Дата документу 21.01.2021 Справа № 334/2169/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/69/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/2169/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.389 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, за апеляційною скаргою прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кишинiв, Республiки Молдова, громадянина України, який має середню освіту, працюючого експедитором на ПП «Тар Сервіс», розведеного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
-21.11.2016 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.125 КК України, до 200 годин громадських робіт,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.
На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, приєднано невідбуте покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016, що відповідно до п.4 ч.1 ст.72 КК України становить 25 днів обмеження волі та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 25 днів.
На підставі ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 1 рік.
На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно зі змістом вироку, вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016 року ОСОБА_7 , засуджено за ч.1 ст.125 КК України до 200 годин громадських робіт.
10.01.2017 року ОСОБА_7 у приміщенні Ленінського районного сектору Запорізького міськрайонного відділу органу з питань пробації Південно-східного органу Міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України був ознайомлений під підпис з умовами відбування покарання, видано направлення для відбування громадських робіт до КП «Титан» м. Запоріжжя, та попереджено про відповідальність за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт та скоєння повторного злочину чи адміністративного правопорушення.
Згідно направлення № 1183 від 22.02.2017 року ОСОБА_7 повинен був приступити до відбування покарання з 24.02.2017 року.
Однак, ОСОБА_7 будучи особою, засудженою вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016 року до покарання у вигляді 200 годин громадських робіт, діючи умисно, маючи умисел направлений на ухилення від відбування покарання у вигляді 200 годин громадських робіт у період з 24.02.2017 року до 20.03.2017 року до відбування покарання у КП «Титан»» м. Запоріжжя, не приступив, тим самим ухилився від відбування покарання у вигляді 200 годин громадських робіт, які йому було призначено Комунарським районним судом м. Запоріжжя у вигляді покарання за вчинення кримінального правопорушення за ч.1 cт.125 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання в повній мірі не врахував те, що обвинувачений був раніше засуджений за ч.1 ст.125 КК України. При цьому останньому призначено покарання у виді громадських робіт, яке ним відбуте не було, що призвело до його повторного притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.389 КК України. Прокурор вважає, що обставини, які б пом`якшували покарання ОСОБА_7 відсутні. Вважає, що суд застосував звільнення від покарання з випробуванням до ОСОБА_7 без об`єктивних підстав, а тому призначене покарання не відповідає особі обвинуваченого через надмірну м`якість.

На підставі викладеного просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та звільнення від покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.389 КК України арешт строком на 3 місяці. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу процесуального прокурора; обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів, вирок суду в цілому відповідає вказаним вимогам, оскільки вид і розмір покарання обвинуваченому за вчинені кримінальні правопорушення призначено правильно і відповідає його меті.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 , не відбувши покарання, призначене Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року за ч.1 ст.125 КК України, знову вчинив новий умисний злочин, передбачений ч.2 ст.389 КК України, який не утворює повторності.

Рішення суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій за ч.1 ст.389 КК України учасниками судового провадження не оспорюється.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України у виді одного року обмеження волі призначене із дотриманням вимог закону. При призначені покарання суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, який працевлаштований, має постійне місце проживання, на диспансерному обліку в психіатричному та в наркологічному диспансерах не перебуває, свою вину в вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, в скоєному щиросердно розкаявся, відношення самого обвинуваченого до вчиненого, обставини, наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме, щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

На підставі викладених обставин суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.389 КК України.
Суд врахував у відповідності до вимог ст.65 КК України загальні засади призначення покарання та саме вказані засади наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання

Колегія суддів з висновком суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень, а тому не можна погодитися з доводами прокурора.

Судом першої інстанції було встановлено наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Доводи прокурора, що вищевказані обставини, не знижують суспільну небезпеку вчиненого діяння є недоречним, адже суд при прийнятті рішення про можливість застосування положень ст.75 КК України не відштовхується від наявності обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Стосовно твердження прокурора про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття, колегія суддів зазначає. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винним своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться в провину, та характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, характеризується тим, що суб`єкт справді засуджує свій вчинок. Доводам прокурора щодо поведінки ОСОБА_7 , яка свідчить про те, що засуджений не ставиться критично до своєї злочинної поведінки, не бажає виправити ситуацію, тобто про відсутність ознак щирого каяття, апеляційний суд взагалі не надав оцінки, у зв`язку з чим висновок суду про відповідність призначеного засудженому покарання вимогам статей 50, 65, 75 КК є передчасним.

На переконання колегії суддів, встановлені обставини, давали підстави суду першої інстанції звільнити обвинуваченого на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Отже, висновок суду щодо розміру покарання призначеного ОСОБА_7 , а також можливість звільнення від відбування основного покарання з встановленим терміном випробування та покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених законом про кримінальну відповідальність, можна визнати обґрунтованим.

З урахуванням всіх обставин кримінального провадження і відомостей, які характеризують особу винного, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання,відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Також суд першої інстанції правильно визначив вид і розмір остаточного покарання за сукупністю вироків, відповідно до вимог ст.71 КК України, з урахуванням положень ст.72 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік 25 днів.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині призначення покарання з реальним його відбуванням та відмовляє в задоволенні апеляційної скарги прокурора. На думку колегії суддів остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік та звільнення ОСОБА_7 від покарання відповідно до ст.ст. 75, 76 КК Україниє необхідним і достатнім для виправлення останньогота попередження нових злочинів.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2019 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.

У апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4