Справа №585/3004/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/240/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_8 з клопотанням про заміну покарання більш м`яким, вказуючи, що відповідно практики Європейського суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі максимального рівня безпеки з утриманням в камерній системі, так як це суперечить ст. 3 Конвенції з прав людини і ст. 28 Конституції України. Крім того, ОСОБА_8 вказував, що 3 роки тому змінили закон і замах на вбивство, за який його було засуджено карається м`якше, тому покарання треба пом`якшити.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України, не передбачає можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив звільнити його від подальшого відбування покарання.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений вказував, що під час судового засідання ним було заявлено клопотання щодо застосування закону, який пом`якшує його відповідальність за скоєння злочину не доведеного до кінця тобто за замах на вбивство, як у випадку ОСОБА_8 , не передбачено довічне ув`язнення.

Звертав увагу апелянт на неправомірні дії судді, який невірно застосував норми закону та не взяв до уваги його усне клопотання щодо вказаних ОСОБА_8 обставин.

Вказував ОСОБА_8 і про те, що на даний час він відбуває покарання без фактичної наявності матеріалів кримінальної справи, що на думку апелянта є виключним порушенням законодавства.

Крім того, апелянт зазначав, що за вбивство однієї людини він вже відбув строк призначеного йому покарання, однак його покарання досі триває.

Наголошував ОСОБА_8 і на тому, що законодавець на виконання рішення Європейського суду з прав людини пропонує довічне позбавлення волі замінити на строкове не менше ніж 25 років, але не більше 30 років.

Вказував ОСОБА_8 , що на день подачі апеляційної скарги він відбув 30 років та 8 місяців призначеного йому вироком покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги ОСОБА_8 , та просили її задовольнити, думку прокурора, який проти задоволення вимог апеляційних скарг заперечив, просив оскаржувану ухвалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 засуджений вироком Апеляційного суду м. Севастополя від 15.06.1995 року за п.п. «а,е», ст. 93, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 17, п.п. «г, ж», ст. 93, ч. 1 ст. 222 КК Української РСР (1960 р.)

Новий Кримінальний кодекс України набрав чинності з 1 вересня 2001 року і з набранням чинності цим Кодексом втратив чинність Кримінальний кодекс Української РСР від 28 грудня 1960 року, відповідно до якого було засуджено ОСОБА_8 і вирішення питання з яким звернувся у своєму клопотанні засуджений ОСОБА_8 регулюється за правилами нового КК України 2001 року.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ані Конституції України, ані міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії, зокрема щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду м. Севастополя від 15 червня 1995 року ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України не передбачено можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, і на даний час суд не вправі перебирати на себе повноваження щодо прийняття рішень не передбачених законодавством України.

Що стосується доводів засудженого відносно того, що суддя невірно застосував норми закону та не взяв до уваги усне клопотання ОСОБА_8 щодо застосування відносно нього закону, який пом`якшує його відповідальність за скоєння злочину не доведеного до кінця тобто за замах на вбивство за який не передбачено довічне ув`язнення, то такі доводи не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки не можуть бути предметом розгляду в даному кримінальному провадженні. При цьому, колегія суддів зазначає, що засуджений ОСОБА_8 не позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції з відповідним клопотанням.

Щодо тверджень апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 відносно того, що він відбуває покарання без фактичної наявності матеріалів кримінальної справи, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, так як вони не впливають на висновки суду щодо необхідності відмови ОСОБА_8 при розгляді його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Також необґрунтованими на думку колегії суддів є доводи ОСОБА_8 відносно того, що законодавець на виконання рішення Європейського суду з прав людини пропонує довічне позбавлення волі замінити на строкове не менше ніж 25 років, але не більше 30 років, оскільки, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, внесення змін і доповнень до законодавства є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

При цьому, колегія суддів наголошує, що хоча на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини,

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_8 .

Отже, судом першої інстанції, всупереч доводам апелянта, обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання більш м`яким - залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4