Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2034/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд

в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2020 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 04.10.2020 року включно щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Черняхів, Житомирської обл., українець, громадянин України, із середньо-спеціальною освітою, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз 04.02.2010 вироком Черняхівського районного суду Житомирської області за ч.2 ст.296 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2ст.187 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2020 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави є необґрунтованою та невмотивованою, такою, що не відповідає вимогам ст.370 КПК України.

Посилається на те, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, оскільки постановлена судом без об`єктивного з`ясування обставин, які були б підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом, відповідно до ст.94 КПК України.

В оскаржуваній ухвалі не наведені відповідні мотиви, з яких суд відхилив позицію сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу на домашній арешт.

Вказує, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане стороною обвинувачення, не відповідає вимогам ст.184 КПК України, обґрунтоване лише однією обставиною, тяжкістю кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 . Однак, сама по собі тяжкість злочину не може бути безумовною підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зазначає, що ні стороною обвинувачення у поданому клопотанні, ні судом в оскаржуваній ухвалі не було належним чином підтверджено та обґрунтовано наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України. Під час розгляду справи безпосередньо в суді стороною обвинувачення ризики не були доведені, а судом не були перевірені.

Стверджує, що посилання суду на той факт, що у судовому засіданні досі не допитано потерпілих є неспроможним, оскільки обвинувачений та його захисник не чинили та не чинять жодних перешкод у допиті вказаних осіб судом. Звертає увагу, що потерпілі не допитані судом виключно у зв`язку з їх неявкою у судові засідання та незабезпечення вказаної явки стороною обвинувачення.

Зазначає, що судом взагалі не було розглянуто питання щодо застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 .

Звертає увагу, що розмір завданої майнової шкоди ОСОБА_7 є незначним та на даний час фактично повністю відшкодований. В матеріалах провадження наявна розписка потерпілої ОСОБА_9 , згідно якої викрадене у неї майно повернуто у повному обсязі. Невідшкодованою залишається шкода, завдана потерпілій ОСОБА_10 .

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 одружений, має на утриманні малолітню дитину, а також на утриманні подружжя знаходиться син дружини від першого шлюбу. Крім того, обвинувачений доглядав за матір`ю дружини ОСОБА_11 , яка страждає на ряд тяжких захворювань та потребує постійного нагляду у зв`язку з частим погіршенням стану здоров`я.

Посилається на те, що до затримання ОСОБА_7 мав постійне місце проживання, за час проведення досудового розслідування в розпорядження сторони обвинувачення не надійшло жодної негативної характеристики. Останні п`ять років ОСОБА_7 постійно здійснював офіційну трудову діяльність на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки. Згідно з характеристикою, наданою з останнього місця роботи та з ДУ «ЖУВП № 8» обвинувачений характеризується виключно позитивно.

Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував положення ч.3 ст.183 КПК України, які зобов`язують суддю при застосуванні до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України та не надав оцінки вказаним обставинам у своєму рішенні.

Вказує, що перебування ОСОБА_7 в умовах СІЗО позбавляє його можливості швидко отримати якісну медичну допомогу в разі захворювання на коронавірус COVID-19, оскільки останній перебуває в закритому приміщенні з особами, які можуть бути хворими на вказану хворобу, або носіями відповідного вірусу.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2020 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 04.10.2020 року включно.
Своє рішення суд обґрунтував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні двох епізодів умисного тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років. З урахування даних про особу обвинуваченого, суд дійшов до висновку, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належної процесуальної поведінки.
Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

В провадженні Богунського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, 05.08.2020 року в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду вказаного кримінального провадження, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

З журналу судового засідання та технічного запису судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні як прокурора, так і сторони захисту доводи перевірялись судом при їх розгляді. При цьому був допитаний обвинувачений ОСОБА_7 , вислухана думка прокурора, потерпілої ОСОБА_9 та захисника, а також з`ясовані обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження та зміну запобіжного заходу.

Разом з тим, колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення, оскільки суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до практики ЄСПЛ допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 у справі «Воляник проти України»). Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України» зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Фактичні обставини вчинення двох епізодів інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 умисного тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років із конфіскацією майна, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого вказують на обґрунтованість продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції було проігноровано положення ч.3 ст.183 КПК України, які зобов`язують суддю при застосуванні до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави.

Так, відповідно до п.3 ч.4 ст.183 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні двох епізодів умисного тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи. Враховуючи наведене, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з вказаних підстав.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений, перебуваючи в умовах СІЗО, позбавлений можливості швидко отримати якісну медичну допомогу в разі захворювання на коронавірус COVID-19, не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не було розглянуто питання про застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_7 , спростовуються матеріалами справи. А саме, з журналу судового засідання та технічного запису судового засідання вбачається, що після оголошення прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою, була заслухана думка обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , долучено до матеріалів провадження письмові заперечення захисника на клопотання прокурора.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд повно дослідив обставини кримінального провадження, дав належну оцінку наданим доказам та обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Зокрема, обґрунтовано послався, на те, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілих у кримінальному провадженні враховуючи, що не всі потерпілі та свідки по указаному кримінальному провадженню допитані. Як вбачається з журналу та звукозапису судового засідання від 05.08.2020 року, потерпіла ОСОБА_9 підтримала клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .
Крім того, судом враховано також характер та обставини вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , що свідчить про можливість вчинити ним іншого кримінального правопорушення.

Посилання захисника на наявність постійного місця проживання обвинуваченого та можливість застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який забезпечить його процесуальну поведінку, висновків суду не спростовують.

На думку колегії суддів, наявність постійного місця проживання, дружини та малолітніх дітей, матері дружини, яка страждає на ряд тяжких захворювань та потребує постійного нагляду, неможливо віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Колегія суддів вважає, що з врахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_7 , суд дійшов обґрунтованого висновку, що доводи захисника щодо офіційного працевлаштування обвинуваченого протягом останніх п`яти років, позитивних характеристик з останнього місця роботи та ДУ ЖУВП № 8, не переважають над наявністю існуючих ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Суд, розглядаючи заявлені клопотання, взяв до уваги, крім даних, передбачених ст.177 КПК України, характер вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, їх тяжкість, наслідки вчинення протиправних діянь та дійшов до обґрунтованого висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам та є правові підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а також необхідним і доцільним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2020 року, якою ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 04.10.2020 року (включно) залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :