ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2056/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

представника цивільного

відповідача адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , а також директора КП «Салтівське трамвайне депо» ОСОБА_12 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, працює водієм в КП «Салтівське трамвайне депо», зареєстрований та фактично мешкає у м. Харкові, в силу ст. 89 КК України судимостей не має,-

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
В порядку ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування основного покарання з випробуванням строком на 3 роки.
Згідно ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено протягом строку випробування обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені апробаційною програмою.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» (, адреса: 61129, м. Харків, пр. Тракторобудівників, 109) на користь ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця мешкання: АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 200000 (двісті тисяч) грн. 00 коп.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_11 відмовлено.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_13 до Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» (, адреса: 61129, м. Харків, пр. Тракторобудівників, 109) на користь ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця мешкання: АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування витрат на лікування та відновлення психологічного стану грошові кошти в розмірі 473 (чотириста сімдесят три) грн. 43 коп.
Стягнуто з Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» (, адреса: 61129, м. Харків, пр. Тракторобудівників, 109) на користь ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця мешкання: АДРЕСА_2 ), яка діє в інтересах дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, грошову суму в розмірі 5859 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 33 коп. щомісячно, починаючи з 01.03.2019 року та до досягнення дитиною ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 повноліття.
Стягнуто з Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» (, адреса: 61129, м. Харків, пр. Тракторобудівників, 109) на користь ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця мешкання: АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 200000 (двісті тисяч) грн. 00 коп.
Стягнуто з Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» (, адреса: 61129, м. Харків, пр. Тракторобудівників, 109) на користь ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця мешкання: АДРЕСА_2 ), яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 200000 (двісті тисяч) грн. 00 коп.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_8 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_13 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 15052 гривні (п`ятнадцять тисяч п`ятдесят дві гривні) 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця мешкання: АДРЕСА_2 ) понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця мешкання: АДРЕСА_1 ) понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вироком встановлено, що ОСОБА_7 , згідно наказу (розпорядження) № СД-00000489-СД-0002119 від 03.05.2017 працює водієм трамваю КП «Салтівське трамвайне депо». Так, 01.03.2019, близько 23.10, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним трамваєм «Т-3», бортовий номер вагонів № 693, 694, рухався по вул. Героїв Праці в м. Харкові в напрямку вул. Академіка Павлова.
Зупинившись на трамвайній зупинці «Караван», розташованій в районі б. 4 по вул. Героїв Праці, ОСОБА_7 здійснив висадку-посадку пасажирів. Після чого, він, діючи необережно, в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
Вимог п.п.4.4.1.2, 4.4.1.3 Правил експлуатації трамвая та тролейбуса, згідно з якими:
п.4.4.1.2. «Під час роботи на лінії водій повинен: неухильно виконувати Правила дорожнього руху; суворо дотримуватися розкладу руху; піклуватися про збереження рухомого складу; забезпечувати культуру обслуговування пасажирів, проявляти
особливу увагу до літніх пасажирів, дітей та інвалідів; економно витрачати електроенергію; контролювати показання приладів, стан рейкової колії, дорожнього покриття, контактної мережі та інших інженерних споруд транспорту»;
п.4.4.1.3. «Відправлення трамвайного вагона або тролейбуса з
пункту зупинки дозволяється тільки при всіх зачинених дверях та відсутності перешкоди руху»;
та вимог п.п. 6.1.1, 6.2.6 Посадової інструкції водія трамваю, згідно з якими:
«…6 Правила роботи рухомого складу на лінії»
6.1. Під час роботи на лінії водій трамваю зобов`язаний:
6.1.1. Дотримуватись Правил Дорожнього руху України, Правил експлуатації трамваю та тролейбуса, дійсну інструкцію;
6.2.6. До початку руху переконатися у відсутності перешкод руху та повільно почати рух».
не переконався перед початком руху, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав рух трамваю, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , який в цей час знаходився на трамвайній колії в горизонтальному або близькому до нього положенні і якого ОСОБА_7 міг бачити перед початком руху.
Внаслідок дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_14 помер на місті. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 10-12/606-ДМ/19 від 05.04.2019 причиною його смерті стала тупа травма тіла із відкритою черепно-мозковою травмою, яка ускладнилась розвитком гострого порушення мозкового кровообігу.
Згідно з висновком комплексної судової транспортно - трасологічної, автотехнічної експертизи, експертизи відео-, звукозапису та експертизи у галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності № 8025/8837/8838/8839 від 11.05.2019 у даній дорожній обстановці водій трамваю ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, вимог п.п. 4.4.1.2, 4.4.1.3 Правил експлуатації трамвая та тролейбуса та вимог п.п. 6.1.1, 6.2.6 Посадової інструкції водія трамваю. В діях водія є невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, вимог п.п. 4.4.1.2, 4.4.1.3 Правил експлуатації трамвая та тролейбуса та вимог п.п. 6.1.1, 6.2.6 Посадової інструкції водія трамваю, які, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події.
Зазначені дії ОСОБА_7 орган досудового розслідування кваліфікував за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_14 .

Не погодившись з таким судовим рішенням апеляційні скарги подали потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які просили вирок районного суду скасувати за м`якістю призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити реальне покарання у виді позбавлення волі, посилаючись на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на місці пригоди був смертельно травмований ОСОБА_14 , який був чоловіком ОСОБА_8 та батьком її дитини, а також сином ОСОБА_11 . Вина ОСОБА_7 була доведена судом. Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в час, коли в їх родині трапилась трагедія ані ОСОБА_7 , ані «Салтівське трамвайне депо» не допомогли їм в скрутну хвилину матеріально, ні морально, ні фізично, хоча в той момент вони дуже потребували у підтримці. Вказують, що матері загиблого ОСОБА_7 зовсім ніяк не допоміг, а ОСОБА_8 тричі до вироку суду надавав матеріальну допомогу, що в сукупності складає 10 000 грн.

Також апеляційну скаргу подав директор КП «Салтівське трамвайне депо» ОСОБА_12 , який просив вирок Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року змінити в частині цивільного позову, а саме зменшити суми моральної шкоди, які підлягають стягненню з цивільного відповідача КП «Салтівське трамвайне депо» на користь потерпілих, посилаючись на те, що розмір заявленої моральної шкоди є недоведеним. Вважає, що розмір відшкодування потерпілому не повинен призводити до його збагачення. Зазначає, що потерпілий в момент ДТП знаходився у стані алкогольного сп`яніння та переходив трамвайні колії у невстановленому місці, впав та продовжував лежати на трамвайних коліях, тобто вважає, що за таких дій потерпілого розмір відшкодування має бути зменшений.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи потерпілої та її представника, які просили задовольнити апеляційні скарги потерпілих та заперечували проти задоволення апеляційної скарги директора КП «Салтівське трамвайне депо» ОСОБА_12 , доводи представника цивільного відповідача, яка просила задовольнити апеляційну скаргудиректора КП «Салтівське трамвайне депо» ОСОБА_12 та заперечувала проти задоволення апеляційних скарг потерпілих, а також доводи обвинуваченого та прокурора, які заперечували щодо задоволення поданих апеляційних скарг та вважали вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданих потерпілими та цивільним відповідачем апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Сутність апеляційних доводів потерпілих полягає у зайвій м`якості призначеного покарання. Саме з цим вони пов`язують свої апеляційні прохання щодо необхідності скасування вироку в частині призначеного покарання, та призначення більш суворого покарання, що на думку колегії суддів, є безпідставним, оскільки такі твердження повністю спростовуються висновками суду, що містяться у оскаржуваному вироку (арк. 202-212, т.2).

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання за ч.2 ст. 286 КК України (порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого) у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами, тобто в межах строку цього виду основного покарання, яке передбачено санкцією цієї статті і не в мінімальній його мірі.

Від призначеного основного покарання, на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнений судом з випробуванням строком на 3 роки із покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Тобто, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства та звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та його добровільне відшкодування шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_8 шляхом надання їй грошових коштів; обставин які обтяжують покарання суд не встановив, а також об`єктивно врахував відомості про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України судимостей не має, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, офіційно працевлаштований, одружений, має повнолітню дитину та має на утриманні свою матір похилого віку, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків.

Поряд з цим, як слушно зазначив суд першої інстанції, щире каяття ОСОБА_7 є дійсним, відвертим, підтверджується щирим жалем з приводу наслідків, які настали від його дій та осудом своєї поведінки, щодо неналежного дотримання ПДР України в намаганні ним відшкодувати завдані збитки, а також у бажанні виправити наслідки вчиненого.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 повідомив, що безпосередньо та добровільно потерпілій надав близько 10 000 грн., чого остання не заперечувала, а також вказав, що і надалі має намір виплачувати грошову допомогу потерпілій, однак на теперішній час його заробіток не дозволяє йому цього зробити, оскільки він не може працювати водієм трамвая, а працює робочім у депо, але він не відмовляється від того що повинен це робити.

В підтвердження відсутності матеріальної можливості сплачувати грошові кошти потерпілій ОСОБА_7 надав суду апеляційної інстанції довідку про його дохід, з відомостей якої вбачається, що за період часу з січня 2020 року по жовтень 2020 року кожного місяця він отримував, без врахування податків, заробітну платню у розмірі, в середньому, 8000 грн.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення особи від покарання з випробуванням. Однак така дискреція надана лише в межах установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.
Поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, відомостей про особу винного, справедлива отсі й достатності обраного покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Колегія суддів, дослідивши доводи апеляційних скарг потерпілих про необхідність скасування вироку у зв`язку з м`якістю призначеного ОСОБА_7 покарання, вважає їх не обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції,виходячи зі змісту оскаржуваного вироку, достатньо врахував вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, а тому вирок районного суду в частині призначення покарання обвинуваченому з випробуванням є законним та обґрунтованим.

Отже, апеляційні доводи потерпілих про зайву м`якість призначеного покарання, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо скасування вироку у цій частині, на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та доводів поданих потерпілими апеляційних скарг, об`єктивно відсутні інші обставини, які обтяжують ступінь тяжкості вчиненого злочину, ніж ті, що встановлені судом.

Крім того, апеляційні доводи цивільного відповідача директора КП «Салтівське трамвайне депо» щодо не наведення судом першої інстанції мотивів розумності і справедливості визначеної моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки суд першої інстанції, відповідно до підпункту 7 п. 2 ч.3 ст. 374 КПК України, мотивував у вироку підстави стягнення з КП «Салтівське трамвайне депо» моральної шкоди саме у розмірі 600000 грн., а саме по 200 000 грн. на кожного потерпілого, мотивуючи це глибиною моральних страждань та переживань потерпілих, а також внаслідок загибелі потерпілого ОСОБА_14 , як їх близького родича, який за життя здійснював значне матеріальне піклування щодо своїх близьких.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню із обвинуваченого, суд першої інстанції виходив із загального принципу розумності і справедливості, що закріплений в ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод і обґрунтовано підійшов до визначення обсягу та характеру моральних страждань, яких зазнали потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_11 внаслідок вчиненого ОСОБА_7 злочину.
Відповідно до ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.
Згідно ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди ", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.
Відповідно до п. 9 вищезазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що має бути взято до уваги та має бути оцінено судом і надав необхідну оцінку (висновок), оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, можуть бути задоволені з урахуванням ступеню вини обвинуваченого у заподіянні шкоди, характеру та обсягу душевних страждань потерпілих, їх тривалості, вимушеності змін в житті, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення стану здоров`я, нормалізації психологічного стану, та зважаючи на надані ними докази.
При цьому, належить врахувати, що суд першої інстанції стягнув моральну шкоду у розмірі лише 200000грн. на кожного потерпілого, задовольнивши лише частково позовні вимоги потерпілих в цій частині позову, що на думку колегії суддів, є справедливим та співмірним у порівнянні з отриманими моральними стражданнями внаслідок загибелі від злочинних дій обвинуваченого їх члена родини.
В суді першої інстанції, а також в суді апеляційної інстанції представник цивільного відповідача не заявляла клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, за допомогою якої також можливо встановити розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду). А тому, колегія суддів не може погодитися з доводами цивільного відповідача про його незгоду з розміром стягнутої моральної шкоди без проведення судово-психологічної експертизи.
Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до висновків рішення Європейського суду від 28.05.1985 року (Серія А &96 справа Abdulaziz, Cabalesand Balkandaliv. UnitedKingdom,) де враховано, що деякі форми моральної шкоди, зокрема емоційні страждання, за своєю природою не завжди можуть бути доведені чимось конкретним.
Колегія суддів враховує і ту обставину, що потерпілі погодилися з таким рішенням суду щодо розміру стягнутої моральної шкоди і не оскаржували рішення суду в цій частині.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтування судом стягнення моральної шкоди зроблено у вироку з чітким дотриманням вимог ч.5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Дослідивши усі представлені сторонами доводи в їх сукупності колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, з дотриманням всіх вищенаведених норм, дійшов законного висновку, що позовні вимоги потерпілих щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 200000 грн. на кожного, виходячи з характеру спричиненого їм морального страждання, необхідний потерпілим час для відновлення працездатності та зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, дійшовши висновку, що саме така сума моральної шкоди буде обґрунтованою за даних обставин.
Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому було надано належну правову оцінку тому факту, що потерпілий ОСОБА_14 перебував у стані алкогольного сп`яніння (арк. 207, т.2), а тому посилання цивільного відповідача на те, що суд не врахував цієї обставини є безпідставними.
Таким чином, розмір стягнутої моральної шкоди є співмірним із заподіяною шкодою потерпілим та тією зміною їх звичайного способу життя, яка була заподіяна злочинними діями обвинуваченого, що виразилось у загибелі потерпілого ОСОБА_14 , які негативно вплинули на самопочуття та звичайний спосіб життя потерпілих.
Отже, апеляційні вимоги потерпілих про можливість призначення більш суворого покарання, а також цивільного відповідача щодо зменшення моральної шкоди, з урахуванням наведених ними доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер, тобто наведені доводи не можуть вважатися достатніми підставами для зміни або скасування оскаржуваного вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , директора КП «Салтівське трамвайне депо» ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2020 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

________________ ______________ _____________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4