Дата документу 19.01.2021 Справа № 314/2590/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2590/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/241/21 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 липня 2020 року, якою

відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк.

Згідно з ухвалою суду, до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк, шляхом усунення порушень, які закріплені в рішенні ЄСПЛ «Петухов проти України», та інших, Конституції України та зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини).

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що вироком Апеляційного суду Запорізької області від 16.03.2007 року за п.4 ст.187, п.п. 6,9,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.2 ст.289, ст.70 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. При цьому вважає, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, Конституції України, оскільки суперечить нормам акту вищої юридичної сили рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України № 2», а також незаконності порядку його введення та застосування згідно чинного законодавства України, а тому вважає, що застосоване стосовно нього покарання у вигляді довічного позбавлення волі, повинно бути пом`якшене.

Відмовляючи в задоволення клопотання суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення клопотання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строкшляхом приведення покарання призначеного вироком у відповідність до положень до міжнародних норм та вимог, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі засуджений зазначає, що ухвала суду є незаконною. Вказує, що суд порушив його права громадянина України, відмовивши в застосуванні до нього Закону України та Європейської Конвенції про захист прав людини. Також зазначає, що суд порушив його право на справедливий суд.

Просить замінити йому невідбутий строк на більш м`який, або з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України (зі змінами відповідно до Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання») обмежитись уже відбутим строком позбавлення волі.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав, ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржувана ухвала місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема розділом ХІІ (ст.ст.81, 82, 85-87) КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання; заміни не відбутої частини покарання більш м`яким; звільнення від відбування покарання на підставі закону про амністію та помилування, а кримінальним процесуальним законом, зокрема розділом VIII (ст.ст. 537, 539) КПК України, визначено процедуру розгляду таких питань.

Питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу подачі відповідного клопотання про вирішення такого питання.

Згідно із ст.1 КПК України, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Статтею 2 КПК України, визначені завдання кримінального провадження, серед яких крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частин 1, 3-6 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями, а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Разом з тим, доводи засудженого стосовно того, що покарання має бути пом`якшене є безпідставними, оскільки можливість заміни покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в клопотанні та в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини - насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у виді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Частина 1 ст.64 КК України передбачає, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Частина 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, але на теперішній час в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права, тому незгода засудженого з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності в Україні механізму заміни покарання на більш м`яке для довічного позбавлення волі та не відповідність їх нормам міжнародного та національного права є безпідставними.

Також доводи апелянта стосовно того, що подальше його тримання під вартою є таким, що порушує ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є необґрунтованими, оскільки порушення Україною ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині застосування національними судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі лише без можливості перегляду справи з подальшим звільненням від покарання, однак чинне законодавство України надає можливість заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років шляхом помилування, що відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.

Крім того, у підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

У справі «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» зазначено, що статтею 3 Конвенції не визначені стандарти і вимоги до зменшення довічного покарання. Зазначена норма вимагає індивідуальної оцінки кожного.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно та повно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Слід зауважити і про те, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Розділу I Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість умовно-дострокового звільнення і заміни покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, і колегія суддів погоджується з цим.

За таких обставин доводи засудженого про те, що ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального права є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 липня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3