ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 616/199/21 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2593/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 липня 2021 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01.07.2021 року продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, а саме до 29.08.2021 року.

Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою, суд першої інстанції обґрунтував прийняте рішенні тим, що фактичні обставин справи, дані про особу обвинуваченого, якому інкримінується особливо тяжкий злочин, те, що судовий розгляд не закінчено, з метою об`єктивного встановлення істини по справі та забезпечення виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків, для запобігання ризикам, передбачених п.п.1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує в разі визнання обвинуваченого винними у вчиненні злочину, суд на даній стадії судового провадження вважає за доцільне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного щодо ОСОБА_8 на 60 днів.

Не погодившись з ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01.07.2021 року, обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , звільнивши останнього з-під варти.
В обґрунтування своєї апеляційної вимоги захисник зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначає на підставі яких об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, він прийшов до висновку про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Клопотання сторони обвинувачення не містить посилання на обставини, які доводять наявність відповідних ризиків, що свідчить про порушення вимог п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК України.
Щодо обґрунтування наявності ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, а також незаконно впливати на на потерпілих та свідків, захисник зазначає, що суд першої інстанції посилається лише на суворість покарання. Стороною обвинувачення не надано доказів наявності у ОСОБА_9 матеріальних та інших можливостей для переховування від органів слідства. Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_8 раніше не був знайомий з потерпілими, а також не зазначив в який спосіб він може впливати на потерпілих, свідків та обвинувачених та що саме вказує на можливість такого впливу. Досудове розслідування вже завершено, сторона обвинувачення допитала потерпілих, ознайомила його підзахисного зі змістом їх показань, а також й з іншими доказами, які вона має намір використовувати в суді для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 .
Апелянт також вказує на те, що його підзахисний має постійне місце проживання, працював, але неофіційно; разом з ним проживає його малолітня дитина, яку він утримує, та батьки, яким він матеріально допомагає; позитивно характеризується; ОСОБА_8 належним чином виконував свої процесуальні обов`язки обвинуваченого та не вчиняв дій щодо переховування від суду; його підзахисним повністю відшкодована завдана потерпілим моральна та матеріальна шкода.
Захисник посилається на те, що клопотання сторони обвинувачення не містило обґрунтування щодо неможливості застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. Застосування до ОСОБА_8 домашнього арешту запобігатиме заявленим ризикам. Ризику впливу на потерпілих, свідків, обвинувачених можливо запобігти шляхом покладення на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали судового провадження та оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності та продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні не завершено, свідки сторони обвинувачення не допитані, а тому існує певна ймовірність того, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілих чи свідків та з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій щодо переховування від органів досудового розслідування та/або суду.
Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років із конфіскацією майна, у зв`язку з чим обвинувачений може також переховуватися від суду та органу досудового розслідування, на що обґрунтовано послався суд в оскаржуваному судовому рішенні.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Окрім цього, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, а також суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_8 , у зв`язку з чим колегія суддів не перевіряє доводи сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_8 до інкримінованих йому злочинів.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, що зазначені в обвинувальному акті, а саме того, що ОСОБА_8 обвинувачується в скоєнні особливо тяжкого злочину, який вчинений із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, та погрозою застосування такого насильства, а також скоєний за попередньою змовою групою осіб та поєднаний із проникненням у житло, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Колегія суддів також бере до уваги те, що відповідно до відомостей матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, законних джерел для існування не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, що додатково може свідчити про існування ризику переховування обвинуваченого від правоохоронних органів та суду і продовжить свою злочину діяльність.
Крім того, обвинувачений знає місце мешкання потерпілих, судовий розгляд у цьому кримінальному провадження не завершено, у зв`язку з чим ОСОБА_8 може незаконно впливати на потерпілих.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які встановлені судом першої інстанції та зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, існують на даний час та підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який за апеляційними доводами сторони захисту судом не встановлено.
Обвинувачений, хоча і не мав будь-яких цивільних відносин з потерпілими, не погоджується з правовою кваліфікацією своїх дій як розбійний напад, оскільки вважає , що приймав участь в незаконному примусі до виконання цивільно правових зобов`язань потерпілих, в чому визнає свою провину та відшкодував шкоду потерпілим.
Колегія суддів не перевіряє доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо фактичних обставин цього кримінального провадження і наявності в його діях лише примусу до виконання цивільно-правових відносин, оскільки ці питання перевіряються і вирішуються судом під час судового розгляду та при ухваленні остаточного судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 липня 2021 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді