Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2646/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.81 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №274/2646/20 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та діючого в його інтересах адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2020 року,
в с т а н о в и в :
ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2020 року, залишено без задоволення подання ДУ «Бердичівський виправний центр (№ 108)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 .

В апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_8 та його адвокат ОСОБА_7 просять скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою подання ДУ «Бердичівський виправний центр (№108)» про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання задовольнити. При цьому, зазначають, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів. Наголошують, що при вирішенні питання про можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання суд не в повній мірі з`ясував дані, що характеризують особу засудженого, поведінку, ставлення до праці та виправлення. Звертають увагу, що в матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували засудженого продовж всього періоду відбування покарання. Зазначають, що засуджений відбув 3/4 частини покарання, призначеного вироком суду, як того вимагають положення ст.81 КК України та своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, посилання ж суду першої інстанції на той факт, що засуджений взагалі не займається відшкодуванням збитків, хоча має для цього можливість, не має під собою жодного підґрунтя. Вважають, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання жодним чином не звільняє засудженого від відшкодування збитків завданих потерпілим та не позбавляє останніх можливості виконання рішення суду від 10.07.2013, а навпаки, чим швидше відбудеться його звільнення, тим швидше він зможе відшкодувати заподіяну шкоду. Подання про застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого ініційоване не ОСОБА_8 чи його захисником, а установою виконання покарань, підписане начальником ДУ «Бердичівський виправний центр (№108)» та погоджене Головою Спостережної комісії Бердичівського міськвиконкому.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката та засудженого в підтримку своїх апеляційних скарг, позицію прокурора, яка просила оскаржену ухвалу залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

З ухвали убачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.81 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Так, відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.3 ст.81 КК України.

Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно- дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року №2 умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Аналізуючи дані про поведінку засудженого та ставлення його до праці за весь період відбування покарання, суд першої інстанції правильно зазначив, що засуджений ОСОБА_8 на теперішній час хоча і відбув певну частину призначеного судом покарання, однак не характеризується як особа, яка за весь час відбування покарання сумлінною поведінкою та ставленням до праці довела своє виправлення, що є обов`язковою підставою для умовно-дострокового звільнення.

З таким висновком суду погоджується й апеляційний суд та вважає, що вищенаведене свідчить про недостатню готовність засудженого до самокерованої правослухняної поведінки, а отже клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого наразі є передчасним.

Дослідженням матеріалів судового провадження №274/2646/20 встановлено (а.п.2), що ОСОБА_8 засуджений 10 липня 2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України на 15 років позбавлення волі.

Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09.02.16 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 17.07.11 до 09.02.16. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.04.19 згідно зі ст.82 КК України невідбуту частину покарання замінено на 4 роки 10 місяців 9 днів обмеження волі.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27.06.19 зараховано час слідування під вартою до виправного центру з 01.04.19 до 19.05.19 з розрахунку один день позбавлення волі за два дні обмеження волі.

Початок строку відбування покарання: для позбавлення волі - 17.07.11; для обмеження волі - 19.05.19; кінець строку: 23.12.23; 3/4 строку покарання відбув 23.03.20.

Згідно наявної у провадженні характеристики від 13 листопада 2019 року (а.п.13-14), засуджений ОСОБА_8 в місцях позбавлення волі знаходиться з 22 липня 2011 року. За час утримання в Київському слідчому ізоляторі характеризувався посередньо, порушень режиму утримання не допускав, заохочень не мав. З 09 грудня 2011 року відбував покарання в Білоцерківській виправній (№35). За період відбування покарання характеризувався позитивно. Допустив три порушення вимог режиму відбування покарання, по факту яких тричі притягувався до дисциплінарно відповідальності, допущені порушення виразились у зберіганні заборонених предметів, відмові від прибирання приміщень. За сумлінну поведінку і ставлення до праці дванадцять разів заохочувався адміністрацією установи.

З 19 травня 2019 року відбуває покарання в Бердичівському виправному центрі (№108). За період відбування покарання характеризується позитивно Порушень встановленого порядку відбування покарання не допускає, дотримується встановлених правил поведінки та розпорядку дня. Заходи виховного та профілактичного впливу відвідує, реагує на них правильно. Працевлаштований на власному виробництві установи. До праці ставиться добре. Тричі заохочувався адміністрацією установи. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Підтримує стосунки з засудженими різної спрямованості. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Спальне місце та приліжкову тумбочку утримує у чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться добре. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться добре. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Бере участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу «Фізкультура і спорт». Програму виконує в повному обсязі. Підтримує зв`язки з рідними шляхом побачень та телефонних розмов. Має позов згідно вироку суду, але виконавчі листи до установи не надходили. На профілактичному обліку не перебуває. Вину у скоєному злочині визнав повністю.

Разом з цим, як встановлено в суді першої інстанції, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, засуджений ОСОБА_8 вину у вчиненні особливо тяжкого злочину фактично заперечує, відшкодуванням збитків не займається, хоча має для цього відповідну можливість, оскільки є працевлаштованим по місцю відбуття покарання та отримує заробітну плату.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що факт того, що засуджений ОСОБА_8 формально виконує свої прямі обов`язки, свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком усіх засуджених, а умовно дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, визнання вини у скоєному злочині, і з огляду на це, такі дії засудженого не можна розцінювати як сумлінну поведінку та належне ставлення до праці, а тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_9 своїм відношенням до праці та поведінкою не довів своє виправлення та перевиховання і обґрунтовано відмовив у задоволенні подання ДУ «Бердичівський виправний центр (№ 108)» про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, як передчасне.

При цьому, на думку апеляційного суду, наявність у засудженого низки заохочень (а.п.14), міцних соціальних зв`язків, можливість засудженого виключно в разі його звільнення відшкодовувати потерпілій стороні завдані збитки, хоча він має таку можливість протягом значного часу, в даному випадку, переконливо не доводять факт виправлення останнього.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та діючого в його інтересах адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2020 року, якою залишено без задоволення подання ДУ «Бердичівський виправний центр (№ 108)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 , без змін.
Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.
Судді :