УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 225/4338/20
провадження № 51-386ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , на ухвалу Донецького апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, якою відмовлено у задоволені клопотання засудженого про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Дзержинського міського суду Донецької області від 19 серпня 2020 року.
Суть питання
З долученої до касаційної скарги копії ухвали місцевого суду видно, що ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 19 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 Кримінального кодексу України (далі КК України) (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання»).
Не погоджуючись із указаним рішенням місцевого суду, засуджений, поза межами строку на апеляційне оскарження, 06 жовтня 2020 року подав до апеляційного суду скаргу та клопотання про поновлення йому такого строку.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 09 листопада 2020 року відмовив у задоволені клопотання засудженого про поновлення йому строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду від 19 серпня 2020 року.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону,просить скасувати вищезазначену ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у поновлені строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, не надав належної оцінки його аргументам з приводу того, що його право на апеляційне оскарження передбачено Конституцією України, і, на його думку, суд не може відмовити у здійсненні правосуддя, якщо особа вважає, що її права порушені. Виключенням із загального правила щодо поновлення строку на оскарження рішення є відсутність самої заяви про поновлення строку. Також засуджений зазначає, що він не міг тривалий час зв`язатись зі своїм захисником та погодити питання про доцільність апеляційного оскарження, а тому подав апеляційну скаргу з порушенням указаного строку. Крім того, засуджений вказує, що ухвала місцевого суду оголошувалась без участі його захисника, участь якого, на його думку, була обов`язковою по даній категорії справ, і йому не роз`яснювався строк та порядок набрання ухвалою місцевого суду законної сили та строки на її оскарження. Таким чином, засуджений вважає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволені його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, яку вважає незаконною.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до вимог п. 2ч. 2 ст. 395 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, на інші ухвали суду першої інстанції може бути подана протягом семи днів з дня її оголошення. За змістом ч. 3 зазначеної статті для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.
Частиною 1 ст. 117 КПК України встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Зокрема, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
Як видно з копії рішення апеляційного суду, доданої до касаційної скарги, засуджений ОСОБА_4 , не погоджуючись з постановленим стосовно нього рішенням місцевого суду, поза межами строку на апеляційне оскарження (20 днів), подав апеляційну скаргу до якої долучив клопотання про поновлення йому строку на таке оскарження.
В обґрунтування свого клопотання засуджений вказував на те, що його право на апеляційне оскарження передбачено Конституцією України, і, на його думку, суд не може відмовити у здійсненні правосуддя, якщо особа вважає, що її права порушені. Виключенням із загального правила щодо поновлення строку на оскарження рішення є відсутність самої заяви про поновлення строку. У зв`язку із цим, просив поновити пропущений строк на оскарження ухвали місцевого суду.
За наслідками розгляду вказаного клопотання, апеляційний суд ухвалою від 09 листопада 2020 року відмовив у його задоволенні.
Приймаючи вказане рішення, апеляційний суд виходив з того, що засуджений був обізнаний про постановлене судом рішення стосовно нього, оскільки судове засідання 19 серпня 2020 року відбулося за його участі. При цьому копію цієї ухвали місцевого суду засуджений отримав 09 вересня 2020 року, однак апеляційну скаргу подав лише 06 жовтня 2020 року. Також апеляційний суд зазначив, що подання клопотання про поновлення строку не є беззаперечною підставою його поновлення, якщо не зазначені причини поважності пропущення строку апеляційного оскарження.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 127/17092/18, особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст. 117 КПК України містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку. Тому при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі й строку на апеляційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_4 не наведено поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, які б перешкоджали йому раніше подати апеляційну скаргу.
Верховний Суд виходить з того, що в цій справі зазначене засудженим обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження, є явно недостатнім для того, щоб суд апеляційної інстанції міг визнати ці причини поважними та такими, що об`єктивно зумовили затримку з поданням засудженим апеляційної скарги на рішення місцевого суду, особливо з огляду на те, що йому було достовірно відомо про зміст ухваленого рішення місцевого суду, під час оголошення якого, 19 серпня 2020 року, йому було роз`яснено порядок та строки оскарження ухвали, що також вказано в резолютивній частині ухвали місцевого суду, яку засуджений отримав 09 вересня 2020 року.
Крім того, Верховний Суд зауважує, що згідно з вимогами положень ч. 1 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів, однак кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України, за яке засуджено ОСОБА_4 , відноситься до категорії тяжких злочинів.
Таким чином, з урахуванням положень п. 2 ч. 2 ст. 395 КПК України та доводів клопотання засудженого про необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження, які аналогічні доводам його касаційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що його апеляційна скарга підлягає поверненню, оскільки засудженим не наведено причин, які свідчать про поважність пропуску ним зазначеного строку.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду постановлена відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 , на ухвалу Донецького апеляційного суду від 09 листопада 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3