Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
08 грудня 2020 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000468 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, працюючого водієм-експедитором ПП Ласунка-Маркет, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А :
10 травня 2019 року близько 21 год 45 хв. ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки ВАЗ-2105 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Глушець в с. Рованці Луцького району Волинської області в напрямку с. Боратин Луцького району Волинської області, поблизу магазину Бісквіт, що по вул. Новій 1А, з перевищенням максимально дозволеної швидкості руху в населеному пункті (понад 50 км/год), наближаючись до нерегульованого пішоходного переходу, в порушення вимог підпункту б п. 2.3, пунктів 12.4, 12.9, 18.1 Правил дорожнього руху, проявивши безпечність та неуважність при виявленні пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину зліва на право відносно його руху, маючи об`єктивну можливість його виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки автомобіля, допустивши наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який в результаті ДТП помер на місці пригоди.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2019 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України на чотири роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком в три роки з покладенням обов`язків не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися для реєстрації.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишено попередній домашній арешт.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі, постановлено стягнути із ОСОБА_5 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 3611,23 грн. та скасовано арешт на автомобіль марки ВАЗ-2105 реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У поданій на вирок суду апеляційній скарзі прокурор, який здійснює процесуальне керівництво в кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні та правильності кваліфікації його дій, покликається на безпідставність застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України, оскільки, таке покарання, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідком якого настала смерть людини, та особі обвинуваченого, який раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього рух, внаслідок м`якості, у звязку з чим просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання - чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки. В решті вирок залишити без змін.
Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_5 , який вважає вирок законним і обгрунтованим, потерпілу ОСОБА_7 , яка просить не позбавляти ОСОБА_5 волі, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Винність ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, за обставин, вказаних у вироку, підтверджена сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в поданій апеляційній скарзі, і не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Поряд з цим, призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та розяснень, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких суд призначає покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину ( класифікації, обставин і способу його вчинення, характеру і тяжкості наслідків), даних про особу винного ( вік, поведінку до вчинення злочину, наявність судимостей і адміністративних стягнень, тощо), та обставин, що помякшують і обтяжують покарання, і призначив йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину внаслідок його м`якості та не є необхідним і достатнім для запобігання вчиненню особою інших злочинів, про що правомірно йдеться у поданій прокурором апеляційній скарзі.
За вимогами ч. 2 ст. 409 КПК України, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що помякшують покарання.

Як видно з вироку, вирішуючи питання про обрання ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 скоїв злочин з необережності, вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв в розкриттю злочину, позитивно характеризується з місця проживання та роботи, добровільно частково відшкодував завдану злочином шкоду, думку потерпілої, яка будь-яких матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не має, у зв`язку з чим просить не позбавляти його волі і права керування транспортними засобами, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Однак, на думку колегії суддів, залишив поза увагою тяжкість вчиненого ОСОБА_5 злочину, його суспільну небезпечність, характер і кількість порушень обвинуваченим вимог ПДР України, проявивши байдуже ставлення до життя і здоров`я громадян, що призвело до смерті людини, та особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше скоював адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, що знайшло своє підтвердження і при апеляційному розгляді кримінального провадження.

Враховуючи викладене, вирок суду про застосування щодо ОСОБА_5 ст. 75 КК України не можна визнати обгрунтованим, оскільки суд у вироку лише покликався на помякшуючі покарання обставини, однак, не навів переконливих доводів на доцільність звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України і роз`яснень п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При цьому, у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і впливають на пом`якшення покарання.

При призначенні ОСОБА_5 покарання, колегія суддів, виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, і враховує, як фактичну тяжкість вчиненого з необережності злочину та його підвищену суспільну небезпеку, так і особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, обставини, що помякшують покарання щире розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої злочином шкоди, позицію потерпілої, яка будь-яких матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не має, у зв`язку з чим просить не позбавляти його волі і права керування транспортними засобами, відсутність обтяжуючих покарання обставин, що, на думку колегії суддів, в своїй сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, і вважає за можливе призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України більш м`яке покарання, аніж передбачене законом за вчинення злочину, із застосуванням положень ст. 69 КК України, однак, лише у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2019 року щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання скасувати.

ОСОБА_5 визнати винним за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України - два роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3