Провадження № 1-кс/161/7904/20
У Х В А Л А
про відмову у накладенні арешту на майно

м. Луцьк 09 листопада 2020 року

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна, в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002763 від 02.09.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України,-
В С Т А Н О В И В :

Старший слідчий СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 за погодженням з прокурором Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_4 , звернулася до слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області з клопотанням про накладення арешту на майно вилучене під час обшуку від 28.10.2020, що проводився поблизу будинку №3 по вул. Милуська в Луцьку, а саме, автомобіль марки «BMW 525», н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу серії НОМЕР_3 .
Клопотання обґрунтовує тим, що досудовим розслідування встановлено, що в період часу з 20 години 01.09.2020 по 21 години 02.09.2020, невстановлена особа, діючи умисно, з корисливих мотивів та керуючись метою таємного викрадення чужого майна, шляхом пошкодження навісного замка, проникла у приміщення сараю, який розташований на прилеглій території будинку АДРЕСА_1 , звідки таємно викрала електроінструменти на загальну суму 15 000 гривень, чим спричинила потерпілому ОСОБА_5 майнову шкоду на вищевказану суму.
Слідчим відділом Луцького ВП Головного управління Національної поліції у Волинській області 02.09.2020 відомості про вказану події внесені в ЄРДР за №0002763, з попередньою правовою кваліфікацією за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
В ході обшуку від 28.10.2020, що проводився за адресою: м. Луцьк, вул. Милуська, 3, було виявлено та вилучено автомобіль марки «BMW 525», н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу серії НОМЕР_3 .
Постановою слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 від 28.10.2020 року вищевказані речі визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження.
Враховуючи вищевказане, для встановлення всіх обставин кримінального провадження, проведення необхідних судових експертиз, перевірки показань наданих ОСОБА_6 є необхідним в накладенні арешту на вилучені в нього речі, тобто заборону на використання та розпорядження вказаними речі.
Від слідчого надішла заява про розгляд клопотання у її відсутності, просить клопотання задовольнити.
Дослідивши матеріали клопотання, в їх сукупності, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.
Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. Накладаючи арешт на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Частина друга ст.170 КПК України передбачає, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.
Також, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. Однак слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин на які послався у клопотанні.
Зі змісту норм Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Слідчий в клопотанні про арешт майна, взагалі не обґрунтувала, яким саме чином вказане майно, а саме, автомобіль марки «BMW 525», н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу серії НОМЕР_3 має відношення до кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0002763, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, з урахуванням того, що проводиться розслідування за фактом крадіжки електроінструментів, поєднане з проникненням у приміщення сараю.
Слідчим не доведено, що вилучений транспортний засіб був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, збері на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі могли бути об`єктом кримінально протиправних дій чи набуті кримінально протиправним шляхом (частина перша статті 98 КПК України), а відтак він не має ознак речового доказу, визначених у ст. 98 КПК України.
За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки органом досудового розслідування та слідчим не надано достатніх доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, не обґрунтовано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та не доведено наявність обставин, які підтверджують, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження призведе до нівелювання доказового значення предмету клопотання, тобто відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права. Органом досудового розслідування не доведено наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, та не доведено необхідності накладення арешту, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, приходжу до висновку, що в задоволенні даного клопотання, слід відмовити.
При цьому, відповідно до положень ч.3 ст.173 КК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
На підставі викладеного, керуючись ст.170-173 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.
Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області, протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області ОСОБА_1