Дата документу 11.01.2021 Справа № 333/1898/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1898/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/162/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру ОСОБА_7 ,

законного представника особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру ОСОБА_8 ,

захисника особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши в апеляційному порядку у закритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2020 року, якою щодо неповнолітнього

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, учня 9 класу ЗОШ № 3, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері на строк 2 роки.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою суду першої інстанції до ОСОБА_7 , у відношенні якого під час здійснення кримінального провадження № 0000444 від 5 жовтня 2019 року до суду було направлено клопотання про застосування примусового заходу виховного характеру, було застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері на строк 2 роки.

Розглянувши клопотання, суд першої інстанції встановив, що 5 жовтня 2019 року, приблизно о 15 годині 10 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Hyundai Avante», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Чумаченко в м. Запоріжжя з боку вул. Європейської в напрямку вул. Космічної. В салоні автомобіля під керуванням ОСОБА_7 , в якості пасажирів, перебували неповнолітні ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

В цей же час, у зустрічному автомобілю «Hyundai Avante», реєстраційний номер НОМЕР_1 , напрямку, рухався автомобіль «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 .

Під час руху по вул. Чумаченко в районі буд. 18 вказаної вулиці, ОСОБА_7 , діючи зі злочинною недбалістю, перед зміною напрямку руху не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, змінив напрямок руху вліво, допустив занос керованого ним транспортного засобу, після чого, автомобіль в некерованому стані виїхав на зустрічній для автомобіля «Hyundai Avante» смузі руху, скоїв зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р. відповідно до яких: п. 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 11.4. «На дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, забороняється виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги».

Порушення вимог п.п. 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху в діях водія ОСОБА_7 знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній пасажир автомобіля «Hyundai Avante» ОСОБА_14 загинув на місці пригоди, а водій автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день, а також легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, з якими він був доставлений до лікарні.

Суд першої інстанції встановив, що вказані суспільно небезпечні дії неповнолітнього ОСОБА_7 підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Враховуючи, що на момент вчинення кримінального правопорушення неповнолітній ОСОБА_7 не досяг віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 286 КК України (16 років), суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність застосування до нього примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд матері.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини неповнолітнього ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння та його кваліфікацію, вважає, що ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з необхідністю застосування до ОСОБА_7 більш суворого виду примусового заходу виховного характеру.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, від якого загинула неповнолітня дитина, отримали тілесні ушкодження ще двоє неповнолітніх осіб, а він - ОСОБА_10 отримав інвалідність.

Також зазначає, що судом не перевірено соціальні зв`язки ОСОБА_7 та умови його проживання, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутній акт обстеження житлових умов та матеріал, що характеризує його особистість зі служби (управління) у справах дітей.

Звертає увагу, що суд врахував дві характеристики з місця навчання, за однією з яких він характеризується позитивно, а за іншою негативно систематично пропускає шкільні заняття, рівень успішності нижче середнього, незадовільна поведінка. При цьому, позитивна характеристика надана зі школи, в якій він навчався менше півроку, а негативна надана зі школи, де він навчався з першого класу до моменту вчинення злочину, тому вона є більш інформативною.

Звертає увагу, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що характеризують матір неповнолітнього, тому незрозумілим залишається те, на підставі яких документів суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 піддається впливу матері і вона має на нього авторитетний вплив.

Вважає побутову характеристику на неповнолітнього сумнівною, оскільки вона належним чином не засвідчена адміністрацією житлового будинку.

Визнає, що спочатку він дійсно не заперечував проти застосування до ОСОБА_7 примусового заходу у вигляді передачі під нагляд матері, але після ухвалення судового рішення, його мати відмовилась добровільно відшкодовувати шкоду, не виражала співчуття з приводу загибелі людини, цинічно висловлювалась щодо постраждалих, у зв`язку з чим, існують обґрунтовані сумніви з приводу того, що вона зможе навчити і виховати дитину.

До того ж, після скоєння ДТП неповнолітній ОСОБА_7 продовжує й надалі керувати транспортним засобом.

Звертає увагу, що під час судового розгляду не були присутні інші потерпілі та служба у справах дітей, тому не всі учасники процесу мали можливість висловитись з приводу призначеного виду заходу виховного характеру.

З урахуванням викладеного вважає, що неповнолітній ОСОБА_7 не став на шлях виправлення, не розкаявся у вчиненому, а його мати не може та не хоче здійснювати за ним контроль.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до неповнолітнього ОСОБА_7 більш суворий примусовий захід виховного характеру у вигляді направлення його до спеціальної навчально-виховної установи для дітей та підлітків на строк 2 роки.

У судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_10 подану ним апеляційну скаргу підтримав, разом з тим пояснив, що у суді першої інстанції він не заперечував проти передачі ОСОБА_7 під нагляд матері, але його матір не виконала домовленість щодо відшкодування шкоди, том він вирішив оскаржити рішення суду. Додав що у разі, якщо б матір ОСОБА_7 відшкодувала шкоду, з апеляційною скаргою він не звертався би.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_11 апеляційну скаргу підтримала та в її обґрунтування також зазначила, що домовленості, які були досягнуті під час судового розгляду щодо добровільного відшкодування шкоди не виконані.

ОСОБА_7 , його захисник адвокат ОСОБА_9 та законний представник ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, рішення суду просили залишити без змін.

Прокурор в заперечення на доводи апеляційної скарги зазначила, що суспільно небезпечне діяння, вчинене ОСОБА_7 є необережним злочином, раніше ОСОБА_7 до відповідальності н притягувався, продовжує навчання, в суді першої інтенції потерпілі не заперечували проти застосування саме такого заходу виховного характеру, як передача під нагляд матері. В даному провадженні конкретні вимоги щодо відшкодування шкоди відсутні і суд не повинен ставити у залежність можливість відшкодування шкоди із застосуванням заходів виховного характеру.

Заслухавши доповідь судді по справі, потерпілого та його представника, особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру, його захисника та законного представника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_7 ознак суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Всі доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_10 за своєю суттю зводяться до того, що застосований до неповнолітнього ОСОБА_7 примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері буде недостатнім для його виправлення та перевиховання, оскільки матір не зможе здійснювати за ним належний нагляд та виховний вплив, не здатна систематично контролювати його поведінку, а тому єдиним можливим примусовим заходом виховного характеру, що може бути застосований до неповнолітнього ОСОБА_7 є його направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків.

Разом з тим, суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку, що застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд матері буде достатнім для його виправлення та перевиховання, і підстави для обрання найбільш суворого примусового заходу виховного характеру відсутні.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки він відповідає обставинам матеріалів цього провадження, є законним, об`єктивним та справедливим.

Так, згідно зі ст. 498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

За положеннями ст. 22 КК України, кримінальній відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підлягають особи, яким до вчинення злочину виповнилося шістнадцять років.

У відповідності до ч. 2 ст. 97 КК України примусові заходи виховного характеру, передбачені ч. 2 ст. 105 КК України суд застосовує до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Частиною 2 статті 105 КК України передбачено, що суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру:

1) застереження,

2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього;

3) передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх замінять чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання;

4) покладення на неповнолітнього, який досяг 15-річного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування майнових збитків;

5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує 3-х років.

Відповідно положень ч. 3 ст. 105 КК України, до неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у ч. 2 ст. 105 КК України.

Відповідно до ст. 501 КПК України, під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру, суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно - небезпечне діяння;

2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння;

3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Положення ст. 103 КК України вимагають, щоб суд при призначенні покарання неповнолітньому, крім обставин, передбачених в статтях 65-67 цього Кодексу врахував умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.

З огляду на п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою. Питання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, суд повинен вирішувати з урахуванням даних, що їх характеризують. Неприпустимо передавати неповнолітнього під нагляд батька чи матері, які позбавлені батьківських прав, а також батьків чи інших осіб, котрі через свою поведінку не здатні позитивно впливати на нього.

Крім того, відповідно до п. 9 вищевказаної Постанови, до спеціальних навчально-виховних установ направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру.

Приходячи до висновку про відсутність підстав для направлення неповнолітнього ОСОБА_7 до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків та застосовуючи до нього примусовий захід виховного характеру у виді передачі під нагляд матері, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався повністю, в достатній мірі переконався, що неповнолітній ОСОБА_7 піддається виховному впливу та може бути виправлений шляхом застосування саме такого примусового заходу виховного характеру.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 виховується в сім`ї, до складу якої входить його мати ОСОБА_15 , яка згодна з передачею сина під її нагляд (а.с. 81).

В судовому засіданні ОСОБА_15 запевняла, що має вплив на сина та зможе забезпечити його належну поведінку в майбутньому.

Привертає увагу і те, що мати неповнолітнього раніше не притягалась до адміністративної відповідальності за неналежне виконання своїх батьківських обов`язків, не перебуває на обліку як така, що ухиляється від їх виконання, батьківських прав не позбавлена, будь-яких скарг до органів поліції чи органу опіки та піклування на неналежне виконання нею батьківських обов`язків не надходило.

Також суд першої інстанції взяв до уваги дані, що характеризують особу неповнолітнього ОСОБА_7 , відповідно до яких він раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 72, 73, 76).

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_7 вперше вчинив необережне суспільно-небезпечне діяння, щиро розкаявся у вчиненому, визнав свою вину в повному обсязі, на обліку в службі по справам дітей та в підрозділі ювенальної превенції ніколи не перебував.

З характеристики, наданої директором ЗОШ № 7 від 17 жовтня 2019 року № 01-22/525 вбачається, що ОСОБА_7 в цілому характеризується позитивно, навчався на достатньому та середньому рівні, брав участь у спортивному житті школи, має багато друзів, має багато пропусків уроків, але виключно через хвороби та з поважних сімейних причин. До того ж, вихованням сина займається мати, яка реагувала на всі зауваження щодо навчання та поведінки ОСОБА_7 (а.с. 65).

З характеристики, наданої директором ЗЗСО № 3 вбачається, що ОСОБА_7 характеризується виключно позитивно, до школи ходить регулярно, не має пропусків без поважної причини, а батьки приділяють належну увагу навчанню та вихованню сина (а.с. 66).

Крім того, протягом судового розгляду ОСОБА_7 не вчинив жодного діяння, яке б підпадало під ознаки адміністративного чи кримінального правопорушень, жодних нарікань з приводу його неналежної поведінки не надходило, а тому колегія суддів вважає, що мати ОСОБА_7 має позитивний виховний вплив на свого сина, здатна забезпечити контроль над його поведінкою та має реальну можливість і в подальшому позитивно впливати на нього.

За таким обставин, доводи апеляційної скарги про те, що неповнолітній ОСОБА_7 вийшов з-під контролю матері, не піддається виховному впливу та не може бути виправлений шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру, окрім як направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків, не відповідають фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що застосовуючи до неповнолітнього ОСОБА_7 примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері, суд першої інстанції не врахував негативні характеристики неповнолітнього та дані, що свідчать про неможливість його матері здійснювати належний нагляд та контроль за сином.

З мотивувальної частини ухали суду вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі фактичні обставини, в тому числі і надані стороною обвинувачення, прийшов до висновку про можливість виправлення неповнолітнього без застосування найбільш суворого примусового заходу виховного характеру.

До того ж, у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 не заперечував проти можливості застосування до ОСОБА_7 примусового заходу виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері.

Крім того, в даному провадженні вирішальне значення має поведінка неповнолітнього після вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, а посилання апелянта на подальше керування транспортними засобами після скоєння ДТП жодними доказами не підтверджується, і на думку колегії суддів, є лише припущенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що неповнолітній ОСОБА_7 та його мати після ухвалення оскаржуваного рішення відмовились відшкодовувати заподіяну шкоду, колегія суддів до уваги не бере, оскільки потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом у порядку цивільного судочинства.

Незважаючи на те, що побутова характеристика на ОСОБА_7 дійсно належним чином не завірена адміністрацією житлового будинку, а в матеріалах провадження відсутні акт обстеження житлових умов та характеристика зі служби у справах дітей, вказані обставини не можуть бути підставами для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з ухвали, суд першої інстанції, застосовуючи до неповнолітнього ОСОБА_7 такий захід виховного характеру як передача неповнолітнього під нагляд матері, з належною повнотою врахував дані про особу неповнолітнього ОСОБА_7 , який позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вперше скоїв необережне суспільно-небезпечне діяння, розкаявся у вчиненому, судом належно враховано характер та обставини вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 примусового заходу виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері, який буде достатнім для його виправлення, відповідатиме даним про особу неповнолітнього, а також характеру вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння та меті виправлення неповнолітнього.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2020 року, якою до ОСОБА_7 застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері на строк 2 роки, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4