ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/244/21Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1
Справа № 699/31/16-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів секретаря судового засідання за участі: прокурора обвинуваченого захисника представника потерпілого - адвокатаОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000498 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 11 січня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, українця, громадянина України, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.

Початок строку відбування ОСОБА_7 покарання вирішено рахувати з дня направлення його до установи виконання покарань.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь:

- держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у загальній сумі 33 319,36 грн.;

- ОСОБА_11 150 000 грн. спричиненої матеріальної шкоди та 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 07.08.2011 близько 17 години 35 хвилин, керуючи автомобілем «KIA Magentis», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі «Київ-Знам`янка» від міста Київ у напрямку міста Корсунь-Шевченківський Черкаської області, в порушення вимог п.п. 2.3 б) та 12.1 Правил дорожнього руху України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого транспортного засобу та безпечно керувати ним, унаслідок чого допустив виїзд автомобіля на зустрічну смугу, а потім виконав різкий маневр відвороту праворуч і на 132 км вказаної автодороги виїхав на праве узбіччя, з`їхав у правий кювет, де автомобіль наїхав на стовбур лежачого дерева та перекинувся.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «KIA Magentis», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Згідно висновку судово - медичної експертизи №122/18 від 05.12.2011 року смерть ОСОБА_12 настала внаслідок травматичного шоку, який розвинувся у результаті переломів, що охоплюють декілька ділянок тіла. Між отриманими ушкодженнями та настанням смерті мається прямий зв`язок. Пасажир автомобіля «KIA Magentis», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_13 згідно висновку судово - медичної експертизи №304 м/д від 23.09.2011 року отримав тяжкі тілесні ушкодження, як такі, що небезпечні для життя, у вигляді закритої травми живота з розривами печінки, селезінки, крововиливом в черевну порожнину, закритої травми грудної клітки з переломом ребер зліва, забоєм лівої легені та попаданням крові та повітря в ліву плевральну порожнину (гемопневмоторакс), а також тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я у вигляді закритого перелому виростку лівої великогомілкової кістки.
Порушення водієм автомобіля «KIA Magentis», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3 б), 12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, настанням наслідків у вигляді спричинення середньої тяжкості та тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_13 , а також спричинення смерті ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 11.01.2021 щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та розв`язання цивільного позову ОСОБА_11 . Просить ухвалити в цій частині новий вирок, яким звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі п. в) ст. 1 ЗУ «Про амністію в 2016 році», а в частині розв`язання цивільного позову призначити новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Захисник, не оспорюючи встановлені фактичні обставини провадження, доведеність вини і правильність кваліфікації дій обвинуваченого, зазначає про допущення судом істотного порушення кримінального процесуального закону, і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_7 .

Вказує, що при призначенні покарання судом не враховано те, що ОСОБА_7 характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, сталі соціальні зв`язки, одружений і має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а в кримінальному провадженні не встановлено обставин, що обтяжують його покарання. Наведені обставини, на думку захисника, а також положення ЗУ «Про амністію в 2016 році» вказують на можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, у разі засудження особи, яка має дітей віком до 18 років, за умисні злочини, які не є тяжкими та особливо тяжкими і за злочини вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 07.08.2011 вчинив необережний злочин, який не є особливо тяжким, тобто до 07.09.2017 дата набрання чинності ЗУ і має дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому підпадає під амністію. З огляду на наведене захисник вважає, що обвинувачений має бути звільнений від призначеного покарання, проти чого він не заперечує.

Щодо задоволеного судом цивільного позову зазначає, що судом не оцінено докази, якими він підтверджений, з точки зору достатності та допустимості. Зокрема, висновком експерта встановлена вартість лише подібного автомобіля станом на жовтень 2011, хоча подія мала місце на початку серпня. При цьому сам автомобіль «KIA Magentis» експертом не досліджено та не встановлено фактичний розмір спричинених внаслідок ДТП матеріальних збитків з урахуванням його залишкової вартості.
Також зазначає, що судом безпідставно вирішена доля речового доказу, зокрема автомобіля «KIA Magentis», який вирішено передати ОСОБА_7 , фактично позбавляючи потерпілу права власності на нього.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 представником потерпілої ОСОБА_11 адвокатом ОСОБА_9 подані заперечення, які зводяться до безпідставності апеляційних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить, дослідивши характеризуючі дані, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_14 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій, посилаючись на положення ст.ст. 50, 65 КК України та постанову № 7 Пленуму ВСУ від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначає, що при призначенні останньому покарання судом не достатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого, наслідки у виді смерті молодої людини, які є незворотними та невиправними, позицію потерпілої про покарання винуватого по всій суворості закону та те, що обвинуваченим не відшкодовано потерпілій завдану шкоду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думки: обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги в повному обсязі і залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора та представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 про задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення та безпідставність апеляційних вимог захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обміркувавши над доводами апеляційних скарг, дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого, які були надані стороною захисту, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора до задоволення не належить, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом у повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та учасниками судового провадження не оспорюється.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, заподіяло тяжке тілесне ушкодження та спричинило смерть потерпілого, колегія суддів визнає правильною.

Вирішуючі по суті апеляційні вимоги захисника ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_10 щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, та його особі, колегія суддів виходить з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Покарання, як про це зазначено в положеннях ст. 65 КК України, призначається з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При призначенні покарання в даному кримінальному провадженні суд першої інстанції, на виконання загальних засад його призначення та роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно приписів ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, одружений, має на утриманні малолітню та неповнолітню дитину, думки потерпілих ОСОБА_13 і ОСОБА_11 щодо покарання, яке має бути призначено за наслідками судового розгляду, при невстановленні обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжують, обгрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції статті КК України у виді позбавлення волі на певний строк з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Обставин, що можуть бути визнані пом`якшуючими покарання обвинуваченого, стороною захисту не доведено.

З огляду на неведене вище, форму вини ОСОБА_7 та наслідки вчиненого, підстав для пом`якшення призначеного йому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання, його призначення із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено.

Судом апеляційної інстанції також не вбачається підстав для застосування щодо ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини, таке звільнення не буде сприяти досягненню мети покарання в даному кримінальному провадженні.

З тих же підстав колегія суддів визнає безпідставними посилання прокурора на необхідність призначення ОСОБА_7 більш суворого основного та додаткового покарання за санкцією частини статті КК України, оскільки обставини на які сторона обвинувачення посилається в обгрунтування заявлених апеляційних вимог, були предметом перевірки та оцінки судом першої інстанції, що знайшло своє об`єктивне відображення у вироку.

На переконання суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання є справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Наразі в апеляційній скарзі захисником ОСОБА_8 порушується питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році». Таку позицію захисника в суді апеляційної інстанції в повному обсязі підтримав обвинувачений ОСОБА_7 .

За змістом ч. 2 ст. 86 КК України, законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Особи, на яких поширюється дія закону про амністію, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, в частині вироку, яка не була виконана на день набрання чинності законом про амністію.

Статтею 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 встановлено перелік осіб, до яких амністія не може бути застосована. Також визначено, що законом про амністію можуть бути визначені й інші категорії осіб, на які амністія не поширюється. Такі додаткові категорії осіб, зокрема передбачені ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII, який просить застосувати сторона захисту. В даному випадку щодо ОСОБА_7 відсутні будь-які обмеження щодо можливості звільнення від відбування покарання на підставі акту амністії.

Пункт «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII, передбачає можливість звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, зокрема, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Враховуючи, що обвинуваченим ОСОБА_7 до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII вчинено необережний злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, який не є особливо тяжким, приймаючи до уваги наявність у нього двох дітей, які не досягли 18 років, зокрема: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_2 ); ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_3 ) та відсутність відомостей про позбавлення його батьківських прав по відношенню до них, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для звільнення обвинуваченого від відбування основного та додаткового покарання призначеного вироком Городищенського районного суду Черкаської області від 11.01.2017, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Вирішуючи по суті апеляційні вимоги захисника щодо неправильного розв`язання судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 , колегія суддів виходить з наступного.

В кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_15 заявлено цивільний позов про стягнення 150 000 грн. завданої матеріальної шкоди пов`язаної із знищенням транспортного засобу та 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка була спричинена смертю її чоловіка ОСОБА_12 .

Колегія суддів цілком погоджується із задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілої про відшкодування матеріальної шкоди, який вирішено з урахуванням положень ст.ст. 127, 129 КПК України, ст.ст. 1166, 1177 ЦК України та роз`яснень наведених в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1989 № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», вважаючи суму визначену судом до відшкодування такою, що обґрунтована належними та допустимими доказами.

Зокрема, судом обґрунтовано встановлено, що до відшкодування обвинуваченим підлягає належним чином підтверджена та понесена потерпілою матеріальна шкода в загальній сумі 150 000 грн., яка складається з ціни автомобіля «KIA Magentis», належного подружжю ОСОБА_16 , який фактично фізично знищений внаслідок ДТП, а його ремонт - економічно необґрунтований. Так, згідно висновку № 95-05-16 від 19.05.2016, ціна автомобіля «KIA Magentis», 2007 року випуску, бувшого у використанні, станом на жовтень 2011 року склала 13 260 у.о., що за курсом НБУ становила 105 735 грн. На момент ухвалення вироку, курс НБУ значно виріс, тому розрахунок матеріальної шкоди завданої потерпілій в національній валюті, судом обґрунтовано здійснено за курсом НБУ (100 доларів США = 2800,38 грн.).
При встановленні судом обставин неможливості використання потерпілою ОСОБА_11 транспортного засобу внаслідок його фізичного пошкодження під час ДТП та економічну необґрунтованість його відновлення, стягнувши з обвинуваченого вартість автомобіля, судом, з метою не порушення прав обвинуваченого та безпідставного надмірного стягнення майнової шкоди, вирішено автомобіль «KIA Magentis» передати останньому, тому встановлення його залишкової вартості, на що посилається захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів визнає безпідставним.
Колегія суддів також цілком погоджується з оціненим розміром завданої ОСОБА_11 внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди у зв`язку із смертю її чоловіка ОСОБА_12 та вважає суму, яка належить до відшкодування обвинуваченим такою, що відповідає принципам добросовісності, розумності і справедливості, співмірну з глибиною її душевних страждань, і переживань, вимушеними змінами у її житті, пов`язаними з втратою рідної людини, зусиль направлених на його відновлення.

Вирок суду першої інстанції в частині розподілу процесуальних витрат, в тому числі витрат на правову допомогу потерпілій ОСОБА_11 , в апеляційному порядку не оскаржується.

Щодо незрозумілого, на думку захисника, вирішення долі речового доказу автомобіля «KIA Magentis», колегія суддів звертає увагу на те, що висновок суду щодо долі вказаного речового доказу, у вироку вмотивовано, а питання щодо незрозумілості висновків суду, вирішується судом, який ухвалив судове рішення за заявою учасника судового провадження в порядку ст. 380 КПК України і не є предметом перевірки судом апеляційної інстанції, оскільки не охоплюється апеляційними вимогами.

Керуючись ст. 404, п. 2 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -
у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 11 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 , змінити.
Звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного цим вироком покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

У решті вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 11 січня 2021 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді