Справа № 571/1407/20
Провадження №1-кп/571/80/2021
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2021 року смт.Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 , її захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Рокитне матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 20 червня 2020 року за №0000350 про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки . с. Карпилівка, Рокитнівського району, Рівненської області та жительки АДРЕСА_1 , з середньою освітою, одруженою, на утриманні 2 малолітніх дітей, не працююча, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

встановив:

1. ФОРМУЛЮВАННЯ ТА СУТЬ ПРЕД`ЯВЛЕНОГО ОБВИНУВАЧЕННЯ.

1.1.08.10.2020 року до Рокитнівського районного суду Рівненської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000350, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 червня 2020 року, про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

1.2.Суть сформульованого у вказаному обвинувальному акті обвинувачення, яке підтримане у судовому засіданні прокурором ОСОБА_3 полягає у наступному.

1.3.« ОСОБА_6 19.06.2020 року близько 21:30 год. перебуваючи в приміщені магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що в АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклої словесної суперечки на ґрунті ревнощів з ОСОБА_4 , притиснула останню до стіни, тримаючи правою рукою ОСОБА_4 , за шию, на несла не менше одного удару лівою рукою в область обличчя потерплої, внаслідок чого спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин обличчя справа та синця підочно-вилично-щічної ділянки (справа), синця передньої-бокової шиї справа, смугоподібноного садна плечосуглобової-ключично-підключичної ділянки зліва, яка за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.»
1.4.Вказані дії, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України умисне легке тілесне ушкодження.

2.ФАКТИ, ОБСТАВИНИ ТА ДОКАЗИ ВСТАНОВЛЕНІ, ДОСЛІДЖЕНІ ТА ОЦІНКА ЯКИХ НАДАНА СУДОМ НА ОСНОВІ ДЖЕРЕЛ ДОКАЗІВ, ПОДАНИХ СТОРОНАМИ.

2.1.З метою перевірки висунутого обвинувачення судом, під час судового розгляду, було отримано показання наступних осіб, які на переконання сторони обвинувачення підтверджують таке обвинувачення.

2.1.1.Після оголошення обвинувачення ОСОБА_6 повідомила, що суть такого їй зрозуміла і вона визнає себе винною у пред`явленому обвинуваченні.

2.1.2.Допитана в судовому засіданні 13.01.2021 року обвинувачена ОСОБА_6 пояснила, що за кілька днів до 19.06.2020 року у зв`язку із вчинками ОСОБА_4 та слухами, які поширювалися селом щодо відносин останньої та її ( ОСОБА_6 ) чоловіка вона «приревнувала» потерпілу до свого чоловіка. Напередодні 19.06.2020 року потерпіла ОСОБА_4 надіслала їй смс-повідомлення, в якому образила її «жіночу гідність». Прийшовши 19.06.2020 року до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » вона побачила там ОСОБА_4 , яка разом з ОСОБА_7 розпивала алкогольні напої. Підійшовши до столика, за яким знаходилась потерпіла вдарила її рукою по обличчі, чим саме провчила її як мати. Бажала примиритися із потерпілою та пропонувала їй одну-дві тисячі гривень, однак ОСОБА_4 не погодилася. Щиро розкаялася у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення і просила суворо не карати. При цьому, вказала, що заявлений цивільний позов не визнає і просила суд відмовити у його задоволенні.

2.1.3.Потерпіла від кримінального правопорушення ОСОБА_4 в судовому засіданні надала наступні покази. 19.06.2020 року вона з ОСОБА_7 сиділа за столиком біля магазину «У Савки». Близько 22.00 год. до них підійшла ОСОБА_6 і вдарила її в обличчя. Після цього, вона зателефонувала до поліції, однак на її виклик ніхто не прибув. Через 15 хвилин після цього ОСОБА_6 ще раз підійшла до неї та «кинула в канаву». У зв`язку з цим, наступного дня вона з письмовою заявою звернулася в поліції та, в подальшому, до лікаря через те, що її «боліла голова». Пройшла курс лікування. У зв`язку із вказаними обставинами, просила суд «прийняти справедливе рішення, зрозуміти її і ОСОБА_8 ». Цивільний позов просила задовольнити в повному обсязі.

2.2.Крім того, з метою обґрунтування висунутого обвинувачення сторона обвинувачення покликалась на наступні докази, які були досліджені та оцінка яких була надана судом під час судового розгляду.

2.2.1.Висновок експерта №149+медичні документи від 23.06.2020 року, з якого вбачається, що у ОСОБА_4 було виявлено тілесні ушкодження у виді:

2.2.1.1.Забою м`яких тканин обличчя справа та синця підочно-вилично-щічної ділянки (справа);

2.2.1.2.Синця передньо-бокової поверхні шиї справа;

2.2.1.3.Смуго подібного садна плечосуглобової-ключично-підключичної ділянки зліва.

2.2.2.Зазначені ушкодження, згідно зазначеного висновку експерта, могли бути заподіяні 19.06.2020 року та у своїй сукупності та окремо відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

2.2.3.Висновок додаткової судово-медичної експертизи №264/149 (додаткова) від 04.10.2020 року, який за своїм змістом є аналогічним до висновку, зазначеного в п.2.2.1-2.2.2. цього вироку.

2.2.4.Копія паспорта ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , з якої вбачається, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання є АДРЕСА_1 ;

2.2.5.Характеристика ОСОБА_6 за №2588, видана Борівською сільською радою Рокитнівського району Рівненської області від 20.07.2020 року, згідно з якою обвинувачена не працює, зарекомендувала себе з позитивної сторони. Скарг і зауважень від жителів села на ОСОБА_6 не надходило.

2.2.6.Довідка виконавчого комітету Борівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області від 20.07.2020 року №2587 про склад сім`ї ОСОБА_6 , до якої, крім неї входить її чоловік ОСОБА_9 , 1988 року народження, донька ОСОБА_10 , 2010 року народження та син ОСОБА_11 , 2011 року народження;

2.2.7.Вимога УІАП Національної поліції в Рівненській області від 20.07.2020 року №5710/207/01, з якої вбачається, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася;

2.2.8.Довідки нарколога №390 та психіатра №389 від 21.07.2020 року, згідно з якими ОСОБА_6 на «Д» обліку у нарколога та психіатра не значиться;

2.2.9.Довідка Рокитнівського районного сектору філії ДУ «Центр пробації» у Рівненській області від 20.07.2020 року №40/16/1366-20, про те, що ОСОБА_6 на обліку в секторі не перебуває.

2.2.10.Рапорт ст. ДОП СП Рокитнівського ВП Сарненського ВП Гу НП в Рівненській області ОСОБА_12 від 20.07.2020 року про те, що ОСОБА_6 «протягом року» до адміністративної відповідальності не притягувалася.

2.3.Під час судового розгляду прокурор підтримав висунуте ОСОБА_6 обвинувачення, покликаючись на ті джерела доказів, які були надані стороною обвинувачення та просив суд:

2.3.1.ОСОБА_6 «визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.».

2.3.2.Щодо заявленого цивільного позову прокурор зазначив, що при його вирішенні покладається на розсуд суду.

2.4.Під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_4 та її захисник ОСОБА_5 просили суд визнати винною обвинувачену ОСОБА_6 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні та призначити їй покарання у «виді громадських робіт». Заявлений цивільний позов просили задовольнити в повному обсязі.

2.5.Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_6 попросила вибачення перед потерпілою ОСОБА_4 .. Зазначила, що шкодує, що так сталося.

3.МОТИВИ СУДУ.

3.1.Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

3.2.При цьому, відповідно до вимог ч.5 ст.9 КПК України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують, серед іншого і, кримінально-процесуальне законодавство з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ, Суд) та застосовують практику Суду як джерело права;

3.3.Норма ст.62 Основного закону деталізована у ст.17 КПК України. Зокрема, ч.2 цієї статті встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. А ч.ч.3, 4 цієї ж статті закріплено, що підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

3.3.1.Деталізація принципу «поза розумним сумнівом» визначена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема: «Avsar vs. Turkey» від 10.07.2001 (п.282), «Кобець проти України» від 14.02.2008 року (п.43), «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011 року). Доведення та оцінка судом доказів, в тому числі й щодо винуватості особи, має випливати із співіснування сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. При цьому, за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом.

3.3.2.Іншими словами, загальне доктринальне розуміння «розумного сумніву» зводить це поняття до таких двох складових: 1. Доказ поза межами розумного сумніву не означає доказу поза межами усіх можливих сумнівів. Можливі сумніви або сумніви, що ґрунтуються виключно домислах не є розумними сумнівами; 2. Доведеність поза розумним сумнівом визначається як доведеність, що має настільки переконливий характер, щоб особа була готова покладатися і діяти без вагань у найбільш важливих власних справах;

3.4.Згідно з ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Частиною 3 цієї статті встановлено, що під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. При цьому, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків;

3.4.1.Критерії поведінки суду при реалізації цієї норми КПК України, виокремлені в рішенні ЄСПЛ «Барбера та ін. проти Іспанії» (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain) (п.146) принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного;

3.5.Статтею 23 КПК України закріплено принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів. Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Відповідно до ч.2 цієї статті не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом;

3.5.1.Крім того, у рішенні ЄСПЛ «Мирилашвілі проти Росії» від 11.12.2008 року, Суд вказав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх;

3.6.Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч.1 ст.84 КПК України).

3.7.При цьому, докази подані тією чи іншою стороною повинні бути належними та допустимими;

3.8.Згідно з ч.1 ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів;

3.8.1.У Рішенні ЄСПЛ у справі «Перес проти Франції» від 12.02.2004 року, Суд, описуючи всебічність дослідження обставин справи вказав «дія статті 6 Конвенції полягає і в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати» суд «провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання їх належності до справи»;

3.9.Частиною 1 ст.86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч.2 цієї статті недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення;

3.9.1.ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права. За загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейдера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним конвенцією, а саме на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного та сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла;

3.10.Статтею 91 КПК України визначено перелік обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

3.11.Обов`язок доказування таких обставин, згідно з ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, у передбачених КПК України випадках, на потерпілого;

3.11.1.Деталізація та спосіб правильного правозастосування норм ст.ст.91, 92 КПК України, викладені в позиції ЄСПЛ у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau vs. Belgium) №2914/98 від 13.01.2005 року (п.25), в якій зазначено, що в кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом у світлі п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення. Про такий спосіб правозастосування ЄСПЛ нагадав і у справі «Ушаков та Ушакова проти України» 18 червня 2015 року, зокрема вказавши, що під час провадження на підставі Конвенції не у всіх справах неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження);

3.12.Таким чином, на переконання суду, беззаперечним є те, що саме сторона обвинувачення зобов`язана доводити винуватість особи в межах висунутого обвинувачення поза розумним сумнівом;

3.13.Згідно з ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. При цьому, частиною 3 цієї статті визначено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження;

3.14.Перелік питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку (такі питання вирішуються окремо щодо кожного обвинувачення щодо конкретного злочину та окремо щодо кожного з обвинувачених) закріплені статтею 368 КПК України;

3.15.Дослідивши всі вище перелічені докази, оцінивши кожен з них з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов до наступних висновків.

3.16.Відповідно до диспозиції ч.1 ст.125 КК України кримінальна відповідальність настає за умисне легке тілесне ушкодження.

3.17.Таким чином, обов`язковими елементами об`єктивної сторони цього злочину є: діяння (дія або бездіяльність); наслідки у виді легкого тілесного ушкодження та причинний зв`язок між зазначеними діянням і наслідками.

3.17.1.З`ясовуючи чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 слід вказати, що судом встановлено, на підставі досліджених висновків експертів, що у ОСОБА_4 виявлено тілесні ушкодження, які були заподіяні їй 19.06.2020 року та відносяться до легких тілесних ушкоджень.

3.17.2.На підставі зібраних та досліджених судом доказів (у їхній сукупності), судом встановлено, що ОСОБА_6 завдала ОСОБА_4 щонайменше 1 удар в обличчя.

3.17.3.Ця обставина висунутого ОСОБА_6 обвинувачення також була визнана і самою обвинуваченою під час судового розгляду під час її допиту та підтверджена потерпілою (п.п.2.1.1.-2.1.3.).

3.17.4.Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачена завдала ОСОБА_4 один удар в область обличчя останньої, внаслідок чого спричинила їй тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин обличчя справи та синця підочно-вилично-щічної ділянки (справа), синця передньої-бокової шиї справа, смугоподібноного садна плечосуглобової-ключично-підключичної ділянки зліва, яка за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Такі дії ОСОБА_6 відповідають об`єкту та об`єктивній стороні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

3.18.ОСОБА_6 , як встановлено судом, є осудною (в контексті ст.ст.19, 20 КК України) особою, оскільки не перебуває на обліках у лікаря психіатра та нарколога. Крім того, на момент подій, які їй інкриміновано ОСОБА_6 мала 28 повних років. Відтак, ОСОБА_6 може бути суб`єктом інкримінованого їй кримінального правопорушення, оскільки на момент, коли таке було вчинено вона досягла 14-ти річного віку і могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

3.19.Суб`єктивна сторона в інкримінованому обвинуваченому кримінальному правопорушенні виражається в умислі (прямому чи непрямому) щодо легких тілесних ушкоджень.

3.19.1.Таким чином, слід дійти висновку, що завдаючи ОСОБА_4 удари ОСОБА_6 діяла з непрямим умислом.

3.19.2.Відтак, у цьому випадку ОСОБА_6 має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно умисне легке тілесне ушкодження.

3.20.Таким чином, суд, дослідивши вказані обставини дійшов до висновку, що в діях ОСОБА_6 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, оскільки ОСОБА_6 завдала ОСОБА_4 один удар в її обличчя, усвідомлювала, що в результаті цього удару остання отримає тілесне ушкодження, але в своїй свідомості не конкретизовувала, що такі тілесні ушкодження будуть власне легкими.

3.21.Відтак, суд переконаний, що ОСОБА_6 , поза розумним сумнівом, винна у завданні ОСОБА_4 легкого тілесного ушкодження.

3.22.Вирішуючи питання щодо того чи підлягає обвинувачена покаранню за вчинене нею кримінальне правопорушення, суд вважає за необхідне вказати на наступне:

3.22.1.Судом встановлено наявність події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та складу цього кримінального правопорушення в діях обвинуваченої ОСОБА_6 .. Ці факти підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, дослідженими під час судового розгляду цього кримінального провадження.

3.22.2.Крім того, судом встановлено відсутність підстав для закриття провадження, передбачених п.п.4-10 ч.1 ст.284 КК України та ч.2 ст.284 КК України, в тому числі підстав для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності. Також, судом встановлено відсутність підстав для застосування примусових заходів медичного характеру, оскільки обвинувачена є осудною та відсутність підстав для застосування примусових заходів виховного характеру, оскільки обвинувачена є повнолітньою.

3.23.Обставинами, які пом`якшують покарання та встановлені судом є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

3.24.Обставин, які обтяжують покарання судом не встанволено.

3.25.Санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання за вчинення кримінального правопорушення передбаченого диспозицією цієї статті у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

3.26.Вирішуючи питання щодо того, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченій і чи повинна вона її відбувати (п.6 ч.1 ст.368 КПК України) суд вважає зазначити наступне:

3.26.1.Сторона обвинувачення просила призначити обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян;

3.26.2.Сторона захисту просила призначити покарання у виді «громадських робіт, оскільки відсутні докази, які б підтверджували, що обвинувачена працює».

3.26.3.Відтак, керуючись принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 суд враховує характер та тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, особу обвинуваченої, яка є особою молодого віку та до адміністративної і кримінальної відповідності не притягалася, має на утриманні двох малолітніх дітей, зважаючи на наявність двох обставин, які пом`якшують покарання, беручи до уваги позицію потерпілої, суд вважає обґрунтованим та достатнім для виправлення ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.125 КК України.

3.27.В межах цього кримінального провадження потерпілою ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.128 КПК України, заявлено цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_6 на суму 45000,00 грн. як відшкодування завданої моральної шкоди та 1482,00 грн. матеріальної шкоди.
3.28.В судовому засіданні потерпіла та її захисник заявлені вимоги підтримали повністю, обвинувачена щодо задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі.
3.29.Відповідно до змісту позовної заяви, суму відшкодування завданої шкоди потерпілій визначено з урахуванням витрат, понесених на лікування та глибини моральних страждань, завданих внаслідок ушкодження здоров`я.
3.30.Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
3.31.Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів і т.і.
3.32.Згідно із ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
3.33.Таким чином, з огляду на те, що судом достовірно встановлено, що протиправне діяння відносно потерпілої вчинено саме обвинуваченою, внаслідок вказаних протиправних дій потерпілій дійсно були завдані матеріальні збитки витрати на лікування, розмір яких доведено наданими суду довідками із вказівками призначеного лікування та фіскальним чеком на придбання ліків, через що завдана обвинуваченою потерпілій матеріальна шкода у розмірі, вказаному в позові, підлягає до задоволення в повному обсязі.
3.34.Крім цього, під час судового провадження встановлено, що потерпілій дійсно було завдано шкоду внаслідок неправомірних дій обвинуваченої, яка полягає у душевних стражданнях, які потерпіла отримала внаслідок протиправних дій обвинуваченої, а також внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень, які завдали останній фізичний біль, змусили проходити лікування, через що потерпілій було завдано дискомфорт і вона, у зв`язку з цим, була змушена змінити свій звичний режим життя, що пов`язано з необхідністю проходження лікування та отримання лікувальних процедур. Відтак, на переконання суду, потерпіла в результаті вчинення обвинуваченою неправомірних дій щодо неї, в результаті яких їй було завдано легкі тілесну ушкодження, була змушена докласти зусиль для відновлення свого попереднього стану життя.
3.35.Обґрунтовуючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, потерпіла покликається на тривалість порушення сну, численні насміхання з неї односельців, побоювання виходити з дому, а також перебування в межах свого будинку протягом місяця з моменту завдання їй тілесних ушкоджень, а також на наявність інших негативних наслідків, які тривають і на цей час.
3.36.Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
3.37.Таким чином, оскільки судом встановлено факт порушення законних прав ОСОБА_4 внаслідок протиправних дій обвинуваченої, слід дійти висновку про необхідність відшкодування останньою потерпілій моральної шкоди.
3.38.При визначенні розміру моральної шкоди, яку слід стягнути з обвинуваченої, суд враховує, що потерпілій було завдано фізичного болю, внаслідок чого остання була змушена звертатись до медичного закладу, нести з цього приводу певні психоемоційні навантаження, пов`язані із переживаннями за своє здоров`я, можливі негативні наслідки від отриманих травм, однак, з урахуванням вимог розумності та справедливості, слід визначити розмір відшкодування завданої моральної шкоди, завданої потерпілій у розмірі 3000,00 грн..
3.39.Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_6 не обирався.
3.40.Процесуальні витрати відсутні.
3.41.Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
3.42.Керуючись ст.ст.368-371, 373, 374, 376, 393-395 КПК України,

ухвалив:

1.ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 40 (сорока) неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

2.Процесуальні витрати учасниками кримінального провадження не заявлені.

3.До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не обирати.
4.Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

4.1.Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 1482,00 грн. (одна тисяча чотириста вісімдесят дві гривні нуль копійок) матеріальної шкоди.
4.2.Позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 моральної шкоди в розмірі 45000,00 грн. (сорок п`ять тисяч гривень нуль копійок) задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 3000,00 грн. (три тисячі гривень нуль копійок) моральної шкоди.
5.Вирок може бути оскаржено сторонами до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Рокитнівський районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

5.1.Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

5.2.Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя ОСОБА_1