Провадження № 1-кс/742/821/20
Єдиний унікальний № 742/2533/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року м. Прилуки

Слідчий суддя Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Прилуки скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Прилуцької місцевої прокуратури щодо невнесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення,
В С Т А Н О В И В :
15 вересня 2020 року до слідчого судді надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Прилуцької місцевої прокуратури щодо невнесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення.
Скарга аргументована тим, що скаржник звернувся до Прилуцького ВП ГУНП з заявою про вчинення злочину передбаченого ст.286-1 КК України, яка була отримана Прилуцькою місцевою прокуратурою 11.09.2020 року , але відомості в порушення вимог ст..214 КПК України до ЄРДР не внесені.
Скаржник у судове засідання не з`явився, але подав заяву про розгляд клопотання за його відсутності.
Прокурор Прилуцької місцевої прокуратури в судове засідання не з`явився, але подав заяву про розгляд клопотання за його відсутності.
Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя дійшов такого висновку.
Відповідно до ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення.
Слідчим суддею встановлено, що 11.09.2020 року ОСОБА_3 звернувся до Прилуцької місцевої прокуратури із заявою в якій зазначає, що 29.липня 2020 року до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області надійшли матеріали про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст.130 КУпАП за фактом порушення, яке мало місце 26 липня 2020 року. 01 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII , яким статтю 130 КУпАП викладено в новій редакції, а дії водіїв щодо керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння та відмови від проходження обстеження на стан сп`яніння віднесені до кримінальних правопорушень( ст..286-1 КК України).
У порушення вимог ст..256 КУпАП суть правопорушення, зазначена в протоколі, не відповідає диспозиції, визначеній ч.1 ст.130 КУпАП.
З огляду на викладене вбачає , в своїх діях( ОСОБА_3 ) ознаки злочину передбаченого ст..286-1 КК України.
Прилуцькою місцевою прокуратурою заява ОСОБА_3 розглянута та останньому повідомлено, що підстав для внесення відомостей до ЄРДР немає, оскільки заява не містить відомостей про вчинення злочину, а ст.286-1 КК України декриміналізована.
Відповідно до ст.2 КПК України - завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Частиною 1 ст.214 КПК України визначено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Частиною 4 цієї статті передбачено, що слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.
Відповідно до п.п. 4, 5 ч.5 ст.214 КПК України та пункту 1 глави 2 розділу I Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 139 від 06.04.2016 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Системний аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що слугувати підставою внесення до ЄРДР та початку досудового розслідування можуть не будь-які заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
Слід також зазначити, що відповідно до ч.2 ст.214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Скаржник вказав на те, що на його думку зазначені у його заяві відомості свідчать про те, що прокурор ОСОБА_4 вніс до офіційного документу № 66-5147 вих.20 від 10.04.2020 завідомо неправдиві дані про те, що заява розглянута і підстав для внесення в ЄРДР немає, чим вчинив злочин передбачений ст.366 КК України.
Слід зазачити, що відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).
Відповідно до ст.214 КПК України відомості про особу та попередню кваліфікацію її дій вносяться до ЄРДР слідчим або прокурором. Отже, скаржнику не належить право на реєстрацію повідомлення про злочин за бажаною ним кваліфікацією дій особи за диспозицією КК України та право вимагати викладу суті правопорушення у формі , яка зазначена в його заяві, оскільки право на кримінально-правове переслідування конкретної третьої особи із обраною самостійно кваліфікацією скаржнику не гарантується положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Кримінально-правова кваліфікація обставин вчинення злочину особою є підставою для оголошення про підозру і здійснюється виключно в порядку ст.22 КПК України.
Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.
Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Одним із таких обмежень є переслідування особи в кримінально-правовому порядку шляхом внесення повідомлення до ЄРДР щодо конкретної особи за бажаною кримінально-правовою кваліфікацією.
Положеннями ст.214 КПК України передбачено загальну процедуру внесення відомостей про злочин до ЄРДР.
Проте при вирішенні такого питання необхідно також застосовувати положення ч.1 ст.9 КПК України, відповідно до якої під час кримінального провадження прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватись вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В силу ч.4 ст.9 КПК України,у разі, якщо норми КПК суперечать міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.
Окрім наведеного, вважаю необхідним зазначити, що завдання і функція слідчого судді, прийняття ним рішення, в тому числі при вирішенні скарг на бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей в ЄРДР, не може зводитись до формальної перевірки факту внесення чи невнесення в ЄРДР відповідних відомостей, а слідчий суддя згідно вимог ст.94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд не приймає до уваги твердження заявника про відсутність підстав для притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП( станом на 26 липня 2020 року) щодо керування останніми транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння та відмови від проходження обстеження на стан сп`яніння з підстав віднесення даного порушення до кримінально караних діянь , виходячи з наступного.
01 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», яким посилена відповідальність за керування транспортним засобом в стані сп`яніння та відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння з адміністративної до кримінальної відповідальності.
В силу ч. 2 ст. 8 КУпАП, закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.
Не можна засудити особу за злочин, який на час вчинення визнавався як правопорушення.
Згідно положень, які містяться у частині другій статті 4 КК України, відповідно до яких кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом, що діяв на час вчинення цього діяння.
Зазначенні положення кореспондуються зі змістом частини другої статті 58 Конституції України, згідно з якою ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Таким чином, у даному випадку має місце ультраактивна (переживаюча) дія Закону, коли приписи нормативно-правового акту, який діяв раніше, поширюються на нереалізовані або не припинені на момент втрати ним чинності правовідносини, оскільки дія акту, який вводиться замість діючого раніше, поширюється лише на нові правовідносини, що виникнуть після набрання ним чинності.
03 липня 2020 року положення Закону України № 2617-VIІІ від 22.11.2018 та Закону України № 321-ІХ від 03.12.2019 були декриміналізовані Законом № 720-IX від 17 червня 2020 року з одночасним повторним запровадженням адміністративної відповідальності за їх вчинення.
Таким чином, станом на 26 липня 2020 року за керування транспортним засобом в стані сп`яніння та відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння передбачена адміністративна відповідальність, а ст.286-1 КК України декриміналізована.
Крім того, слід зазначити , що сам факт не внесення змін до КУпАП та КК України на офіційному сайті Верховної Ради України не свідчить про наявність підстав вважати, що адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП , за керування транспортним засобом в стані сп`яніння та відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння відсутня, а такі дії є кримінально караними, оскільки суд керується не відомостями , які відображені на офіційному сайті Верховної Ради України, а Законами, які прийняті Верховною Радою України.
Надаючи оцінку заяві з якою скаржник звернувся до слідчого судді та заяві направленій заявником на адресу Прилуцької місцевої прокуратури, приходжу до висновку, що звернення ОСОБА_3 до прокурора з заявою та до слідчого судді зводиться до незгоди скаржника з складанням на нього протоколу про адміністративне правопорушення та направлення його до суду з метою притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП , а отже заява не містить відомостей про вчинення злочину.
Аналіз наведених положень міжнародного та національного права, встановлених обставин, дослідження доводів скарги та документів у даному провадженні дає підстави слідчому судді дійти висновку, що невнесення прокурором, відомостей заяви ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення не є протиправним, тому вимоги скарги, з підстав зазначених у ній, задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 303, 304, 306, 307, 309 КПК України, ст.129 Конституції України,слідчий суддя,-

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей заяви ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення від 10 вересня 2020 року відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом 5 днів з дня оголошення ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1