ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Комсомольськ (нині м. Горішні Плавні) Полтавської області, громадянина України, має середньою освіту, не працює, не одружений, на утриманні нікого немає, не має інвалідності, участі у бойових діях не брав, військовозобов`язаний, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 10.09.2020 за ч.1 ст.185 КК України до 120 годин громадських робіт,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,
ОСОБА_4 згідно з вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 10.09.2020, який набрав законної сили 13.10.2020, засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді 120 годин громадських робіт.
20.10.2020 до Горішньоплавнівського міського сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області, надійшов вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 10.09.2020 у справі №534/1145/20 відносно засудженого ОСОБА_4 для виконання.
У ході виконання зазначеного вироку суду, 22.10.2020 у відповідності із вимогами ст.ст.36,37 КВК України, ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні Горішньоплавнівського міського сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області, розташованого по вул. Миру, 15, у м. Горішні Плавні, Полтавської області, під особистий підпис був ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді 120 годин громадських робіт та попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ч.2 ст.389 КК України, у разі ухилення від відбування даного виду покарання. Крім цього, ОСОБА_4 було письмово повідомлено про те, що він повинен приступити до відбування покарання у виді громадських робіт з 26.10.2020 на території Комунального підприємства «Міськсвітло» Горішньоплавнівської міської ради, розташованого по вул. Конституції,26 у м.Горішні Плавні Полтавської області.
В період часу з 10.11.2020 по 18.11.2020 ОСОБА_4 до місця відбування покарання КП «Міськсвітло» Горішньоплавнівської міської ради, не прибув без поважних причин.
За таких обстави, станом на 23.11.2020 ОСОБА_4 , достовірно знаючи про призначене йому вироком суду покарання, будучи працездатним, ознайомленим з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, умисно не виконав встановлені обов`язки, порушуючи порядок та умови відбування вказаного виду покарання без поважних причин, не відпрацював 80 годин громадських робіт, чим ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.389 КК України.
В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та показав, що дійсно знаючи про наслідки ухилення від відбування покарання, повністю не відбув покарання за вироком суду у виді громадських робіт.
Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, враховуючи повне визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , думку прокурора, обвинуваченого, який пояснив, що бажає закінчити судовий розгляд без дослідження доказів, що маються в матеріалах справи в частині підтвердження фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, судом визнано недоцільним дослідження вказаних доказів.
З урахуванням викладеного та наданих в суді обвинуваченим показань, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у вчиненні умисного злочину проти правосуддя. Його дії суд кваліфікує за ч.2 ст.389 КК України, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, всі обставини по справі в їх сукупності, а також особу обвинуваченого, його вік і стан здоров`я, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Разом із цим, суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Обвинувачений ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, неодружений, не працює, суспільно корисною діяльністю не займається, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд враховує щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Інших обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання, судом не встановлено.
Обираючи міру покарання, суд враховує: характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, відсутність офіційного джерела доходу, сімейний стан, зокрема обвинувачений не одружений, не працює, дітей неповнолітніх та будь-яких інших осіб на утриманні не має, не є інвалідом, відсутність обставин, що обтяжують та наявність обставин, що пом`якшують покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, щодо повного визнання обвинуваченим вини у скоєному злочині, поведінку обвинуваченого як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи, думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні.
Судом враховано, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.
Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.08.2020 за результатами розгляду справи № 716/1224/19.
Виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховуючи наведені вище характеризуючи дані обвинуваченого, беручи до уваги, що ОСОБА_4 є працездатною особою, яка ніде не працює, суспільно-корисною діяльністю не займається, міцних соціальних зв`язків не має, та ухилився від покарання, що не пов`язане із реальним позбавленням волі, що було призначено за попереднім вироком суду, суд вважає, що для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів необхідним і достатнім є покарання в межах санкції ч.2 ст.389 КК України у виді арешту строком наближеним до мінімального.
Тільки таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Підстави для застосування положень статей 69, 69-1, 75 КК України відсутні.
Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_4 засуджений за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 10.09.2020 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.
Згідно із довідкою уповноваженого представника органу пробації, станом на 18.11.2020 ОСОБА_4 фактично відбув 40 годин громадських робіт, що призначені за згаданим вище вироком. Таким чином, невідбута ОСОБА_4 частина покарання становить 80 годин громадських робіт.
Згідно ч.1 ст.71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що до покарання призначеного ОСОБА_4 за даним вироком із застосуванням положень ч.1 ст.71, ст.72 КК України необхідно частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 10.09.2020.
Процесуальні витрати у справі відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.
Суд вказує, що під час досудового розслідування запобіжний захід до обвинуваченої не застосувався, і з урахуванням процесуальної поведінки ОСОБА_4 , суд не вбачає підстав для його застосування до набрання вироком законної сили.
На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст. 373, 374, 475 КПК України, суд, -
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на 1 місяць.
На підставі ч.1 ст.71, ст.72 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного цим вироком, невідбутого покарання за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 10.09.2020 призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 1 місяця 5 днів арешту.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з моменту його фактичного затримання після набрання вироком законної сили.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом 30 діб з моменту його проголошення через Комсомольський міський суд Полтавської області, а засудженим у той же строк з моменту його отримання.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання та подавати на них зауваження.

Суддя ОСОБА_1