Справа № 301/2062/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.11.2020 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки ОСОБА_4 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді у відсутності учасників розгляду, матеріали судового провадження 11-сс/4806/566/20 за апеляційною скаргою прокурора Іршавського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 06. 10. 2020.
Із клопотання дізнавача про накладення арешту вбачається, що 04. 10. 2020 до чергової частини Іршавського ВП Хустського ВП ГУ НП в Закарпатській області надійшло повідомлення від громадянина Словацької Республіки ОСОБА_9 , директора «SHPAKTRANSPORT s.r.o.» про те, що 02. 10. 2020 громадянин ОСОБА_10 самовільно, всупереч встановленому законом порядку користується автомобілем марки «RENAULT MAGNUM 480», номерний знак Словацької Республіки НОМЕР_1 з напівпричепом до нього марки «SHMITZ», номерний знак Словацької Республіки НОМЕР_2 , який знаходиться в лізингу. 04. 10. 2020 в ході огляду місця події за адресою м. Берегово, вул. Мужайська, 99 було виявлено та вилучено автомобіль марки «RENAULT MAGNUM 480», номерний знак Словацької Республіки НОМЕР_1 , червоного кольору, який у зв`язку з технічними несправностями не вдалось транспортувати на майданчик тимчасового тримання автомобілів Іршавського ВП Хустського ВП ГУ НП в Закарпатській області. Вказаний транспортний засіб передано на відповідальне зберігання охоронцю ОСОБА_7 та залишено на території АТК (автотранспортний комбінат). 04. 10. 2020 на території Хустського АТП (автотранспортного підприємства) за адресою м. Хуст, вул. Львівська, 190, в ході огляду місця події було виявлено та вилучено напівпричіп марки «SHMITZ», номерний знак Словацької Республіки НОМЕР_2 до автомобіля марки «RENAULT MAGNUM 480», номерний знак Словацької Республіки НОМЕР_1 . У зв`язку з технічними несправностями вказаний напівпричіп не вдалось транспортувати на майданчик тимчасового тримання автомобілів Іршавського ВП Хустського ВП ГУ НП в Закарпатській області, тому його передано на відповідальне зберігання охоронцю ОСОБА_8 та залишено на території АТП.
Необхідність накладення арешту мотивовано тим, що автомобіль з напівпричепом до нього, які на даний час вилучено, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, тому з метою збереження речових доказів, зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна чи настання інших негативних наслідків, які можуть перешкодити розслідуванню кримінального провадження та встановлення винних осіб, просив накласти арешт на тимчасово вилучене майно.
Ухвала слідчого судді мотивована тим, що з клопотанням про арешт майна звернулася особа, яка не наділена відповідними повноваженнями, оскільки згідно ч. 1 ст. 177 КПК України такі повноваження надані або слідчому, або слідчому за погодженням з прокурором, або цивільному позивачеві, а дізнавачу право на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не належить. За цих обставин слідчий суддя відмовив в задоволенні клопотання про арешт майна.
Судове провадження розглядається за відсутності прокурора, представника власника майна, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_11 підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. ст. 370, 372 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Цим вимогам закону ухвала слідчого судді від 06. 10. 2020 не відповідає.
Відповідно до ч. 2 ст. 298 КПК України досудове розслідування кримінальних проступків (дізнання) здійснюється згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цієї глави.
Як встановлено ст. 298-1 КПК України процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні про кримінальні проступки, крім визначених статтею 84 цього Кодексу, також є пояснення осіб, результати медичного освідування, висновок спеціаліста, показання технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
У відповідності до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Обов`язок доказування покладається на сторону обвинувачення; доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів; сторона обвинувачення здійснює збирання доказів в тому числі, шляхом проведення слідчих (розшукових) дій.
Статтею 300 ККПК України регламентовано, що: для досудового розслідування кримінальних проступків дозволяється виконувати всі слідчі (розшукові) дії, передбачені цим Кодексом, та негласні слідчі (розшукові) дії, передбачені частиною другою статті 264 та статтею 268 цього Кодексу, а також відбирати пояснення для з`ясування обставин вчинення кримінального проступку, проводити медичне освідування, отримувати висновок спеціаліста, що має відповідати вимогам до висновку експерта, знімати показання технічних приладів і технічних засобів у провадженнях щодо вчинення кримінальних проступків, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, вилучати знаряддя і засоби вчинення кримінального проступку, речі і документи, що є безпосереднім предметом кримінального проступку, або які виявлені під час затримання особи, особистого огляду або огляду речей, до внесення відомостей про кримінальний проступок до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 40-1 КПК України дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого. Дізнавач несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення дізнання.
Дізнавач уповноважений: окрім іншого, звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій;
дізнавач зобов`язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються в письмовій формі.
У зв`язку із законодавчими змінами, дане кримінальне провадження визнається кримінальним проступком.
В межах зазначеного кримінального провадження, дізнавач звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме: вантажний автомобіль «RENAULT MAGNUM 480», номерний знак Словацької Республіки НОМЕР_1 , червоного кольору та напівпричіп марки «SHMITZ», номерний знак Словацької Республіки НОМЕР_2 , до автомобіля марки «RENAULT MAGNUM 480», номерний знак Словацької Республіки НОМЕР_1 .
Слідчим суддею ухвалою від 06. 10. 2020 відмовлено у задоволенні клопотання дізнавача з підстав звернення з клопотанням про арешт майна неналежною особою, що не ґрунтується на вищевказаних вимогах кримінального процесуального закону.
Враховуючи наведене,колегія суддів не погоджується з рішенням слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна з підстав його подання неналежною особою та з посиланням на ч. 1 ст.170 КПК України.
Що стосується доводів прокурора про необхідність задоволення клопотання дізнавача, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.
Згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому
пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися й у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Обов`язок ініціатора клопотання довести обставини, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, то що слідує із вимог ч.5 ст. 132, ст. 171 КПК України та відповідає передбаченим ст. ст. 7, 22, 26 КПК України принципам змагальності та диспозитивності.
Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Із матеріалів судового провадження вбачається, що клопотання дізнавача подано без дотримання вказаних вимог, оскільки всупереч вимогам ст. 132 КПК України, дізнавач не вказав і не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Проте із тексту клопотання дізнавача вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом дізнання та посилання на положення ст. 170 КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
Також клопотання дізнавача містить лише загальні формулювання підстав і мети арешту майна згідно з процесуальним законом, з яких не вбачається за можливе встановити, чи є предмет арешту об`єктом кримінально караних діянь, або майном, набутим кримінальним шляхом чи внаслідок вчинення кримінального правопорушення, або арешт пропонується накласти у забезпечення цивільного позову.
Не містить клопотання й відомостей щодо пред`явлення підозри будь-якій особі в даному кримінальному провадженні, а документи, які підтверджують право власності на вилучене майно, не перекладені на державну мову, що унеможливлює ідентифікувати особу, власника даного майна, що ставить під сумнів доводи дізнавача про достатність підстав для накладення арешту на зазначене в клопотанні майно.
Окрім того, в прохальній частині клопотання про накладення арешту на майно дізнавач не зазначив, який саме спосіб обтяження майна суд має вибрати для забезпечення досягнення мети арешту майна, зокрема, заборона чи обмеження користування або розпорядження майном.
За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді незаконною та невмотивованою, та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановлення ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення та які, відповідно до вимог ст. ст. 409, 412 КПК України, є підставою для її скасування.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: п. 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст. 171 КПК України.
При прийнятті рішення колегія суддів також ураховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час розгляду судової справи прокурор не заявляв клопотань про приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б підтверджували обґрунтованість доводів поданої ним скарги чи могли б істотно вплинути на вищевказані висновки апеляційного суду; а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415, 422 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу прокурора Іршавського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.
Копію ухвали надіслати прокурору для відома та виконання.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді: