Справа № 274/5795/18
Провадження №11-кп/801/162/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
за участі учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції з Житомирським апеляційним судом апеляційну скаргу захисника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.11.2020 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000167 від 06.07.2018, якою задоволено клопотання прокурора, продовжено дію застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 60 днів з дня постановлення ухвали щодо неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сальниця Хмільницького району Вінницької області, українця, громадянина України, відповідно до обвинувального акта проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.4, 7, ч.2 ст.115 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

26.10.2018 до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області надійшло кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за пунктами 4, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 06.07.2018 за № 0000167. Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого - тримання під вартою.

Прокурор заявив клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, оскільки ризики, які передбачені ст. 177 КПК України та які були враховані при обранні обвинуваченому запобіжного заходу та його продовженні, на думку прокурора, не зменшились, а тому менш суворі запобіжні заходи ніж тримання під вартою, не будуть достатніми для запобігання вищевказаним ризикам. Потерпілий та його представник підтримали клопотання прокурора.

Захисник просила прийняти законне та обґрунтоване рішення, вважає необхідність детального та ґрунтованого дослідження заявлених доводів прокурора і за їхньої безпідставності відмовити у задоволенні клопотання.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.11.2020 року клопотання прокурора задоволено. Продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 60 (шістдесяти) днів з дня постановлення ухвали.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.11.2020про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 та постановити нову ухвалу, якою призначити неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою та звільнити неповнолітнього обвинуваченого з-під варти в залі суду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням істотних прав та свобод людини, оскільки була постановлена без присутності неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 . Також ухвала суду виносилася неповноважним складом суду, так як відбулись порушення порядку автоматизованого розподілу справ між суддями, колегією за відсутності спеціалізації згідно вимог Мінімальних стандартних правил ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх (Пекінські правила). Прокурором порушено строки звернення з даним клопотанням до суду, ні захиснику, ні обвинуваченому клопотання вручено не було, що є порушення права на захист. Судом не було враховано відсутність на даний час ризиків щодо переховування обвинуваченого неповнолітнього ОСОБА_8 від суду та незаконного впливу на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки більшість з них є опитані судом, він не зможе знищити жодних доказів, так як вони вже є зібрані, дослідженні та зберігаються правоохоронними органами. У матеріалах справи не підтвердженні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не встановлено обставини, які би обтяжували та докази, які це підтверджують. Обвинувачений ОСОБА_8 не вчиняв злочин, у якому його звинувачують, можливості підтвердити це висновком експерта за результатами судової психологічної експертизи із застосуванням поліграфа надано йому не було. Жоден із свідків не вказав на обвинуваченого, більшість свідків надали позитивні відгуки, а частина свідків заплутувалась в показаннях, змінювала їх, та не вказували на обвинуваченого, як на особу яка скоїла злочин. Також прокурор відмовився від виклику та допиту ряду свідків.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник за призначенням ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , яка була подана в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 , просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Прокурор ОСОБА_6 заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою.
Захисник ОСОБА_9 для підтримання своєї апеляційної скарги та законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_10 в судове засідання не прибули з невідомих суду причин, про поважні причини свого неприбуття не повідомили, хоча були повідомлені належним чином про дату час та місце судового розгляду. У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 не просила суд забезпечити особисту участь її підзахисного у розгляді апеляційної скарги.

Неповнолітній обвинувачений ОСОБА_8 відмовився від участі в даному судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення установи «Житомирська УВП №8», просив етапувати його до зали судового засідання Вінницького апеляційного суду.
18.01.2021 року ухвалою Вінницького апеляційного суду в задоволенні клопотання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 відмовлено. Продовжено судовий розгляд в режимі відеоконференції між Вінницьким апеляційним судом та Житомирським апеляційним судом за участі захисника ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_6 .

Мотиви суду

Заслухавши суддю-доповідача, виступи прокурора та захисника, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими підчас судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.
За частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.
Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Кримінальне провадження щодо неповнолітніх регламентується главою 38 кримінального процесуального кодексу України.
У відповідності до ч.4 ст.28 КПК кримінальне провадження щодо неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. При цьому згідно з п.17 Правил ООН щодо захисту неповнолітніх, позбавлених волі, судам потрібно враховувати особливе становище тієї категорії неповнолітніх, до яких під час досудового розслідування чи судового розгляду застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Положеннями ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Встановлено, що в обґрунтування необхідності продовження строку тримання під вартою неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 прокурор у своєму клопотанні вказав на наявність ризиків передбачених у п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, які на даний час не зменшились, та не відпали, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_8 знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з метою уникнення відповідальності за вчинений ним злочин зможе переховуватися від суду, може становити небезпеку для суспільства, незаконно впливати на потерпілих, свідків, перешкодити встановленню істини у справі, оскільки обвинуваченим систематично допускаються порушення порядку у залі судового засідання, ігнорування вказівки головуючого.
Приймаючи рішення щодо продовження дії строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції встановив та виходив з того, що обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою обрано 09 липня 2018 року, в подальшому строк тримання під вартою неодноразово продовжувався, востаннє - 16.09.20.
При обранні запобіжного заходу враховувалась особа, щодо якої вирішувалось питання про тримання під вартою, існуючі відповідно до тяжкості злочину та особи ризики тощо. ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, і, враховуючи обставини кримінального правопорушення, його наслідки у вигляді спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, що призвело до смерті останньої, тяжкість покарання за злочин, по якому оголошено підозру, особу ОСОБА_8 , а також те, що слідчий суддя під час розгляду клопотання дійшов висновку, що органом досудового розслідування обґрунтовано наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тому більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 . Апеляційний суд погодився з висновком слідчого судді, визнав, що застосований запобіжний захід є співмірним з існуючими ризиками, особою підозрюваного, тяжкістю злочину та його наслідками. Обставини та кваліфікація слідчим суддею оцінювалися на момент розгляду клопотання (на даний час така кваліфікація є ще більш тяжкою). Ухвали чинні, в тому числі і після оскарження в апеляційному порядку попередніх ухвал суду про продовження строків тримання під вартою.
Також суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 у даному судовому провадженні так і продовжує обвинувачуватись у вчиненні особливо тяжкого насильницького злочину, що потягнув за собою смерть іншої людини. Злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, у санкції статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті. При розгляді ж цього клопотання судом було встановлено, що стан здоров`я обвинуваченого (за наявними на даний час у суду даними), майновий стан, міцність його соціальних зв`язків, його характеристики не змінились (вік змінився в бік збільшення), що свідчить про відсутність зменшення ризиків, в цій частині характерезуючих даних особи обвинуваченого.
Встановлено, що предметом цього судового розгляду, як і кожного попереднього разу так і є обставини, визначені у ст.331 КПК України. Вийти за межі предмету судового розгляду, прямо визначеного Законом, суд не вправі. Обставини ж предмету судового розгляду, на які вказали учасники в ході цього судового засідання, як сторона обвинувачення, так і сторона захисту, так само були предметом оцінки для обрання запобіжного заходу, і на думку судів першої та апеляційної інстанції слугували підставою для обрання запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою. Ці обставини залишаються фактично незмінними, що вказує і на відсутність підстав для зміни запобіжного заходу. Також судом першої інстанції було встановлено, що на даний час допитано потерпілих, ряд свідків і в цій частині (впливу на зміну їхніх показань) ризики зменшилися, однак ступінь зменшення ризиків не досягла ступеню, який переважує суспільний інтерес у виді обраного запобіжного заходу.
Допитані потерпілі і свідки надали показання про обставини, які відповідно до ст.91 КПК України підлягають доказуванню, зокрема про час, місце, обставини вчинення кримінального правопорушення, свідки підтвердили можливий час, місце злочину, обставини виявлення події, перебування обвинуваченого приблизно у цей час та неподалік місця; питання ж винуватості обвинуваченого досліджується сукупністю доказів; допитані на даний час особи не зменшили обґрунтованості обвинувачення. Сукупність матеріалів судової справи на даному етапі кримінального провадження і до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину. Всі ці обставини залишаються існувати і на даний час.
Судом першої інстанції було враховано зазначене в клопотанні органом досудового слідства, що дії, спрямовані на позбавлення життя іншої особи, були скоєні безпричинно, тобто має бути враховано суспільний інтерес у виді загрози життю будь-якої особи, навіть яка не має жодного відношення до особи обвинуваченого. Як і було зазначено раніше, умови більш м`яких запобіжних заходів, в тому числі і домашнього арешту, навіть цілодобового, при застосованих електронних засобах контролю, не зможуть в повній мірі запобігти цьому ризику.
Також суд першої інстанції виходив з того, що на даний час завершити судовий розгляд не вдається у зв`язку зі зміною складу учасників, погіршенням стану здоров`я в учасників, що не дозволило завершити допит свідків.
Висновки ж органу досудового розслідування для суду не є наперед встановленими, та згідно з принципом безпосередності дослідження доказів судом мають бути досліджені всі докази, що потребує продовження розгляду провадження, дослідження доказів, і суд на даний час не може робити висновки про обґрунтованість чи необґрунтованість обвинувачення по суті, так само як і висновки про правову кваліфікацію діяння.
Так, ч.1 ст. 492 КПК України визначено, що за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, до неповнолітнього з урахуванням його вікових та психологічних особливостей, роду занять може бути застосовано один із запобіжних заходів, передбачених цим Кодексом.
Затримання та тримання під вартою можуть застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у статті 177 цього Кодексу.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити вищезазначені дії.
У відповідності до вимог п. 26 рішення ЄСПЛ від 14.01.2016 року у справі «Будан проти України», органи влади повинні оцінити, чи є взяття особи під варту конче необхідним для забезпечення його присутності в суді, та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі. Також дуже важливим чинником оцінювання аргументів «за» і «проти» є вік обвинуваченого: так взяття під варту неповнолітніх має застосовуватися лише як крайній захід і лише на якомога коротший строк.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, апеляційним судом було встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.4, 7 ч.2 ст.115 КК України, наслідком якого є загибель людини, та яке відповідно до ст.12 КК України, віднесено до особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі понад десять років. А тому останній може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності або незаконно впливати на потерпілого та свідків.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте при вирішенні питання про продовження неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діянням, які інкримінуються останньому, та більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної його поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
Ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, або ж про інші обставини, які б переважили встановлені ризики.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»).
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Наряду з вказаним, у п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» зазначено, що розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Апеляційний суд враховує дані про особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, раніше не судимим, наявність постійного місця проживання на території Житомирської області разом з батьками, позитивної характеристики, тривале перебування його під вартою, проте це не є безумовними підставами для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.
Колегія суддів вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушенняу вчинені якого обвинувачується ОСОБА_8 дають підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Зі змісту ухвали суду слідує, що по суті всі підстави, на які посилається апелянт для зміни запобіжного заходу неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_8 вже були предметом перевірки апеляційним судом. Також згода сторони захисту на залишення останньому певної форми арешту, все ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у вказаному провадженні.
З огляду на викладене, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції, розглядаючи клопотання щодо продовження строків тримання під вартою відносно неповнолітнього обвинуваченого всебічно з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу, тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винною, а також існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, його поведінку, встановив наявність підстав для застосування найбільш суворого запобіжного заходу, та дійшов вмотивованого висновку про задоволення клопотання прокурора щодо продовження неповнолітньому обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Колегія суддів приходить до переконання, що з метою забезпечення закінчення судового слідства по даному кримінальному провадженню, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 , так як більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання вказаних вище ризиків та не забезпечать належного виконання покладених на нього обов`язків.
Також апеляційний суд вважає, що Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області при розгляді вказаного провадження було належним чином дотримано одного з основних принципів судочинства права на захист. Неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_8 у відповідності до матеріалів провадження, на виконання вимог ст.52 КПК України судом було реально забезпечено його право на захист, закріпленеу ст.59 та п.6 ст.129 Конституції України.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для її скасування, судом апеляційної інстанції не встановлено, а доводи апеляційної скарги викладених в ній висновків суду не спростовують, у тому числі, щодо порушення права на захист неповнолітнього обвинуваченого.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що у відповідності до наданої прокурором копії ухвали від 14.12.2020 року Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 60 (шістдесяти) днів з дня постановлення ухвали.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.11.2020 року залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.11.2020 року щодо продовження дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4