Провадження № 1-кс/643/3426/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2020 року слідчий суддя Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0003630 від 23.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, -

встановив :

Московським ВП ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0003630 від 23.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України за фактом заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_1 .

В ході досудового розслідування було встановлено, що вироком Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2013 ОСОБА_4 засуджений за ч.3 ст.153, ч.4 ст.187, п.п.6, 10, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна та з 22.08.2014 по цей час відбуває покарання в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11) в смт. Кам`яне Вільнянського району Запорізької області.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16.06.2020 приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію (номер запису про право власності: 36951481) права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу Н7-685, виданого 13.08.1996 Харківською товарною біржею.

З долучених вказаним нотаріусом, як державним реєстратором, скан-копій документів реєстраційної справи вбачається, що із заявою про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру звернувся ОСОБА_6 на підставі довіреності від ОСОБА_4 , посвідченої 29.07.2019 в смт. Кам`яне Вільнянського району Запорізької області начальником Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11) ОСОБА_7 під реєстровим №5 та внесеної до Єдиного реєстру довіреностей 31.07.2019. При цьому, зі змісту наданого для проведення державної реєстрації права власності договору купівлі-продажу Н7-685, виданого 13.08.1996 Харківською товарною біржею, вбачається, що продавцями відповідної квартири вказано ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , а покупцем ОСОБА_4 .

У подальшому, за договором купівлі-продажу від 09.07.2020, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 (реєстровий №2682), вказану квартиру відчужено ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі вищевказаної довіреності, на користь ОСОБА_11 . Відповідно до п.3 договору продаж квартири вчинено за 637 300 грн.

Однак, ОСОБА_4 власником квартири АДРЕСА_1 не був, а договір купівлі-продажу з реквізитами Н7-685 від 13.08.1996, за змістом якого, він начебто виданий Харківською товарною біржею, не міг бути укладений у вказаний в цьому договорі час, оскільки вироком Харківського обласного суду від 03.12.1992 ОСОБА_4 був засуджений за п. «а» ст.93 (умисне вбивсто з корисливих мотивів), ч.3 ст.142 (розбій), 42 КК України до позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна та станом на 13.08.1996 відбував покарання в Краснолучанській виправній колонії №19 Луганської області.

При цьому, попередньо встановлено, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а не як помилково зазначено в підробленому біржовому договорі ОСОБА_9 ) та ОСОБА_10 (а не як помилково зазначено в підробленому біржовому договорі ОСОБА_10 ), які вказану квартиру на користь ОСОБА_4 ніколи не відчужували.

Після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в спадщину після своїх родичів на належні їм частки у праві спільної часткової власності на згадану квартиру, як спадкоємець першої черги за законом, вступив ОСОБА_10 , який був зареєстрований (постійно проживав) у вказаній квартирі, на час відкриття спадщини та не заявляв про відмову від неї (ст.1261, ч.3 ст.1268 ЦК України). З 10.03.2009 по цей час ОСОБА_10 утримується в Комунальній установі «Панютинський психоневрологічний інтернат».

Відповідна квартира є речовим доказом у кримінальному провадженні, а саме, предметом скоєного злочину, що набутий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та на неї може бути накладений арешт згідно ч.3 ст.170, ч.10 ст.170 КПК України.
В обґрунтування клопотання орган досудового розслідування вважає, що є підстави для задоволення клопотання про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони будь-яким особам здійснювати її відчуження та розпоряджатися нею, тому що вважає, що таке майно може бути відчужене та є речовим доказом у кримінальному провадженні, а саме, предметом скоєного злочину, що набуте внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також те, що необхідно виключити можливість протиправно розпорядитись вказаним об`єктом нерухомості.
Прокурор в судове засідання не з`явився, разом із клопотання надав заяву, в якій просив проводити судове засідання без його участі, клопотання підтримав.

Суд, розглянувши клопотання про арешт майна, дослідивши додані до клопотання матеріали, вважає його таким, що підлягає задоволенню.

Слідчий суддя, дослідивши надані докази, встановив, що в провадженні Московського ВП ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0003630 від 23.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України за фактом заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно вимог ч. 6 ст. 132 КПК України, до клопотання слідчого, прокурора про застосування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

Більш того, в статті 223 КПК України викладені вимоги до проведенні слідчих (розшукових) дій. Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні; підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Стороною обвинувачення доведено, що зазначене в клопотанні майно має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, наявні достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. Незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт вказаного майна в подальшому може перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч. 1 ст. 173 КПК України, сторона обвинувачення довела слідчому судді необхідність арешту цього майна, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.

Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173, 309, 372, ч. 2 ст. 376 КПК України,

постановив:

Клопотання прокурора задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку на час звернення до суду із клопотанням зареєстроване за ОСОБА_11 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) шляхом заборони будь-яким особам здійснювати відчуження вказаної квартири та розпоряджатися нею.
Заборонити органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, але не обмежуючись Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київської, Севастопольської міської, районної, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно - вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, оренди, інших речових прав, скасування реєстрації прав власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо вищевказаного арештованого майна.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутньою під час її постановлення, в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1