ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3205/20 Справа № 197/856/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали клопотання за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Широківського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Широківського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що зважаючи на дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, праці, додержання ним вимог режиму, про його особу, за весь період перебування в установі відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину, та строку реального відбуття призначеного покарання, суд прийшов до висновку, що засуджений ОСОБА_9 за весь період відбуття покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити клопотання умовно-дострокове звільнення ОСОБА_9 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не навів жодного мотиву про неможливість застосування умовно-дострокового звільнення.
Крім того, згідно вироку і ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.09.2012 року ніяких позовів заявлено не було, тому незрозумілим є твердження суду про те, що потерпілій не відшкодована матеріальна та моральна шкода. Разом з тим, засуджений неодноразово звертався до потерпілої з вибаченнями і з мотивами відшкодувати шкоду, від якої вона відмовилася.

Позиції учасників судового провадження.
Засуджений та його захисник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги захисника, просили її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав її безпідставною, а ухвалу суду законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а скаргу без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК України).
За змістом ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_9 повно та об`єктивно врахував дані щодо особи засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, його відношення до праці та заходів, які проводяться адміністрацією з метою виховного впливу на засуджених та дійшов правильного висновку про відсутність переконливих доказів, які б у своїй сукупності свідчили про доведеність виправлення засудженого та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_9 відбуває покарання за вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2011 року ОСОБА_9 засуджено, за ч. 4 ст.187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі із конфіскацією майна.
Ухвалою Вищого спеціалізованного суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2011 року змінено, пом`якшено ОСОБА_9 покарання до 15 років позбавлення волі із конфіскацією майна.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 05.02.2016 року згідно ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_9 зараховано у строк покарання час попереднього ув`язнення з 10.02.2011 року по 27.09.2012 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 01.08.2019 року згідно ст. 82 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, не відбуту частину покарання замінено на більш м`яке - обмеження волі. Зараховано у строк час слідування під вартою до виправного центру за правилами ст.72 КК України, один день утримання під вартою за один день обмеження волі.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 з 14.02.2011 року відбував покарання в Дніпропетровському слідчому ізоляторі, характеризувався посередньо, з 16.09.2012 року відбував покарання в Київському слідчому ізоляторі, характеризувався посередньо, з 05.10.2012 року відбував покарання в Дніпропетровському слідчому ізоляторі, характеризувався посередньо, з 15.11.2012 року відбував покарання в Державній установі "Біленківська виправна колонія (№ 89)", характеризувався позитивно, мав 16 заохочень, з 03.09.2019 року відбував покарання в Державній установі "Ігренський виправний центр (№ 133)", характеризувався посередньо, з 13.12.2019 року відбуває покарання в Державній установі «Широківський виправний центр (№75)», характеризується позитивно, має 1 заохочення, майнову та моральну шкоду потерпілій - матері вбитої жінки не відшкодував, заходів щодо добровільного відшкодування шкоди ні особисто, ні через родичів не вживав, згідно ч. 5 ст. 72 КК України час попереднього ув`язнення з 10.02.2011 року по 27.09.2012 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі зараховано, засуджений за злочин, внаслідок якого настала смерть людини, при розгляді клопотання зазначив, що у вчиненому розкаюється.
Крім того, наявність у ОСОБА_9 лише 17 заохочень за весь період відбування покарання, починаючи з 14.02.2011 року, не свідчить про те, що засуджений своєю поведінкою довів своє виправлення.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_9 засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину до покарання у виді 15 років позбавлення волі із конфіскацією майна.
При цьому, кінець строку припадає на 21.05.2024 року, а на даний час процес виправлення ОСОБА_9 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання у вигляді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в інших умовах без ізоляції від суспільства.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не навів жодного мотиву про неможливість застосування умовно-дострокового звільнення, являються безпідставними, оскільки суд обґрунтовано зробив висновок про не доведення засудженим свого виправлення на підставі дослідження всіх обставин, які мали значення для прийняття по провадженню законного рішення.
Посилання захисника на те, що засуджений неодноразово звертався до потерпілої з вибаченнями і з мотивами відшкодувати шкоду, від якої вона відмовилася, є необґрунтованими, так як не підтверджуються матеріалами провадження, та само по собі не є підставою для застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення.
Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_9 за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.
Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.
З огляду на вищевикладене доводи захисника не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності поданого клопотання, а також не свідчать про доведення засудженим свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Широківського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4