Справа № 204/487/21
Провадження № 1-в/204/81/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 січня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування до нього ст. 82 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:
25 січня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_3 зазначив, що 26 березня 2004 року він був засуджений Апеляційним судом Дніпропетровської області до довічного позбавлення волі. 12 березня 2019 року Європейський Суд з прав людини в справі «Петухов проти України» визнав порушення ст. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини державою Україна в зв`язку з фактичним нескінченним довічним позбавленням волі в Україні. Більш того, 15 жовтня 2020 року (повторно) в справі «Старишко проти України» Європейський Суд з прав людини визнав довічне позбавлення волі в Україні катування та порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В подальшому, 10 грудня 2020 року (в черговий раз), в справі «Лопата та інші проти України» (всього 24 засуджених до довічного позбавлення волі) Європейський Суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі в Україні само по собі є катування та нелюдське покарання в порушенні ст. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини. Таким чином, враховуючи ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини на території України», суди України зобов`язані застосовувати практику Європейського Союзу як джерело права. В зв`язку з чим, просив замінити йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на певний строк позбавлення волі.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав своє клопотання в повній мірі та просив його задовольнити та замінити покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Захисник засудженого ОСОБА_3 ОСОБА_5 підтримала клопотання свого підзахисного, просила задовольнити клопотання свого підзахисного.

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні, просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого, оскільки законодавство не передбачає можливості звільнення від відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2004 року ОСОБА_3 був засуджений за вчинення злочину, передбаченого п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, та йому було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 29 червня 2004 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2004 року залишено без змін.
Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2004 року набрав законної сили 29 червня 2004 року.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Виходячи із Кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачені ст. ст. 81, 82 КК України, відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).

Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.

В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Щодо посилання засудженого ОСОБА_3 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.

В рішеннях ЄСПЛ в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Постановою Великої Палати Верховного Суду України від 08 липня 2020 року в справі № 1-42/2004 за заявою ОСОБА_6 та доповнення до заяви захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про перегляд вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року, ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2005 року та постанови Верховного Суду України від 16 травня 2011 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, було залишено судом без задоволення. Зазначено, що порушення, констатоване ЄСПЛ, полягає в тому, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке не можливо скоротити. Натомість ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можливо подолати лише заходами загального характеру, тобто шляхом внесення змін до законодавства.

Так, 11 квітня 2017 року у Верховній Раді України зареєстрований проект Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо адаптації порядку застосування окремих інститутів кримінального права до європейських стандартів» № 6344. Відповідно до цього проекту Закону вносяться зміни до ч. 1 ст. 82 КК України, а саме: «Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, покарання або його невідбута частина заміняється судом більш м`яким покаранням при дотриманні умов, визначених у цій статті. При заміні покарання або його невідбутої частини, більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Вид більш м`якого покарання обирається шляхом переходу до наступного основного покарання, що може бути застосоване до особи, відповідно до переліку, встановленого у частині першій статті 51 цього Кодексу. Обчислення строку нового покарання починається з дня винесення відповідного рішення суду. Заміна покарання у виді довічного позбавлення волі здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених в частині п`ятій цієї статті».

Частина 5 ст. 82 КК України у проекті Закону містить наступний зміст: «Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено позбавленням волі строком на п`ятнадцять років, при цьому обчислення строку нового покарання починається з дня заміни покарання більш м`яким. Заміна довічного позбавлення волі покарання у виді позбавлення волі на певний строк може бути застосована, якщо засуджений відбув не менше десяти років позбавлення волі, має низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та склав особистий план реінтеграції в суспільство. Засудженим, які під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі досягли віку 65 років, заміна покарання більш м`яким може бути здійснена у порядку, передбаченому цієї статтею, на десять років позбавлення волі».

Даний проект Закону на даний час опрацьовується в комітеті Верховної Ради України. З наведеного вище можна зробити висновок, що держава Україна робить кроки до приведення чинного законодавства у відповідність до міжнародного права.

Таким чином, станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.

Відповідно до статті 4 Положення про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року за № 223/2015, клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.

Як вбачається з матеріалів особової справи у ОСОБА_3 ще не виникло право на звернення до Президента України з проханням про помилування, оскільки він відбув 17 років 2 місяці 5 днів позбавлення волі.

Враховуючи вищевикладене та те, що чинним законодавством не передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, суд переходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6 КВК України, ст. 82 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування до нього ст. 82 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1