УХВАЛА
іменем України
11 січня 2021 року

м. Київ
справа № 303/7072/19
Провадження № 51-2424ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 березня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року.
Встановлені обставини
У порядку, передбаченому статтями 537, 539 КПК, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 3 березня 2020 року задовольнив подання старшого інспектора Мукачівського МРВ філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області та направив засудженого ОСОБА_4 для відбування покарання призначеного вироком цього суду від 30 січня 2019 року за ч. 2 ст. 342 і ч. 1 ст. 345 КК.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу засудженого на зазначене рішення місцевого суду залишив без задоволення,

а ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 березня 2020 року щодо ОСОБА_4 без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі засуджений просить переглянути ухвали місцевого й апеляційного судів у касаційному порядку.
Мотиви Суду
Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України в редакції, чинній на момент звернення з касаційною скаргою, обов`язковим для перегляду судових рішень

є апеляційний порядок, тоді як право особи на касаційне оскарження судового рішення забезпечується у випадках, визначених законом.
Таким чином, право на доступ до Верховного Суду не є абсолютним і підлягає дозволеним обмеженням, зокрема щодо кола судових рішень, які можуть бути переглянуті у касаційному порядку. Такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, переслідують легітимну мету ефективний розгляд касаційним судом лише справ відповідного рівня значущості, а також обґрунтовані пропорційністю між застосованими засобами та поставленою метою.

Так, предметом касаційного розгляду у кримінальному аспекті переважно виступає дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального закону при вирішенні питань, пов`язаних із притягненням особи до кримінальної відповідальності, та призначенні покарання, а також забезпечення права на апеляційний перегляд судових рішень у кримінальному провадженні.
Порушене у касаційній скарзі питання стосується оскарження ухвали, постановленої відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 537 і ст. 539 КПК, а також судового рішення, постановленого за наслідком перегляду згаданої ухвали.
Разом із тим, за змістом ч. 6 ст. 539 КПК право на оскарження ухвали суду про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, обмежується можливістю її перегляду в апеляційному порядку, в той час як касаційного порядку оскарження такої ухвали кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Крім того, ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII) визначено, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Частиною 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Щодо вказаного питання об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновок у постанові від 18 березня 2019 року (справа № 756/9514/15-к, провадження за касаційною скаргою № 51-115кмо17), зазначивши, що за змістом п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 424, ч. 6

ст. 539 КПК ухвали суду першої інстанції про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції за результатами такого перегляду оскарженню в касаційному порядку не підлягають.
Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні у справі «Монкорне де Комон проти Франції», процедури, які стосуються виконання вироків, не підпадають під дію ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) в її кримінальному аспекті розгляду, оскільки рішення з питань застосування, яке набрало законної сили,

не зачіпає «спору … про цивільні права і обов`язки» та не має відношення до «пред`явлення кримінального обвинувачення».
Оскаржувані засудженим ухвали постановлені в порядку п. 8 ч. 1 ст. 537 і ст. 539 КПК та за наслідком перегляду такої ухвали, а тому з урахуванням вищезазначеного висновку об`єднаної палати Верховного Суду її не може бути переглянуто судом касаційної інстанції.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову

у відкритті касаційного провадження, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Оскільки ухвали місцевого та апеляційного судів не підлягають оскарженню

в касаційному порядку, Верховний Суд на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 3 березня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 вересня

2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3