Провадження № 1-в/344/19/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника Івано-Франківської установи виконання покарань № 12 ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , та його захисника адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, клопотання ОСОБА_5 , засудженого вироком апеляційного суду Закарпатської області від 24.04.2003 року за ч. 4 ст. 152, п.п. 1, 2, 9 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі,

про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, призначеного вироком апеляційного суду Закарпатської області від 24.04.2003 року за ч. 4 ст. 152, п.п. 1, 2, 9 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України. В обґрунтування клопотання посилався на те що, на сьогоднішній день він відбув більше 18 років покарання. Вважає, що призначений йому строк покарання у виді довічного позбавлення волі він відбув. Прогрес у напрямку виправлення, який він зробив, а також зміни, яких він зазнав, призводять до невиправданості його подальшого позбавлення волі, адже для цього відсутні обґрунтовані пенологічні підстави. Крім цього, його клопотання повинно бути задоволено на підставі ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Конституції України.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 клопотання підтримав, покликаючись на викладені в ньому обставини, просив таке задовольнити, оскільки він перестав бути суспільно-небезпечною особою.

Його захисник - адвокат ОСОБА_6 клопотання засудженого підтримав в повному обсязі.

Прокурор вважає клопотання не обґрунтованим, оскільки законом не передбачено заміну невідбутої частини покарання чи умовно-дострокове звільнення щодо засудженої особи до довічного позбавлення волі. Крім цього, згідно характеристики та довідки з УВП № 12 заохочень у ОСОБА_5 не було, є погашені стягнення, а тому він на шлях виправлення не став, в зв`язку з чим просив в задоволенні клопотання відмовити.

Представник Івано-Франківської установи виконання покарань № 12 підтримав думку прокурора.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, суд вважає наступне.

Вироком Апеляціного суду Закарпатської області від 24 квітня 2003 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 152, п.п. 1, 2, 9, ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі.

Вирок набрав законної сили 24.07.2003 року, а строк відбуття покарання ОСОБА_5 визначено обчислювати з 28.09.2002 року.

Згідно з довідкою начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) станом на 22 січня 2021 року за вироком Апеляційного суду Закарпатської області ОСОБА_5 відбув 18 років 3 місяці 24 дня призначеного покарання.

Відповідно до вимог ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішення суду.

Згідно з ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена більш м`яким покаранням. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

У клопотанні ОСОБА_5 не наведено будь-яких даних, що свідчили б про те, що він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (як підстави для умовно-дострокового звільнення), а також про те, що він став на шлях виправлення.

Відповідно до п. 2 Постанови ПВС України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК).

Вирішуючи питання про умовно-дострокове звільнення суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи до праці за весь період відбування покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати - тобто засновувати свої висновки на всебічному врахуванні даних про поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, який безпосередньо передує розгляду подання.

З характеристики на засудженого ОСОБА_5 від 31.12.2020 року вбачається, що засуджений ОСОБА_5 з 17.10.2002 року утримувався в Закарпатському слідчому ізоляторі (№9). За час тримання характеризувався негативно, допускав порушення установленого порядку відбування покарання, за що 2 (два) рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення на даний час погашені в установленому законом порядку, заохочення не оголошувалося. З 11.10.2004 року відбував покарання в Сокальській виправній колонії (№47). За час відбування покарання характеризувався посередньо, не допускав порушення установленого порядку відбування покарання, стягнення не накладалися, заохочення не оголошувалося. З 27.03.2012 року відбував покарання у Львівському слідчому ізоляторі (№19). За час тримання характеризувався посередньо, не допускав порушення установленого порядку відбування покарання, стягнення не накладалися, заохочення не оголошувалося. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 20.12.2016 року був етапований 17.01.2017 року до Закарпатської УВП (№9). 27.07.2017 року прибув для подальшого відбування покарання до ДУ «Івано-Франківська УВП (№12)», де утримується в секторі максимального рівня безпеки для тримання засуджених чоловіків до довічного позбавлення волі. За час відбування покарання в Івано-Франківській УВП (№12) характеризується посередньо, не допускав порушення установленого порядку відбування покарання, стягнення не накладалися. Заохочення не оголошувались. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Спальне місце та приліжкову тумбочку утримує у чистоті і порядку, але потребує контролю з боку працівників адміністрації, має охайний зовнішній вигляд. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. На даний час не працевлаштований. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки. Відповідно до ст. 123 КВК України бере участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу на засуджених «Духовне відродження» «Фізкультура і спорт» «Творчість». Відповідно до ст.ст. 110,112 КВК України підтримує зв`язки з рідними та знайомими шляхом побачень, отримує передачі та телефонними розмовами. 25.09.2017 року розглядалось питання на засіданні комісії Івано-Франківської УВП (№12) про можливість застосування зміни умов тримання відповідно до статтей 100, 151-1 КВК України. Комісія прийняла рішення відмовити у переводі із приміщень камерного типу максимального рівня безпеки до багатомісних приміщень камерного типу максимального рівня безпеки засудженому ОСОБА_5 , так як він не довів, що став на шлях виправлення, про що відображено в протоколі № 10. 24.10.2018 року розглядалось питання на засіданні комісії Івано-Франківської УВП (№12) про можливість застосування зміни умов тримання відповідно до статтей 100, 151-1 КВК України. Комісія прийняла рішення відмовити у переводі із приміщень камерного типу максимального рівня безпеки до багатомісних приміщень камерного типу максимального рівня безпеки засудженому ОСОБА_5 , так як він не довів, що став на шлях виправлення. 22.11.2019 року розглядалось питання на засіданні комісії Івано-Франківської УВП (№12) про можливість застосування зміни умов тримання відповідно до статтей 100, 151-1 КВК України. Комісія прийняла рішення відмовити у переводі із приміщень камерного типу максимального рівня безпеки до багатомісних приміщень камерного типу максимального рівня безпеки засудженому ОСОБА_5 , так як він не довів, що став на шлях виправлення. Засуджений під час відбування покарання не перебував та не перебуває на профілактичних обліках.

Згідно з довідкою начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_5 від 31.12.2020 року до засудженого ОСОБА_5 жодних заохочень не застосовувалось, при цьому, на нього двічі накладалося стягнення у виді попередження за міжкамерний зв`язок та за порушення розпорядку дня, які погашено у встановленому законом порядку.

З вказаних документів вбачається, що за час перебування у місцях позбавлення волі ОСОБА_5 заохочень не оголошувалося, двічі накладалося стягнення.

Будь-яких інших даних про ставлення до праці засудженого ОСОБА_5 надані суду документи не містять.

Крім цього, застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.

Однак, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

В ч. 1 ст. 87 КК України зазначено, що помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Будь-яких даних про те, що ОСОБА_5 звертався у встановленому порядку до Президента України з заявою про помилування та (у разі звернення) про результати розгляду такої заяви, подане засудженим суду клопотання не містить.

Крім цього, засуджений ОСОБА_5 у своєму клопотанні зазначає, що його прохання повинне бути задоволене на підставі ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

У своєму рішенні «Пєтухов проти України» (№2) (Petukhov v. Ukraine, № 41216/13, 12.03.2019) Європейський суд з прав людини постановив одноголосно, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку із неможливістю скорочення довічного вироку заявника.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що дана справа, в тому, що стосується неможливості скоротити довічний вирок, розкриває системну проблему, яка закликає до впровадження заходів загального характеру. Характер визнаних порушень у відповідності до ст.3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду (п. 194, Petukhov v. Ukraine, № 41216/13, 12.03.2019).

Таким чином, Європейський Суд з прав людини констатував порушення ст. 3 Конвенції у вищезазначеній справі, та встановив системну проблему, яка закликає до необхідності вжиття державою загальних заходів у виді реформи системи перегляду довічних вироків.

Вказане рішення Суду в частині заходів загального характеру повинно виконуватись в порядку, визначеному статтями 13-15 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до п. «а» ч. 2 ст. 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема, внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Таким чином, виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини повинно відбуватися шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Суд не вправі підміняти собою законодавчий орган та створювати норми права. Задоволення такого клопотання означало би, що суд своїм рішенням усунув прогалини в чинному законодавстві щодо систем перегляду вироків, якими осіб довічно позбавлено волі, та на власний розсуд визначив умови та підстави умовно-дострокового звільнення чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, в тому числі шляхом визначення терміну можливого перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вказане є неприпустимим і таким, що суперечить принципу верховенства права.

Прохання засудженого ОСОБА_5 щодо задоволення його клопотання на підставі ст. 3 Конвенції задоволенню не підлягає, оскільки на момент розгляду даного клопотання заходи загального характеру, зазначені у вищевказаному рішенні Європейського суду з прав людини Урядом України не виконані. Зміни у Закони, які регулюють систему перегляду вироків, якими осіб довічно позбавлено волі не внесено.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким та помилування особи є заходами індивідуальної дії, здійснюються стосовно індивідуально визначеної особи з урахуванням даних, що цю особу характеризують та свідчать про виправлення такої особи.

В той же час, клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є шаблонним та не містить жодних даних, що характеризують його особу, свідчать про його виправлення та можливість застосування більш м`якого покарання чи умовно-дострокового звільнення.

Керуючись ст. 81 Кримінального кодексу України, ст.ст. 81,87, 537-539 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд.

Головуючий-суддя ОСОБА_1

Повний текст ухвали складено 22 січня 2021 року.