безпідставності висунутої підозри, на які послався і захисник ОСОБА_7

.

А також, даний захисник, як і захисник ОСОБА_7 вказує на невірну кваліфікацію діянь ОСОБА_9 за ст. 348 КК України.

Окрім цього, захисник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Апелянт зазначає, що її підзахисний утримується під вартою вже більше ніж рік. Фактично особа за відсутності доведеної вироком суду вини вже відбуває найтяжчу міру покарання - позбавлення волі.

Захисник вказує на те, що після вчиненої події, яка була зареєстрована в ЄРДР 11.07.2019 року, ОСОБА_9 не переховувався від органів слідства, вів нормальний спосіб життя, а тому, особа, якби вона вважала себе такою, яка вчинила протиправне діяння, одразу після вчинення злочину переховувалась би від органів слідства, проте, ОСОБА_9 не мав наміру приховуватись від органів слідства, адже тільки при затриманні 25.09.2019 року він дізнався про вчинений злочин.

Крім цього, апелянт вказує на те, що ОСОБА_9 є працівником правоохоронного органу, і як ніхто інший знає наслідки вчинення кримінально протиправного діяння. ОСОБА_9 не вчиняв дії, які б свідчили, що він має намір переховуватись від слідства.

Також захисник зазначає, що обвинувачений ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки, немолодих вже батьків, має постійне місце проживання, з місця служби характеризується виключно позитивно. З місця проживання характеризується позитивно, що підтверджується грамотою, виданою Тереблянською сільською радою ОСОБА_9 за вагомий внесок, неоціненну допомогу, самовідданність, небайдужість, ініціативу, активну громадську позицію у відстоюванні розвитку та інтересів села, є глибоко віруючою людиною, в Спасо-Преображенському чоловічому монастирі був понамарем та ніс послух з 2006 по 2018 рік, що не було враховано судом.

Апелянт стверджує, що стороною обвинувачення не подано жодного доказу того, що ОСОБА_9 має намір не виконувати свої процесуальні обов`язки та переховуватись від слідства та суду.

Щодо ризиків, що ОСОБА_9 може впливати на свідків, то, на переконання апелянта, на даний час їх не існує, адже досудове розслідування в даному кримінальному провадженні завершено. Завершено збір доказів, проведено всі експертизи, допитано свідків, потерпілий та його родина знаходяться під дією заходів безпеки, що виключає будь-який вплив на нього ОСОБА_9 . Всі свідки та потерпілі допитані, необхідні огляди проведені, докази визнані речовими, а тому заявлені обвинуваченням ризики відсутні, так як її підзахисний не в змозі повпливати на вже зібрані докази.

Крім того, апелянт зауважує на тому, що на думку її підзахисного, його незаконно утримують під вартою з метою психологічного тиску на нього з метою дачі показів на ОСОБА_6 . Протестуючи проти незаконного утримання під вартою, її підзахисний голодував з 09.07.2020 року по 17.07.2020 року, тобто майже 10 днів, що підтверджується відповіддю з ІТТ ГУНП. Під час перебування ОСОБА_9 поза межами ІТТ ГУ НП у м. Києві на слідчих діях або в судових інстанціях після повернення до Ізолятора тимчасового тримання ГУ НП у м. Києві, позбавляли харчування. В камері Ізолятора тимчасового тримання ГУ НП у м. Києві, де утримувався ОСОБА_9 були відсутні всі необхідні умови. Понад три місяці ОСОБА_9 утримувався в одиночній камері.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вказавши на законність ухвали суду, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних скарг, зважаючи на таке.

Згідно з ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000197, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.07.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ст. 348 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28 ст. 348, ч. 2 ст. 357 КК України.

16 грудня 2020 року в судовому засіданні прокурором подано клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, з посиланням на те, що на даний час існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема, те, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_9 будуть мати можливість переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року клопотання прокурора задоволено та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , кожного до 13 лютого 2021 року включно.

Суд першої інстанції врахував обставини вчинення злочину, особи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , які обвинувачуються, в тому числі, у вчиненні злочину, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачені перебуваючи на свободі можуть переховуватися від суду з метою уникнути покарання за вчинене, незаконно впливати на потерпілого та свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки в матеріалах провадження відсутні достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, і як наслідок обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора і продовжив тримання обвинувачених дев`яти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням воліпід вартою в межах двох місяців.

Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_6 , ОСОБА_9 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КК України, і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.
Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК Українитримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризику переховування від суду та впливу на потерпілого та свідків, то вони є безпідставними з огляду на наступне.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
З врахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , метою яких, згідно обвинувачення було позбавлення життя людини, які утворюють сукупність особливо тяжкого, тяжкого та нетяжкого злочинів та мають підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у разі визнання їх винуватими в інкримінованих кримінальних правопорушеннях та всі наявні в матеріалах провадження дані про осіб обвинувачених, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 можуть переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше їх тримання під вартою.
З приводу іншого ризику, а саме можливого впливу обвинуваченого на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, то колегія суддів зазначає, що на переконання колегії суддів, з врахуванням того, що на момент постановлення ухвали потерпілий та свідки у провадженні допитані не були, тому з великою ймовірністю існує і ризик незаконного впливу обвинуваченого на них. При цьому факт того, що досудове розслідування вже закінчено, і закінчено збір доказів, ніяким чином не спростовують існування ризику випливу на свідків, адже, згідно вимог КПК України суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймає під час судового засідання.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що з врахуванням того, що ОСОБА_6 обвинувачується в іншому кримінальному провадженні у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 345 КК України, а саме у погрозі вбивством слідчому ОСОБА_12 у цьому кримінальному провадженні, що на думку колегії суддів свідчить про високу ймовірність наявності вказаного ризику для обвинуваченого ОСОБА_6 , а також з врахуванням того, що у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_9 обвинувачується у викраденні, умисному знищенні та пошкодженні особливо важливих офіційних документів, які знаходились у матеріалах кримінального провадження №0000197, що вказує на те, що саме застосування до кожного обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду здатне забезпечити ненастання зазначених та інших ризиків.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 іншого запобіжного заходу, оскільки він не забезпечить належної поведінки обвинувачених під час розгляду кримінального провадження.

Відтак, доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доводами,

Що стосується посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 на порушення розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте обрання строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).
Відповідальність за дотримання розумних строків тримання підозрюваного під вартою покладається в першу чергу на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п. 100).
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення із посиланням на практику Європейського суду.
Що стосується посилань захисників обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про невірну кваліфікацію діянь ОСОБА_9 за ст. 348 КК України, то на цій стадії суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку даним обставинам.

А з приводу посилань захисників на відсутність обґрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, слід зазначити наступне.
Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційних скарг, пред`явлене ОСОБА_6 та ОСОБА_9 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 запобіжний захід відповідає не лише особам обвинувачених, а й характеру та тяжкості діяння, яке їм інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинувачених від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, у тому числі домашній арешт, не можуть забезпечити уникнення ризиків та виконання ОСОБА_6 та ОСОБА_9 покладених на них обов`язків, та відмовив у задоволенні клопотань захисників.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_9 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та родини, на чому наголошує сторона захисту, не може слугувати дійсною гарантією відсутності у ОСОБА_6 та ОСОБА_9 наміру переховування від суду та не виключає можливість продовження щодо обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Що ж стосується посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на необґрунтоване незастосування судом першої інстанції застави при продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то воно взагалі не може бути визнане обґрунтованим, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину, метою якого, згідно обвинувачення було позбавлення життя людини, а тому суд, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, в даному випадку, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

З приводу доводів захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_6 протипоказане перебування тривалий час без необхідних медичних заходів реабілітації, які неможливо забезпечити під час тримання під вартою, що може призвести до загострення хвороби коліна та неможливості самостійно пересуватись, то колегія суддів зазначає, що матеріали судового провадження не містять даних, які б вказували на суттєве його погіршення та неможливість утримання ОСОБА_6 під вартою у зв`язку з цим.
А з приводу іншого доводу, зокрема, того, що суд провівши судове засідання 16 грудня 2020 р., порушив права обвинуваченого ОСОБА_6 , адже, останній погано себе почував, то слід вказати, що колегія суддів з такими доводами не погоджується, зважаючи на те, що саме з метою дотримання прав обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції зобов`язав начальника ДУ "Київський слідчий ізолятор" провести медичне обстеження обвинуваченого ОСОБА_6 та у разі потреби надати останньому медичну допомогу, про результати повідомити суд.
Наведене свідчить про те, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою не залишився поза увагою суду, більш того, його було належним чином враховано, та відповідно, судом відреаговано з приводу дотримання установою ДУ "Київський слідчий ізолятор" права обвинуваченого ОСОБА_6 на охорону здоров`я.
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції прийнявши рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обох обвинувачених в одній ухвалі, порушив вимоги КПК України є безпідставними, оскільки у оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції навів доводи щодо продовження строку дії запобіжного заходу по кожному обвинуваченому окремо, а той факт, що це зроблено одним процесуальним документом (однією ухвалою), то це не суперечить вимогам чинного кримінального процесуального закону.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 під вартою колегія суддів не встановила.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 під вартою є законною, обґрунтованою і вмотивованою, постановлена згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисників, про які йдеться в поданих ними апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданих апеляційних скарг без задоволення, а ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року, в частині задоволення клопотання прокурора та продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , кожного до 13 лютого 2021 року включно залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4