Справа № 305/641/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.11.2020 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки судового засідання ОСОБА_4 , розглянув у відсутності учасників судового розгляду в м. Ужгороді судове провадження 11-сс/4806/344/20 за апеляційною скаргою прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 19. 05. 2020.
В обґрунтування клопотання слідчий вказав, що 13. 05. 2020 приблизно о 11 год. 20 хв. на ділянці автодороги «Мукачево - Рогатин - Львів» неподалік житлового будинку № 693 і державного кордону в с. Луг, Рахівського району, Закарпатської області, ОСОБА_8 здійснюючи маневр розвороту в напрямку з м. Рахів до смт. Великий Бичківкерованим ним автомобілеммарки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 (Чехія), чорного кольору, умисно, грубо нехтуючи законні вимоги працівників Державної прикордонної служби про зупинку цього транспортного засобу, які виконували свої службові обов`язки по охороні державного кордону, здійснив їм опір та не зупинившись покинув місце події.
Клопотання слідчого мотивовано тим, що автомобіль марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 (Чехія), чорного кольору, визнаний речовим доказом, може бути знаряддям вчинення злочину, містити сліди злочину і бути використаний як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Стверджує, що арешт майна необхідний для збереження речового доказу, унеможливлення його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення і відчуження, а також для проведення слідчих дій.
Ухвалою слідчого судді клопотання залишено без задоволення. Ухвала вмотивована тим, що слідчий і прокурор не довели обставин, на які послались у клопотанні, а це ставить під сумнів відповідність майна, про яке в ньому йдеться, критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України. Слідчий суддя зазначив, що в клопотанні не вказано жодного ризику, передбаченого абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, необхідності накладення арешту на майно та не містять таких доказів і надані йому матеріали. Зауважив, що цей транспортний засіб належить на праві власності третій особі ОСОБА_7 , яка не є учасником кримінального провадження і слідчим при цьому її не повідомлено про подане клопотання, тому накладення арешту на нього призведе до порушень прав власника.
Судове провадження розглядається за відсутності учасників апеляційного розгляду, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що учасники апеляційного розгляду належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки. Крім того апеляційний суд враховує подане адвокатом ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_7 заперечення щодо апеляційної скарги.
Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст ухвали, доводи і вимоги, викладені в апеляційній скарзі, перевірив матеріали судового провадження вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. ст. 370, 372 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Цим вимогам закону ухвала слідчого судді від 19. 05. 2020 в повній мірі не відповідає.
В межах зазначеного кримінального провадження слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором, про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме легковий автомобіль марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 (Чехія), чорного кольору.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у
кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися й у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Обов`язок ініціатора клопотання довести обставини, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, то що слідує із вимог ч. 5 ст. 132, ст. 171 КПК України та відповідає передбаченим ст. ст. 7, 22, 26 КПК України принципам змагальності та диспозитивності.
Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Із матеріалів судового провадження вбачається, що клопотання слідчого подано без дотримання вказаних вимог, оскільки всупереч вимогам ст. 132 КПК України, слідчий не вказав і не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Проте із тексту клопотання слідчого вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилання на положення ст. 170 КПК без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального
закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження. Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України, до клопотання про арешт майна мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
До клопотання документів, які б містили відомості про докази наявності ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, не додано.
Зі змісту судового провадження вбачається, що разом з погодженим клопотанням слідчому судді було направлено, окрім інших матеріалів і посвідчення про реєстрацію транспортного засобу, яке є непридатним для сприйняття, оскільки його переклад на українську мову, не здійснено, що є неприпустимим, оскільки позбавляє можливості належним чином встановити особу власника транспортного засобу.
Слідчим у клопотанні не зазначено, що транспортний засіб відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, тобто є матеріальним об`єктом, який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, і що його арешт є єдиним можливим засобом його дослідження і збереження як доказу кримінального правопорушення. Не вказано у клопотанні слідчого і те, що майно може підлягати спеціальній конфіскації, конфіскації, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, а також звернуте у відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Жодного доказу, який підтвердив би припущення слідчого про опір працівнику правоохоронного органу, а також доводів на користь висновку про розумність та співмірність арешту вказаного у клопотанні майна завданням цього кримінального провадження ні у клопотанні слідчого не наведено та у матеріалах, які надані слідчому судді, відсутні.
Також, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України, окрім іншого, повинен врахувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити тих обставин, яке відношення має вилучений у ОСОБА_7 транспортний засіб до розслідуваного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, що свідчить про не доведення необхідності у накладенні арешту на вказане майно.
Не містить клопотання слідчого і відомостей щодо пред`явлення підозри будь-якій особі в даному кримінальному провадженні, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження третіми особами таким майно, як і відомості про їх відношення до події, що розслідується в рамках цього кримінального провадження.
Окрім того, в прохальній частині клопотання про накладення арешту на майно слідчий не зазначив, який саме спосіб обтяження майна суд має вибрати для забезпечення досягнення мети арешту майна, зокрема, заборона чи обмеження користування або розпорядження майном.
Таким чином, на переконання колегії суддів, слідчий суддя при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам ст. 171 КПК України, та не виконав вимог ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно з яких слідчий суддя, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повертає прокурору клопотання з встановленням строку для усунення недоліків.
За таких обставин, колегія суддів уважає ухвалу слідчого судді незаконною та невмотивованою, та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановлення ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення та які, відповідно до вимог ст. ст. 409, 412 КПК України, є підставою для її скасування.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України, яка не булла усунута слідчим суддею в порядку ч. 3 ст. 172 КПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.
При прийнятті рішення колегія суддів також ураховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час розгляду судової справи прокурор не заявляв клопотань про приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б підтверджували обґрунтованість доводів поданої ним скарги чи могли б істотно вплинути на вищевказані висновки апеляційного суду; а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 172, 404, 407, 412, 415, 422 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: