Номер провадження: 11-сс/813/1306/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9

підозрюваного ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2020 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 , підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 270 КК України, у кримінальному провадженні №0000051 від 23.01.2020 року,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та короткий виклад обставин, встановлених слідчим суддею.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2020 року задоволено клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 , та застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строком до 10.08.2020 року, відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, приватного підприємця, працюючого директором ТОВ «ГОТЕЛЬ ПАРОВОЗ», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 270 КК України, у кримінальному провадженні №0000051, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2020 року.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 270 КК України, а факт виїзду ОСОБА_10 за межі території України, свідчить про існування ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінального переслідування. Слідчий суддя не визначив розмір застави, пославшись на положення п.1,2 ч. 4. ст. 183 КПК України.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на її незаконність та необґрунтованість, оскільки ухвала винесена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник посилається на те, що слідчий суддя, всупереч вимогам ч. 6 ст. 193 КПК України, розглянув клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу по закінченню 48-и годин після затримання ОСОБА_10 . Крім того, захисник зазначає, що слідчий суддя розглянув клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000051 від 23.01.2020 року незважаючи на те, що ОСОБА_10 не набув статусу підозрюваного.

Також, захисник зазначає, що слідчий суддя не звернув уваги на відсутність ризику переховування ОСОБА_10 від слідства, оскільки останній виїхав на лікування за межі України до моменту повідомлення йому про підозру, йому не було відомо про повідомлення про підозру та оголошення у розшук. Захисник зазначає, що ОСОБА_10 , дізнавшись про те, що він є підозрюваним та оголошений у розшук, одразу вирішив повернутися в Україну, про що повідомив слідство та прокурора про своє добровільне повернення в Україну та бажання прибути до органу досудового розслідування. За таких обставин, захисник вважає, що слідчим суддею були порушенні вимоги до ст. ст. 370, 372 КПК України, оскільки не надано оцінки відсутності заявленим у клопотанні слідчого ризикам та відсутнє мотивування щодо неможливості належну процесуальну поведінку підозрюваного більш м`яким запобіжним заходом. Захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про застосування відносно ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Обставини, встановлені слідчим суддею під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_10 , як директор ТОВ «ГОТЕЛЬ ПАРОВОЗ», голова ГО «Центр захисту інвалідів» та кінцевий бенефіціарний власник нежитлових приміщень, який спільно з ОСОБА_12 (відносно якого 30.06.2020 обвинувальний акт направлений до Приморського районного суду м. Одеси) здійснював підприємницьку діяльність в готелі «Токио-Стар» за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, буд.1А/3, з надання готельних послуг громадянам фізичним особам з 2009 року по 17.08.2019 рік не забезпечив виконання встановлених законодавством вимог пожежної безпеки у приміщеннях готелю «Токио-Стар», що призвело до пожежі, внаслідок якої загинуло 9 осіб та спричинено 10 особам тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості.

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши: суддю-доповідача; пояснення захисників та підозрюваного, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність його соціальних зв`язків в місці постійного проживання, у тому числі наявність родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; його майновий стан; наявність судимостей та інші.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України.

Вимогами п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років;

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Щодо доводів апеляційної скарги.
Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя перевірив та належним чином встановив наявність обґрунтованої підозри щодо ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, на думку апеляційного суду вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра у вчинені ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч.2 ст.290 КК України, що дає підстави для обрання відносно останнього запобіжного заходу.

При цьому, апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання або продовження відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Слід зазначити, що у відповідності до положень ч.2 ст.94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті. При цьому підстав для визнання доказів недопустимими, які передбачені в ч.2 ст.87 КПК України, стороною захисту апеляційному суду не наведено.

У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21 квітня 2011 року, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30 серпня 1990 року, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28 жовтня 1994 року та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1(c), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання» (справа «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13 листопада 2007 року).

З урахуванням існування обґрунтованої підозри, апеляційний суд вважає, що у слідчого існували достатні та законні підстави ініціювати застосування до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу.

Водночас, встановивши факт існування обґрунтованої підозри, та оцінюючи існування заявлених у клопотанні слідчого ризиків, слідчий суддя констатував про підтвердження лише одного ризику, а саме переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду. При цьому, слідчий суддя послався на існування доказів, які підтверджують факт переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, залишення останнім місця проживання та виїзду за кордон, що стало наслідком оголошення підозрюваного у міжнародний розшук.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та заслухавши учасників судового провадження, апеляційний суд вважає, що необхідність обмеження права підозрюваного ОСОБА_10 на свободу, передбаченого ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, з урахуванням конкретних обставин справи, на даній стадії досудового розслідування відсутня, оскільки прокурором не доведено, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

До такого висновку апеляційний суд приходить з огляду на таке.

Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження тримання під вартою підозрюваного, апеляційний суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Згідно ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п. с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У своєму Рішенні «Подвезько проти України» № 74297/11 від 12.02.15р. Європейський Суд з прав людини у п. 21 вказує, що аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватись фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватись, не може оцінюватися виключно не підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Крім того, в зазначеному Рішенні Суд звернув увагу на неприпустимість загальних формулювань в судових рішеннях та застосування повторюваних шаблонних фраз. Зазначене не свідчить про те, що суди здійснюють належну оцінку фактів стосовно необхідності застосування такого запобіжного заходу за обставин конкретної справи.

Клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу мотивоване існуванням ризиків, а саме:

- підозрюваний може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

- незаконно впливати на свідків та потерпілих у зазначеному кримінальному проваджені;

- враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, невідворотність та суворість покарання, може почати переховуватись від органів досудового розслідування або суду з метою уникнення покарання;

- знаходячись на свободі може підтримувати зв`язок з іншим співучасником, місцезнаходження якого на теперішній час, не встановлено, надавати йому інформацію про хід досудового розслідування, чим буде чинити перешкоди слідству, судовому розгляду;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Разом з цим, в оскаржуваній ухвалі слідчим суддею констатовано існування лише одного ризику - можливого переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду.

У п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»).

Апеляційний суд вважає, що поза увагою слідчого судді залишилися дані про особу підозрюваного ОСОБА_10 , зокрема те, що: він раніше не судимий; має власний бізнес на території м. Одеси та низку об`єктів нерухомості; на його утриманні знаходяться цивільна дружина, його батьки та батьки дружини. Вказані обставини, в своїй сукупності, вказують на існування у підозрюваного міцних соціальних зв`язків (т. 3, а.с. 27, 38, 43-47, 60).

Апеляційний суд враховує факти, які не заперечувалися прокурором, але не були враховані слідчим суддею, а саме те, що: після пожежі ОСОБА_10 прибув на місце пожежі, надавав допомогу потерпілим, у тому числі за власною ініціативою сплачував останнім кошти для їх лікування та почав відшкодовувати шкоду завдану кримінальним правопорушенням, що підтверджується копіями квитанцій та заявами потерпілих (т. 3, а.с. 56-57, 127-137).

Доводи прокурора про те, що підозрюваний навмисно переховувався від органу досудового розслідування апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Так, до моменту виникнення пожежі, ОСОБА_10 був запрошений на обстеження та лікування до Федеративної Республіки Німеччина, що підтверджується копією довідки Баня- Лукського університету від 08.05.2019 року, а тому завчасно придбав квітки на літак.

20.08.2019 року, тобто до повідомлення про підозру, ОСОБА_10 виїхав на лікування в м. Штутгард (Федеративна Республіка Німеччина), де перебував з 21.08.2019 по 05.01.2020 року. Далі, 06.01.2020 року, для продовження лікування прибув до Республіки Болгарія, де лікувався з 10.01.2020 року по 20.03.2020 року (т.3, а.с. 39-42, а.с 93).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_10 пояснив, що по завершенню лікування, у зв`язку з введеним карантином, він не мав можливості повернутися до України, а тому лише після відкриття кордонів, він відразу повернувся в Україну.

Введення на території України карантину, пов`язаного з всесвітньою пандемією, є загально відомим фактом, а тому у колегії суддів не має підстав ставити під сумнів існуючу реальну неможливість повернення ОСОБА_10 на територію України до того часу, як частково були відкриті кордони та почалося транспортне сполучення з іншими державами світу.

В судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_10 також пояснив, що як тільки він дізнався про оголошення його у розшук та існування судового рішення щодо його затримання, він подав заяви до правоохоронних органів про його добровільне бажання повернутися в Україну, в тому числі і до Київського районного суду м. Одеси для розгляду питань, пов`язаних із застосуванням заходів забезпечення кримінального провадження та проведення слідчих дій. Крім того, підозрюваний повідомив, що під час перебування за кордоном, у 2020 році, він відвідував консульства України у Федеративній Республіці Німеччина та Республіки Болгарії, однак інформація про перебування його у розшуку йому не повідомлялася.

Прокурор повідомлених підозрюваним обставин не спростував.

Таким чином, апеляційним судом достовірно встановлено, що підозрюваний ОСОБА_10 самостійно повернувся в Україну, де був затриманий правоохоронними органами (т.3, а.с. 12-14).

Вирішуючи питання про обґрунтованість висновку слідчого судді про існування ризику переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду, апеляційний суд враховує той факт, що підозрюваний був оголошений у міжнародний розшук лише 14.11.2019 року, тобто після виїзду останнього за кордон. Даний факт не спростовує доводи ОСОБА_10 про те, що на день виїзду за кордон 20.08.2019 року, та перебування останнього за кордоном, він не міг знати про набуття статусу підозрюваного та оголошення у розшук, оскільки він вільно пересувався за кордоном, зокрема здійснив переліт з ФРН до Республіки Болгарія (т.2, а.с.56-57).

На думку апеляційного суду, зазначені вище обставини можуть вказувати про фактичне невиконання правоохоронними органами рішення про оголошення підозрюваного у міжнародний розшук та здійснення цими органами дій, пов`язаних з встановленням місцезнаходження підозрюваного та вжиття заходів щодо ініціювання питання про екстрадицію підозрюваного.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на той факт, що підозрюваний ОСОБА_10 , маючи реальну можливість подальшого перебування на території Республіки Болгарії, та будучи громадянином цієї держави, що унеможливлювало його екстрадицію, у разі існування мети бути непритягненим до кримінальної відповідальності на території України, міг не повертатися в Україну, але самостійно та добровільно, заздалегідь повідомивши правоохоронні органи України про своє повернення, прибув до м. Одеси за місцем знаходження органу досудового розслідування з метою явки до слідчого та суду.

Зазначені вище обставини, зокрема поведінка підозрюваного, поза розумним сумнівом свідчить про відсутність у підозрюваного мети переховування від слідства та суду, та фактично нівелює існування на даному етапі досудового розслідування ризику переховування підозрюваного ОСОБА_10 від органу досудового розслідування та суду.

Запобігти мінімальному ризику можливого переховування ОСОБА_10 від органу досудового розслідування в подальшому, з огляду на наявність у підозрюваного громадянства Республіки Болгарія, на думку апеляційного суду, можливо шляхом вилучення паспорта громадянина Болгарії, який дає право на виїзду за кордон, а також закордонного паспорта громадянина України.

Доводи прокурора про наявність ризику можливого впливу на потерпілих та свідків, апеляційний суд визнає такими, що зі спливом часу значно зменшились, оскільки потерпілі та свідки у кримінальному провадженні на теперішній час вже допитані.

Оцінюючи ризик можливого тиску підозрюваного на інших учасників процесу, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини викладену у рішенні «Летельє проти Франції», відповідно до якого, реальна небезпека чинення тиску на свідків могла існувати на початку цієї справи, але з плином часу вона значно зменшилася, а після численних допитів свідків він перестає бути визначальним.

Посилання прокурора на можливу необхідність допиту нових свідків у справі є безпідставним, оскільки за повідомленням самого прокурора, на час розгляду апеляційної скарги, орган слідства закінчив досудове розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 та відкрив матеріали кримінального провадження для ознайомлення в порядку ст. 290 КПК України. За таких умов, посилання прокурора на існування зазначеного ризику, апеляційний суд визнає абстрактним та невмотивованим.

На переконання апеляційного суду, запобігти ризику можливого впливу підозрюваного на інших учасників кримінального провадження можливо шляхом покладення на підозрюваного обов`язку утримання від спілкування з цими особами, які мають бути визначені слідчим та прокурором, а також судом, у разі направлення обвинувального акта до суду, та подальшого судового розгляду.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у відповідності до положень ч. 4 ст. 95 КПК України, у разі направлення обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_10 до суду, та розгляду кримінального провадження по суті, районний суд буде обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу та не вправі обґрунтовувати своє рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що прокурором не надано будь-яких доказів, які підтверджують факти спроб підозрюваного впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному проваджені.

Що стосується ризику знищення або спотворення підозрюваним будь-яких речей та документів, то його існування фактично виключається, оскільки за повідомленням прокурора, на час перегляду оскаржуваної ухвали слідчого судді апеляційним судом досудове розслідування завершено, а всі речі та документи, які стосуються даного кримінального провадження, вже вилучені слідчим та на них накладений арешт.

Наведені обставини повністю виключають можливість спотворення або знищення підозрюваним речей та документів, які мають доказове значення для справи.

Посилання на існування ризику перешкоджання підозрюваним ОСОБА_10 проведенню кримінального провадження іншим чином, є формальними та не підтверджуються доказами, а тому існування цього ризику апеляційний суд визнає не доведеним.

Прийшовши до переконання про помилковість рішення слідчого судді щодо обрання до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під варто, та вважаючи за можливе застосувати до підозрюваного запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, апеляційний суд констатує, що прокурором не було доведено неможливість застосування такого запобіжного заходу.

Апеляційний суд вважає, що існування ризиків можливих спроб підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду, а також впливу на свідків та потерпілих, в цілому не виключається, але ці ризики, на думку апеляційного суду, є незначними, а тому, з урахуванням фактичних обставин справи, не дають достатніх законних підстав для застосування до підозрюваного ОСОБА_10 найсуворішого запобіжного заходу у видгляді тримання під вартою.

Крім того, вважаючи за можливе застосувати до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, апеляційний суд враховує поведінку підозрюваного, який вживає заходів для відшкодування шкоди спричиненої в результаті пожежі, а тому його перебування поза межами слідчого ізолятора, забезпечить підозрюваному реалізацію його права на працю, що в свою чергу, безумовно можна віднести на користь забезпечення прав потерпілих, оскільки останні, в такому випадку, зможуть розраховувати на отримання грошової компенсації від ОСОБА_10 у найкоротші строки.

Таким чином, оскільки матеріали кримінального провадження містять докази про можливу причетність підозрюваного ОСОБА_10 до вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.270 КК України, апеляційний суд вважає, що на даній стадії кримінального провадження, з урахуванням вимог апеляційної скарги сторони захисту, за межі якої у відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд вийти не може, відносно підозрюваного необхідно обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який на думку апеляційного суду зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Висновки апеляційного суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З метою створення необхідних умов для виконання завдань кримінального провадження, визначених ст.2 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про можливість застосування відносно підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

За таких підстав, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням апеляційний судом нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із застосуванням до підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 181, 196, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2020 року у кримінальному провадженні №0000051, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2020 року, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 270 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погодженого прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000051, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2020 року, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 270 КК України.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на підозрюваного ОСОБА_10 , обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожним викликом до слідчого, в провадженні якого перебуватиме кримінальне провадження, прокурора процесуального керівника, слідчого судді та суду;

- не відлучатися з місця проживання, в якому підозрюваний перебуває під домашнім арештом, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання, роботи, а також зміну засобів зв`язку;

- утримуватися від спілкування особисто або через інших осіб, а також через соціальні мережі, засоби мобільного зв`язку та мобільні додатки з потерпілими, свідками, експертами в даному кримінальному проваджені, визначеними слідчим або прокурором;

- невідкладно здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) громадянина України для виїзду за кордон та паспорт (паспорти) громадянина Республіки Болгарія та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_10 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та накладене грошове стягнення.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_10 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на підозрюваного обов`язків.

Виконання ухвали Одеського апеляційного суду про застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_10 , у вигляді домашнього арешту та контроль за його поведінкою покласти на співробітників Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та покладених на підозрюваного ОСОБА_10 обов`язків обчислюється з моменту проголошення ухвали Одеського апеляційного суду, а саме з 04 серпня 2020 року, становить 10 (десять) днів, тобто в межах строку досудового розслідування, до якого, відповідно до ч.3 ст.219 КПК України, не враховується строк необхідний для виконання вимог ст. 290 КПК України в кримінальному провадженні №0000051, але не більше двох місяців з дня проголошення цієї ухвали.

Підозрюваного ОСОБА_10 звільнити з під варти в залі суду негайно.

Копію ухвали направити для виконання до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» - до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3