справа № 185/6342/20
провадження № 1-кс/0198/60/20
УХВАЛА

іменем України

02 жовтня 2020 року слідчий суддя Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Юр`ївка Дніпропетровської області скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
01.10.2020 до Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області.
В поданій скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на протиправність дій уповноваженої особи Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, що полягають у невнесенні до ЄРДР у встановлений законом строк відомостей про вчинення кримінальних правопорушень, просить зобов`язати уповноважену особу внести відповідні відомості до ЄРДР, надати йому витяг з ЄРДР та пам`ятку про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні.
На обґрунтування скарги скаржник зазначає, що уповноважена особа Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області неправомірно не здійснила реєстрацію в ЄРДР відомостей, викладених в заяві ОСОБА_3 від 17.09.2020 про вчинення злочинів, направленої на адресу вказаного органу поліції, щодо вчинення суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 дій, які містять ознаки злочинів, передбачених ст.ст. 364, 374 КК України (зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, недопущення чи ненадання своєчасно захисника, а також інше грубе порушення права підозрюваного, обвинуваченого на захист, вчинене слідчим, дізнавачем, прокурором або суддею).

Зазначає, що в провадженні судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 17.01.2014 за № 0000001, учасником якого є ОСОБА_3
07.09.2020 о 09.00 год. у вказаній справі було призначено судове засідання. Однак, в цей день о 8.00 год. ОСОБА_3 через канцелярію суду подав заяву про відвід судді ОСОБА_4 та отримання копії ухвали суду.
В порушення вимог КПК України суддя ОСОБА_4 07.09.2020 о 09.00 год. судове засідання не розпочав та був відсутній на робочому місці, у зв`язку з чим о 09.25 год. скаржник з метою фіксації вказаного факту подав заяву до канцелярії суду.
Згодом від суду на поштову адресу ОСОБА_3 надійшов лист за підписом судді ОСОБА_4 , в якому скаржника повідомлено про те, що судове засідання 07.09.2020 було розпочато із запізненням о 09.35 год., при цьому зазначено про неповідомлення ним поважних причин відсутності у судовому засіданні. Крім того, зазначено, що ухвалою суду від 07.09.2020 до скаржника застосовано привід у наступне судове засідання.
На думку ОСОБА_3 такі дії ОСОБА_4 свідчать про вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 374 КК України, оскільки за обставин подання скаржником заяви про відвід, останній не міг розглядати кримінальну справу до розгляду у встановленому законом порядку заяви про відвід судді, призначеного суддею ОСОБА_5 на 24.09.2020 об 11.00 год.
З огляду на викладене вважає, що уповноважена особа Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області зобов`язана була прийняти заяву скаржника та у встановлений строк внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінальних правопорушень, однак цього не зробила.
В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, але надав заяву, в якій просив розглянути скаргу за його відсутності у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому розгляді.
Представник Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся своєчасно та належним чином.
Інформації про те, що відомості за заявою ОСОБА_3 від 17.09.2020 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань Павлоградським відділом поліції ГУНП в Дніпропетровській області слідчому судді не надано.
За положеннями ч. 2 ст. 306 КПК України відсутність заінтересованої особи не є перешкодою для розгляду скарги.
Дослідивши наявні матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, слідчий суддя доходить таких висновків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому слідстві можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

З матеріалів справи встановлено, що 17.09.2020 на адресу Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 поштою направлено заяву, в якій він просив внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінальних правопорушень та розпочати досудове розслідування стосовно дій судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 , які містять ознаки злочинів, передбачених ст. ст. 364, 374 КК України.
Відповідно до даних офіційного сайту Укрпошти щодо розшуку поштового відправлення за трекер-номером 230 (номер поштового відправлення із заявою ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення) Павлоградський ВП ГУНП в Дніпропетровській області отримав заяву 23.09.2020.
За правилами ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Відомості, які підлягають внесенню до ЄРДР та їх перелік визначені частиною 5 статті 214 КПК України, відповідно до положень якої до ЄРДР підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 року № 139 (зареєстрований в Мін`юсті України 05.05.2016 року за № 680/28810) відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України.

Положення ст. 214 КПК України в свою чергу перебувають у тісному взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 та ст. 11 КК України, згідно з якими підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою не будь-яких дій, а суспільно небезпечного винного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки конкретного складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення відомостей до ЄРДР.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до ЄРДР.
Так, частиною 1 статті 364 КК України передбачена кримінальна відповідальність за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Службове зловживання належить до злочинів із матеріальним складом і за ч. 1 ст. 364 КК визнається закінченим із моменту заподіяння істотної шкоди правам, свободам та інтересам фізичних чи юридичних осіб.

Істотною шкодою у статті 364 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян (частина 3 статті 364 КК України).
Суб`єктивна сторона службового зловживання характеризується умисною формою вини та наявністю корисливого мотиву, який полягає у прагненні особи шляхом зловживання своїм службовим становищем одержати матеріальні блага для себе чи інших осіб.
Разом з тим, заява ОСОБА_3 про злочин від 17.09.2020 не містить викладу фактичних обставин вчинення суддею ОСОБА_4 дій, що мають ознаки службового зловживання, зокрема вчинення їх саме з корисливих мотивів та завдання такими діями істотної шкоди у розумінні ст. 364 КК України.

Крім того, викладені у заяві про злочин обставини не дають підстав вважати, що в діях судді ОСОБА_4 є ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 374 КК України (недопущення чи ненадання своєчасно захисника, а також інше грубе порушення права підозрюваного, обвинуваченого, підсудного на захист, вчинене слідчим, прокурором або суддею), з огляду на таке.

Забезпечення особі права на захист згідно зі статтею 129 Конституції України є основною засадою судочинства, а відповідно до ст. 7 КПК України віднесено до загальних засад кримінального провадження.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 374 КК України вичерпується діянням винного, яке може бути вчинене у таких альтернативно передбачених у законі формах: недопущення захисника до участі у кримінальному провадженні; ненадання своєчасно (несвоєчасне надання) захисника; інше грубе порушення права на захист, вчинене слідчим, прокурором або суддею.

Недопущення захисника як одна з форм порушення права на захист полягає у невиконанні суб`єктом злочину вимог КПК України щодо права підозрюваного, обвинуваченого на першу їх вимогу мати захисника і в будь-який момент залучити його до участі в кримінальному провадженні. Воно може також полягати у непризначенні захисника на порушення вимог ст. 49 КПК або у відмові в його залученні у тих випадках, коли його участь є обов`язковою, тощо. Несвоєчасне надання захисника полягає у порушенні встановлених законом строків залучення захисника до участі у кримінальному провадженні.

Інше грубе порушення права на захист може полягати у вчиненні будь-яких діянь, спрямованих щодо потерпілого від злочину або його захисника, змістом якого є перешкоджання здійсненню особою права на захист (наприклад, відмова без законних підстав здійснити заміну захисника).

Таким чином, форми реалізації особою права на захист передбачені законом, тому порушення вказаного права не може бути абстрактним та повинно виявлятись у конкретних діях/бездіяльності осіб, які у встановлених законом випадках зобов`язані забезпечувати право учасника кримінального провадження на захист, однак не виконують своїх обов`язків або ж чинять перешкоди у здійсненні цього права.

В той же час, у заяві про вчинення злочину не викладено жодних обставин вчинення суддею ОСОБА_4 дій, які порушували б права ОСОБА_3 саме на захист та мали ознаки складу правопорушення, передбаченого ст.374 КК України.

Отже, викладені у заяві обставини у своїй сукупності не дають підстав вважати, що суддею ОСОБА_4 вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 364, 374 КК України, а свідчать лише про незгоду скаржника з процесуальними діями та рішеннями судді, оскільки злочинність дій судді не підтверджується ніякими об`єктивними даними, а тому не може бути підставою для ініціювання кримінального провадження та проведення досудового розслідування.
В цьому контексті необхідно враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших). Саме по собі припущення щодо незаконних на думку скаржника дій судді не є свідченням вчинення злочину, оскільки суперечить визначальним засадам правового регулювання побудови та діяльності судової влади.

В цьому контексті слід звернути увагу, що частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх численних рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 , від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України. Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

Рекомендація № СМ/Rec (2010) Комітету міністрів Ради Європи від 17.11.2010 року щодо незалежності, ефективності та обов`язків суддів містить положення про те, що виконавча та законодавча влада повинні гарантувати незалежність суддів і утримуватися від дій, які можуть підірвати незалежність судової влади або довіру суспільства до неї.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що невнесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 засновано на положеннях ч. 1 ст. 214 КПК України, ч. 1 ст. 2 та ст. 11 КК України та п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 року № 139, оскільки заява не свідчить про вчинення суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, а тому скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11 КК України, ст.ст. 214, 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:
У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду в 5-денний строк з дня її оголошення (отримання).

Суддя ОСОБА_1