Справа № 571/1235/20
Провадження № 1-кп/571/223/2020
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 листопада 2020 року смт.Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Рокитне матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 19 липня 2020 року за №0000233 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глинне, Рокитнівського району, Рівненської області, жителя та зареєстрованого у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, не інваліда, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_5 , 19 липня 2020 року приблизно о 5 год. 45 хв., у світлу пору доби, в порушення вимог підпункту ґ) пункту 2.1, підпункту б) пункту 2.3, підпункту а) пункту 2.9, пункту 11.3 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі Правила дорожнього руху), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не маючи поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи автомобілем VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та рухаючись автодорогою сполученням Вежиця-Рокитне-Борове, за межами населеного пункту, зі сторони с. Хміль Рокитнівського району Рівненської області у напрямку с. Глинне Рокитнівського району Рівненської області, на 44 км + 300 м вказаної автодороги, маючи об`єктивну можливість своїми односторонніми діями забезпечити безпеку дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, не впевнився, що його дії будуть безпечними та не створять небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпеки дорожнього руху, перед початком виконання маневру не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на зустрічну смугу руху, чим створив аварійну ситуацію, та допустив зіткнення з мотоциклом BIRD, без реєстраційного номера, номер рами НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 , котрий рухався вказаною смугою руху, маючи перевагу у русі, у зустрічному напрямку та був позбавлений технічної можливості цього уникнути по незалежних від нього технічних причинах.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла BIRD, без реєстраційного номера, номер рами НОМЕР_3 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Порушення ОСОБА_5 вимог пункту 11.3 Правил дорожнього руху, який вимагає від водія на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїжджати на смугу зустрічного руху лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу, знаходиться у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Вказане діяння обвинуваченого ОСОБА_5 , внаслідок якого наступила смерть ОСОБА_8 в обвинувальному акті кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю. Пояснив, що керуючи транспортним засобом, переключав радіо, відволікся на кілька секунд і відбулося зіткнення з мотоциклом. Напередодні випив два «Шейки» та «Рево». Після дорожньо-транспортної пригоди вживав всіх заходів для надання невідкладно-медичної допомоги. Викликав швидку медичну допомогу та поліцію, місця ДТП не залишав. Щиро просив вибачення у потерпілої. Зазначав, що відшкодував шкоду і зобов`язується допомагати потерпілій у майбутньому. Просив суд суворо не карати, щиро розкаявся, зазначив, що не п`є і не курить після ДТП.
Потерпіла ОСОБА_4 , пояснила, що очевидцем дорожньо-транспортної пригоди вона не була. Зазначила, що близько 8 ранку 19 липня 2020 року родичі з с. Березове подзвонили і повідомили, що ОСОБА_9 розбився. На місце ДТП поїхала разом з сином, дочкою, племінницею та її чоловіком. Коли прибула на місце, то швидкої вже не було, були лише працівники поліції та близько п`яти людей. Повідомила, що до сина її не допустили і вона побачила його лише коли тіло привезли додому. Крім того, пояснила, що від родичів обвинуваченого отримала гроші на поховання і вони відшкодували вартість мотоцикла. Претензій до ОСОБА_5 вона не має. Додатково зазначила, що «простила його» і просила не позбавляти його волі та права керувати транспортними засобами.
Оскільки обвинувачений повністю визнав винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, і після роз`яснення учасникам судового розгляду положень ч.3 ст.349 КПК України, з`ясувавши, що вони правильно розуміють зміст обставин, встановлених у цьому кримінальному провадженні та не оспорюють їх, і така позиція є добровільною, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку та отримавши згоду всіх учасників судового провадження на проведення судового розгляду в такому порядку, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо обставин скоєння обвинуваченим зазначеного злочину.
Як вбачається із законодавчого визначення, злочином може бути визнано лише протиправне, суспільно небезпечне, винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч.1 ст.11 КК України). Звідси одним з елементів складу злочину може бути визнано певну поведінку людини, свідомий та вольовий вчинок, а не певний стан особи.
Диспозиція ст.286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона цього складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч.1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч.2, загибель кількох осіб ч.3); причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
Діяння полягає в порушенні Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).
Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.
Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст.286 КК України.
Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст.286 КК України (наприклад, керування транспортним засобом без посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, не зареєстрованим, або без належного номерного знака (підп. «в» п. 2.9 ПДР) тощо); б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів (п. 10.3 ПДР), розвороту (п. 10.7 ПДР), заборони виїзду на зустрічну смугу руху транспорту (п. 11.4 ПДР), перевищення швидкості руху транспорту (п. 12.4 ПДР) тощо).
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України, тобто знаходилися у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного суду від 21.08.2019 року у справі №682/956/17.
За змістом закону порушення Правил безпеки руху та експлуатації транспорту полягає в дії або бездіяльності, пов`язаній з невиконанням однієї чи кількох вимог Правил дорожнього руху або інших нормативних актів, що регламентують безпеку руху та експлуатацію транспорту, з боку особи, яка керує транспортним засобом. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.286 КК України, полягає в: а) порушенні Правил безпеки руху чи експлуатації транспорту, тобто в порушенні конкретного правила, передбаченого конкретним пунктом правил; б) настанні суспільне небезпечних наслідків заподіяння смерті чи тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху і в) причинному зв`язку між порушенням правил безпеки руху чи експлуатації транспорту та спричиненими наслідками.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується необережною формою вини, що визначається характером ставлення до наслідків. Сама ж дія або бездіяльність при порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту можуть бути як умисними, так і вчиненими з необережності.
Поясненнями обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні встановлено, що 19.07.2020 року близько 6 год. ранку, він, керуючи автомобілем «VOLKSWAGTN PASSAT, р.н. НОМЕР_1 та рухаючись ним зі сторони с. Хміль у напрямку с. Глинне Рокитнівського району Рівненської області, порушив Правила дорожнього руху. Таке порушення обвинуваченим ПДР полягало у тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував таку обстановку та її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру, виїхав на зустрічну смугу руху, чим створив аварійну ситуацію та допустив зіткнення з мотоциклом BIRD, без реєстраційного номера, під керуванням ОСОБА_8 ..
При цьому, як встановлено на підставі висновку експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №3.1-738/20 від 27.08.2020 року, такі дії ОСОБА_5 перебувають і причинному зв`язку з виникненням згаданої ДТП, в результаті якої загинув ОСОБА_8 (т.3 арк.27-47 матеріалів кримінального провадження (далі МКП)).
Крім того, як вбачається із протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння №81 від 19.07.2020 року ОСОБА_5 на момент проведення такого огляду в 09.30 год. 19.07.2020 року перебував у стані алкогольного сп`яніння із вмістом спирту в крові 1,123 проміле (т.2 арк.137 МКП).
Таким чином, з урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_5 , який вину у вчиненому визнав повністю та які відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті, суд вважає доведеним: факт порушення ОСОБА_5 вимог підпункту ґ) пункту 2.1, підпункту б) пункту 2.3, підпункту а) пункту 2.9, пункту 11.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої наступила смерть ОСОБА_8 , тобто вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування, тільки тоді, коли у суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.
За змістом п.п.20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Обтяжуючою вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення обставиною, передбаченою ст.67 КК України, суд вважає вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується протоколом №81 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння (т.2 арк.137 МКП).
Пом`якшуючими вину обвинуваченого ОСОБА_5 обставинами, передбаченими ст.66 КК України суд вважає щире каяття та відшкодування шкоди.
Обираючи покарання обвинуваченому суд враховує характер та тяжкість вчиненого злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, думку потерпілої, а також те, що обвинувачений повністю визнав вину у вчиненні злочину, раніше не судимий, за місцем реєстрації та проживання характеризується позитивно, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, шкоду потерпілій відшкодував, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, суд приходить до висновку про можливість виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
До вказаних висновків, суд прийшов, зокрема, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Верховний суд неодноразово наголошував, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо (постанова від 17 жовтня 2019 року у справі №205/7091/16-к; постанова від 12 вересня 2018 року у справі №206/5073/15-к).
Крім того, у своїй постанові від 24 травня 2018 року у справі №167/341/16-к Верховний суд звернув увагу, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК України.
При цьому, слід також вказати, що у справах №654/763/17 (постанова від 24 жовтня 2018 року), №346/356/18 (постанова від 12 лютого 2019 року), №166/937/16-к (постанова від 26 квітня 2018 року) та №125/1133/17 (у постанові від 29 січня 2019 року) Верховний суд дійшов висновків, що навіть за умови вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у судів були підстави для застосування правових приписів ст.75 КК України та звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.
Посткримінальна поведінка обвинуваченого є виключно позитивною. Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 щиро розкаявся, відшкодував потерпілій завдану матеріальну шкоду та витрати на поховання ОСОБА_8 .. У зв`язку з вказаним, потерпіла просила призначити обвинуваченому покарання із звільненням від відбування покарання з випробуванням.
На підставі наведеного, а також враховуючи характеризуючи особу обвинуваченого дані, який на час розгляду справи повністю визнав свою вину, а, отже, готовий нести кримінальну відповідальність, з урахуванням пом`якшуючих обставин у вигляді щирого каяття, відшкодування шкоди, наявності однієї обтяжуючої обставини, а також позиції потерпілої, яка не заперечує щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд вважає можливим виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує наступні обставини, факти та норми кримінального закону.
При призначенні покарання прокурор просив застосувати до обвинуваченого додаткове покарання та позбавити його права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Потерпіла, просила не призначати обвинуваченому будь-якого додаткового порання. Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисники, не заперечували щодо застосування до обвинуваченого додаткового покарання на строк, зазначений прокурором.
Так, як зазначалося вище, ОСОБА_5 з необережності під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував таку обстановку та її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру виїхав на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з мотоциклом BIRD, без реєстраційного номера, під керуванням ОСОБА_8 , який в результаті такого зіткнення загинув.
Одночасно в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений є особою молодого віку. Доказів надання транспортних послуг і, як наслідок, отримання доходу від них, обвинуваченим та/чи його захисниками суду не надано, а відтак, відсутні підстави вважати, що автомобіль є джерелом доходу обвинуваченого. Отже, діяльність обвинуваченого, не пов`язана з керуванням транспортним засобом і для нього та його сім`ї не є єдиним джерелом доходу.
Відтак, враховуючи обставини кримінального правопорушення, той факт, що необережними діями обвинуваченого спричинено смерть молодої людини, враховуючи думку потерпілої та обвинуваченого, зважаючи на особу обвинуваченого, його поведінку після вчинення злочину, а також інші вказані вище факти та обставини, суд дійшов до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до ч.1 ст.55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.
При цьому, визначаючи строк позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами, суд враховує, серед іншого та вказаного вище, покарання, визначене судом як достатнє для виправлення обвинуваченого, а також факт застосування при призначенні остаточного покарання положень ст.75 КК України та строк застосування до ОСОБА_5 випробування.
Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Заходи забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , раніше обраний судом цілодобовий домашній арешт слід залишити без змін до набрання цим вироком законної сили з врахуванням положень ст.331 КПК України.

Цивільний позов потерпілою та прокурором під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.
Процесуальні витрати в кримінальному провадженні слід вирішити в порядку ст. 124 КПК України.
Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.
Питання про скасування арешту майна слід вирішити в порядку ст. 174 КПК України.
Керуючись статтями 124,174, 349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту проголошення вироку.
Строк застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у виді цілодобового домашнього арешту продовжити до набрання цим вироком законної сили, але не більше ніж на два місяці з дня ухвалення цього вироку, а саме до 18.01.2021 року.

Стягнути із засудженого ОСОБА_5 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Глинне, Рокитнівського району, Рівненської області, жителя та зареєстрованого у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, не інваліда) на користь держави витрати за проведення судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження технічного стану транспортного засобу №3.1-658/20 від 7 серпня 2020 року в розмірі 2288,30 грн. (дві тисячі двісті вісімдесят вісім гривень тридцять копійок); судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження технічного стану транспортного засобу №3.1-657/20 від 6 серпня 2020 року в розмірі 1961,40 грн. (одна тисяча дев`ятсот шістдесят одна гривня сорок копійок); судової інженерно-транспортної експертизи з транспортно-трасологічного дослідження №3.1-659/20 від 12 серпня 2020 року в розмірі 3595,90 грн. (три тисячі п`ятсот дев`яності п`ять гривень дев`яносто копійок); судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди №3.1-738/20 від 27 серпня 2020 року в розмірі 1634,50 грн. (одна тисяча шістсот тридцять чотири гривні п`ятдесят копійок), а всього 9480,10 грн. (дев`ять тисяч чотириста вісімдесят гривень десять копійок).
Скасувати арешт майна, накладений на автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , відповідно до ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 21.07.2020 у справі №569/11479/20.
Скасувати арешт майна, накладений на мотоцикл BIRD, без реєстраційного номера, номер рами НОМЕР_3 , відповідно до ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 21.07.2020 у справі №569/11479/20.

Речові докази, а саме:

-автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 повернути фактичному володільцю ОСОБА_5 ;

-мотоциклом BIRD, без реєстраційного номера, номер рами НОМЕР_3 повернути потерпілій ОСОБА_4

-шість відбитків слідів рук з зовнішньої поверхні автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , які передані на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Рокитнівського ВП Сарненського ВП ГУ НП в Рівненській області знищити;

-зрізи тканини з подушки безпеки водія зі слідами речовини бурого кольору, зовні схожі на кров автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , які передані на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Рокитнівського ВП Сарненського ВП ГУ НП в Рівненській області знищити;

-змив плями бурого кольору, зовні схожої на кров, з деформованої стійки між вітровим склом та переднім лівим склом водійських дверей, та його контрольний зразок, автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , які приєднані до матеріалів кримінального провадження знищити;

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Рокитнівський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги учасниками судового провадження протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому ст.395 КПК України з врахуванням особливостей передбачених ст.394 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1