Дата документу 29.07.2020 Справа № 310/6391/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1338/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/6391/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, ДУ «Вільнянська установа виконання покарань № 11», матеріали оскарження за апеляційною скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто, до 20 серпня 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить переглянути щодо нього ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року та змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 в період з 22 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин, з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3 та 4 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Апелянт, посилаючись на те, що ОСОБА_7 має місце реєстрації та постійне місця проживання, за яким він позитивно характеризується, дружину та трьох неповнолітніх дітей, які знаходяться на його утриманні, тобто, має міцні соціальні зв`язки, до затримання працевлаштовувався, проте, не встиг приступити до виконання роботи, у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, під якою він перебуває з 15 серпня 2019 року, бажає працевлаштуватися та відшкодувати шкоду потерпілому за цивільним позовом, вважає, що заявлені прокурором у клопотанні та встановлені судом ризики, передбачені пунктами 1 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не підтверджені жодними доказами, як і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою, чого суд не взяв до уваги при прийнятті рішення.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів.

Таке рішення суд першої інстанції, взявши, зокрема до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, характер пред`явленого обвинувачення та дані про особу обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, можливості переховуватися від суду та вчинення інших злочинів, на даній стадії процесу, та з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, визнав за необхідне продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а також приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, а саме, можливості обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інші злочини, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилаються в апеляційних скаргах захисник та обвинувачений, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, про що просять апелянти, колегія суддів не встановила.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи сторони захисту про недоречність тримання ОСОБА_7 під вартою, з огляду на те, що заявлені прокурором у клопотанні та встановлені судом ризики, передбачені п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не підтверджені жодними доказами, оскільки ОСОБА_7 має місце реєстрації та постійне місце проживання, за яким він позитивно характеризується, дружину та трьох неповнолітніх дітей, які знаходяться на його утриманні, тобто, має міцні соціальні зв`язки, до затримання працевлаштовувався, проте, не встиг приступити до виконання роботи, у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, бажає працевлаштуватися та відшкодувати шкоду потерпілому за цивільним позовом, є необґрунтованими, оскільки:

по-перше, суд першої інстанції встановив, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, дане кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується, було вчинено в період відбування покарання за попереднім вироком;

по-друге, суд першої інстанції в даному випадку прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому врахував не лише тяжкість злочину, характер пред`явленого обвинувачення та покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у його вчиненні, але й дані про особу обвинуваченого, щодо якого відсутні дані щодо неможливості тримання під вартою, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення. Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, а також вчиняти інші злочини, тобто, в цій частині заявлені у клопотанні прокурора та встановлені судом ризики є реальними, у зв`язку з чим, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти зазначеним ризикам.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 має стійку схильність до вчинення нових злочинів.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводять, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду щодо ОСОБА_7 , є законною та обґрунтованою, а тому апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто, до 20 серпня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: