ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2465/20 Справа № 212/4460/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7
потерпілої (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_8
цивільного позивача (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_9
представника потерпілої (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_10
обвинуваченого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000605 за апеляційними скаргами прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_12 та представника потерпілої ОСОБА_8 і цивільного позивача ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, працюючого приватним підприємцем, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного основного покарання у виді 4 років позбавлення волі з випробуванням на 3 роки, якщо він протягом визначеного судом випробувального терміну не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Цивільний позов прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_12 задоволено у повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_11 на користь Комунального закладу «Криворізька міська клінічна лікарня №2» Дніпропетровської обласної ради 17 978 грн. 48 коп.
Цивільний позов ОСОБА_8 , ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 в рахунок моральної шкоди 50 000 грн. та на користь ОСОБА_8 витрати на правову допомогу у сумі 15 100 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_11 визнано винним за наступних обставин.
Так, 26 березня 2018 року, в світлий час доби, приблизно о 13 годині 30 хвилин по проїзній частині прилеглої території до будинку АДРЕСА_2 , від другого в напрямку четвертого під`їзду рухалась пішохід похилого віку ОСОБА_8 .
В цей же час по вказаній проїзній частині з боку першого під`їзду перед початком руху не переконавшись, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, відновив свій рух водій ОСОБА_11 , який керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ 3302 ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався заднім ходом в напрямку траєкторії руху пішохода ОСОБА_8 , яка була повернута по відношенню до нього спиною.
Водій ОСОБА_11 , відновлюючи рух заднім ходом, керуючи автомобілем та не маючи можливості зі свого місця в повному обсязі оглядати проїзну частину позаду автомобіля, був непередбачливим, легковажно розраховуючи на те, що в межах смуги руху його автомобіля відсутні пішоходи, для забезпечення безпеки руху не звернувся до інших осіб, та діючи зі злочинною самовпевненістю, продовжив небезпечний в даній обстановці рух заднім ходом, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.п. 1.5., 2.3. б, д), 10.1. та 10.9. Правил дорожнього руху України.
Внаслідок порушення зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких виключало б настання дорожньо-транспортної пригоди, водій ОСОБА_11 , рухаючись заднім ходом по проїзній частині прилеглої до будинку № 18 по вул. Армавірська в Покровському районі м. Кривого Рогу, допустив наїзд задньою частиною керованого ним автомобіля «ГАЗ 3302 ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_8 .
Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 1523 від 27.12.2019 потерпілій ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді тупа поєднана травма верхніх та нижніх кінцівок - рана тильної поверхні правої кисті, відкриті осколові вколочені переломи 4,5 п`ястних кісток правої кисті, рана нижньої третини лівої гомілки, закритий перелом лівої стегнової кістки у середній третині, закритий перелом лівої плечової кістки у нижній третині. Травма ускладнена розвитком контрактур суглобів лівих кінцівок важкого ступеня, трофічних виразок лівої гомілки. Виявлені у потерпілої ОСОБА_8 тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, за ознакою розладу здоров`я, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину (не менш 33%) П.2.1.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. №6.
Між порушенням водієм ОСОБА_11 правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п. 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України й наслідками, що наступили, - спричиненням потерпілій ОСОБА_8 , тяжких тілесних ушкоджень є прямий причинний зв`язок.

В апеляційних скаргах:

-прокурор просить вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок відносно ОСОБА_11 в частині міри покарання вважає незаконним, необґрунтованим та не мотивованим, у зв`язку з чим вважає, що він підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого у зв`язку з безпідставним застосуванням ст. 75 КК України.
На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував конкретні обставини справи, що засуджений грубо порушив Правила дорожнього руху, а саме здійснив наїзд на пішохода заднім ходом і вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження, через які вона позбавлена можливості самостійно пересуватися та обслуговувати себе, а суд першої інстанції не врахував позиції потерпілої ОСОБА_8

-представник потерпілої та цивільного позивача - адвокат ОСОБА_10 просить скасувати вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року в частині призначеного ОСОБА_11 покарання та в частині вирішення цивільного позову цивільного позивача ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_8 .
Постановити рішення яким:
-призначити ОСОБА_11 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі;
-стягнути на користь ОСОБА_8 з цивільного відповідача ОСОБА_11 в якості відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти в сумі 500 000 грн;
стягнути на користь ОСОБА_9 з цивільного відповідача ОСОБА_11 в якості відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти в сумі 250 000 грн.;
стягнути на користь ОСОБА_9 з цивільного відповідача ОСОБА_11 в якості відшкодування завданої матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 17056, 72грн.;
стягнути на користь ОСОБА_9 з цивільного відповідача ОСОБА_11 в якості відшкодування витрат на правову допомогу 6100 грн.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що покарання, призначене ОСОБА_11 , є занадто м`яким, а цивільний позивач та потерпіла просили призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років без застосування ст. 75, 76 КК України, оскільки посткримінальна поведінка ОСОБА_11 , відсутність дійового каяття та небажання відшкодувати завдану шкоду потерпілій та цивільному позивачу свідчать про неможливість його виправлення без реального позбавлення волі.
Також, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не задовольнив в повному обсязі цивільний позов цивільного позивача ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_8 .
Зазначає, що висновок суду про те, що в позові заявлені всі вимоги про відшкодування завданої шкоди включно з тією шкодою, яка підлягає відшкодуванню страховиком, не відповідає дійсності. Позовні вимоги позивачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 стосуються відшкодування шкоди, яка перевищує розмір страхового відшкодування в частині розміру моральної шкоди (страхова сума 100 000 х 5%=5000 грн). Тобто страхова компанія зобов`язана відшкодувати лише 5000 грн. моральної шкоди, завданої ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та апеляцію представника потерпілої.
Потерпіла, цивільний позивач та їх представник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу представника потерпілого і апеляцію прокурора.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, заперечували проти задоволення поданих апеляційних скарг, просили вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступного.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ч.2 ст. 286 КК України та доведеність його вини в поданих апеляційних скаргах не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Аналізуючи доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з роз`яснень щодо правильного та однакового застосування вказаної норми КК України, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Як у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, так і у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Однак вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, а саме завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , те, що за формою вини вчинений злочин є необережним, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, працює приватним підприємцем, за місцем проживання характеризується позитивно, з моменту вчинення злочину до закінчення розгляду минуло більше двох років і за цей час нових злочинів останній не вчинив.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , суд зазначив визнання вини, щиросердне каяття у скоєному, яке є дієвим, оскільки обвинувачений у добровільному порядку відшкодував потерпілій завдану шкоду на суму 69192,52 грн, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , у відповідності до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
У зв`язку з цим суд визнав за можливе призначити ОСОБА_11 покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України з урахуванням ст. 69-1 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.
Таким чином, з урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки із звільненням останнього на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного основного покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, та покладанням відповідних обов`язків.
Разом з цим, свого рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК суд першої інстанції належним чином не мотивував, не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, з огляду на характер вчиненого кримінального правопорушення, наслідки у виді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій та позицію останньої, яка наполягала на призначенні суворої міри покарання, обмежившись лише формальним посиланням на вищезазначені обставини.
Апеляційним переглядом встановлено, що звільняючи ОСОБА_11 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, його наслідки, а саме те, що недотримання обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, який, відновлюючи рух заднім ходом, керуючи автомобілем та не маючи можливості зі свого місця в повному обсязі оглядати проїзну частину позаду автомобіля, був непередбачливим, легковажно розраховуючи на те, що в межах смуги руху його автомобіля відсутні пішоходи, для забезпечення безпеки руху не звернувся до інших осіб, та діючи зі злочинною самовпевненістю, продовжив небезпечний в даній обстановці рух заднім ходом, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.п. 1.5., 2.3. б, д), 10.1. та 10.9. Правил дорожнього руху України, що призвело до вчинення ним злочину з тяжкими наслідками, і це жодним чином не свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, на що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги.
Отже, рішення суду про звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки це не сприятиме меті покарання - виправленню обвинуваченого і попередженню вчинення нових злочинів, а тому є невиправдано м`яким заходом примусу, і зазначені судом першої інстанції обставини не вказують на те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_11 можливе без відбування покарання, а тому підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційних скарг стосовно безпідставності звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням є слушними, і виправлення ОСОБА_11 можливе лише в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням положень ст. 69-1 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами. Цей захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 колегія суддів відповідно до ст. 65 КК враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином з необережності, наслідки, які настали від його вчинення, а саме тяжкі тілесні ушкодження через грубе порушення правил дорожнього руху обвинуваченим, а також дані про особу ОСОБА_11 , який раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює приватним підприємцем, за місцем проживання характеризується позитивно, критично оцінює свою протиправну поведінку та готовий нести кримінальну відповідальність. Обставинами, які пом`якшують покарання, колегія суддів вважає: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілій на суму 69192,52 грн. Обставин, що обтяжують покарання, апеляційним судом не встановлено.
У зв`язку з наведеним вище колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_11 повинно бути призначено основне покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, з урахуванням вимог ст. 69-1 КК України, на строк 3 роки та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Як вважає колегія суддів, саме таке покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого, а також сприятиме його виправленню та перевихованню як учасника дорожнього руху.
З огляду на вищевикладене, оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_11 є занадто м`яким, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника потерпілої та цивільного позивача частковому задоволенню, а вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_11 підлягає скасуванню згідно з п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.
Аналізуючи ж доводи апеляційної скарги представника потерпілої та цивільного позивача щодо неправильного вирішення судом першої інстанції заявленого у кримінальному провадженні цивільного позову, колегія суддів приходить до наступного.
Так, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
При пред`явленні цивільного позову у кримінальному провадженні форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у цивільному судочинстві. Цивільний позов у кримінальному судочинстві розглядається судом за правилами КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
Страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV. При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії.
У відповідності до вимог п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди заподіяної потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Законом України у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
До того ж, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, цивільно-правова відповідальність на транспортний засіб автомобіль ГАЗ 3302 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував обвинувачений ОСОБА_11 у період вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0335810, строк дії з 10.06.2017 року до 05.10.2018 року, ліміт страхової суми: 200 000 грн. - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 100 000 грн. - за шкоду, заподіяну майну.
Таким чином, підстави вважати виключно ОСОБА_11 належним відповідачем як за цивільним позовом прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_12 , так і за цивільним позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в даному випадку у колегії суддів відсутні. Враховуючи те, що за законом заявлена сума шкоди підлягає стягненню саме зі страховика, підстави вважати, що суд обґрунтовано вирішив питання про відшкодування моральної та матеріальної шкоди тільки з обвинуваченого, не залучивши до розгляду провадження у якості цивільного відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» як страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу, колегія суддів не може.
Обговорюючи питання про остаточне рішення щодо цивільних позовів за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів виходить з того, що відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 7 КПК України, ч. 2, ч. 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції відповідно до процесуального закону позбавлений можливості усунути вищезазначені недоліки, оскільки для цього є необхідним безпосереднє дослідження в межах апеляційного провадження доказів, які стосуються цивільних позовів, про що учасниками апеляційного розгляду клопотання заявлено не було, а суд апеляційної інстанції за правилами ч. 3 ст. 404 КПК України позбавлений можливості їх дослідження за власною ініціативою. Крім того, страхова компанія на час ухвалення вироку не була залучена до участі у судовому засіданні, а для належного вирішення цивільних позовів є необхідним обговорення та вирішення питання про суб`єктний склад цивільних відповідачів, що не є можливим на етапі апеляційного провадження.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що чинним КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить вихід за межі апеляційних вимог, що може потягнути погіршення становища обвинувачених, а з іншого боку до переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України, не входять істотні порушення кримінального процесуального закону, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. 15, п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК України, ч. 6 ст. 22 КПК України та ст. 23 КПК України, - колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 і цивільного позивача ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково, оскаржуваний вирок суду скасувати в частині вирішення цивільних позовів та призначити у цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Інших переконливих доводів апеляційних скарг, які б безумовно спростовували висновки суду першої інстанції у вироку та були підставою для його зміни чи скасування, апелянтами не наведено і при розгляді апеляційних скарг не встановлено.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі також не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_12 - задовольнити.
Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 і цивільного позивача ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 - задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року щодо ОСОБА_11 в частині призначення покарання - скасувати.
Призначити ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року щодо ОСОБА_11 в частині розгляду цивільних позовів скасувати та призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Строк відбування покарання ОСОБА_11 обчислювати з дня його фактичного затримання в порядку виконання цього вироку.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії вироку безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4