Справа № 585/2472/20
Номер провадження 1-кп/585/163/21
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження № 0000036 від 20.08.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ромни, Сумської області, з середньою технічною освітою, не одруженого, непрацюючого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі КК України),

за участю сторін кримінального провадження:

сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_3 призваний на строкову військову службу 11.04.2018 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 23.06.2018 № 146 солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення та призначено на посаду водія 6 обслуги реактивного артилерійського взводу 1 реактивної артилерійської батареї 1 реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 .
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.
Відповідно до ст.ст. 19, 20, 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ч. 2 п. 18, ч. З п. 42, ч. 4 п. 81 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, солдат ОСОБА_3 25.06.2018 добровільно уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, строком на три роки.
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15/2015 від 14.01.2015, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 113-УІІІ від 15.01.2015, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 106, ст. ст. 17, 112 Конституції України та ст. ст. 4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993, оголошено проведення часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991 та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21.10.1993 особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Рішення про демобілізацію приймає Президент України, яким на теперішній час відповідних рішень не прийнято.
Тобто, особливий період розпочався з моменту набрання чинності Указом Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 на визначених територіях України та продовжується на цих територіях до оголошення (набрання чинності) окремого рішення Президента України про демобілізацію, яке до теперішнього часу оголошене не було.
Відповідно до вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та кожен повинен додержуватися вимог Конституції України та законів України; ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
Разом з тим, відповідно до ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 30, 35, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Військової присяги, Конституції України, законів України та статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.
Відповідно до вимог ст. ст. 1, 2, 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.
Однак, 10.08.2020 солдат ОСОБА_3 , діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин, у порушення вимог ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, самовільно залишив підрозділ військової частини НОМЕР_2 , який дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
Під час незаконної відсутності у військовій частині солдат ОСОБА_3 обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, перебуваючи за місцем своєї реєстрації, за адресою: АДРЕСА_1 , час проводив на всланий розсуд, на телефонні дзвінки командування підрозділу, в якому проходить військову службу, та командування частини не відповідав, про своє місце знаходження командування не повідомляв.
01.09.2020 року солдата ОСОБА_3 доставлено працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 до військової частини НОМЕР_2 .
Таким чином, солдат ОСОБА_3 , в період з 10.08.2020 по 31.08.2020 незаконно був відсутній у підрозділі військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , де повинен був проходити військову службу за контрактом.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнав повністю, суду пояснив, що 10.08.2020 року був на навчанні та десь о 10 год. покинув військову частину НОМЕР_2 , оскільки в зв`язку з аварією, що сталася напередодні він не міг проходити навчання.

На підставі ч. 3 ст. 349 Кримінально процесуального кодексу України (далі КПК України), за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позиції немає, останньому роз`яснено, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, суд вважає, що винність ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, доведена.

Дії ОСОБА_3 повинні бути кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, оскільки він самовільно залишив військову частину, в умовах особливого періоду.Визначаючи обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. 65 КК України, роз`ясненнями пунктів 1, 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, суд враховує, що кримінальне правопорушення передбачене ч.4 ст. 407 КК України є тяжким злочином (ч.5 ст. 12 КК України), покарання за який передбачено у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. Також, суд враховує обставини та наслідки вчиненого, зокрема, шкоди вказаним кримінальним правопорушенням завдано не було.

Також, суд враховує: - ставлення обвинуваченого ОСОБА_3 до вчиненого, зокрема, що він свою вину визнає; - дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, ніде не працює, під наглядом у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність заподіяних збитків.

Отже, з урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , тяжкості і обставин вчинення кримінального правопорушення, суд на підставі ст.69 КК України, вважає за можливе призначити ОСОБА_3 , більш м?який вид основного покарання, не зазначеного в санкції частини ч.4 ст. 407 КК України, у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на користь держави.

Прокурором клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу заявлено не було.

Судові витрати по справі відсутні.

Речові докази по справі відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначити йому на підставі ст.69 КК України більш м?який вид основного покарання, не зазначеного в санкції частини ч.4 ст. 407 КК України, у виді штрафу у розмірі шістсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 (десять тисяч двісті) грн. на користь держави.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд Сумської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1