КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
представників потерпілої ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік

На підставі положень ст.75 КК УкраїниОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням - іспитовим строком на 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , на користь якої з ОСОБА_6 стягнуто 66138 гривень на відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком 25 грудня 2019 року близько 16 години 30 хвилин ОСОБА_6 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Daewoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , перед початком руху та виконанням маневру повороту ліворуч зі сторони вулиці Брацлавської міста Києва на вулицю Харківське шосе в напрямку вулиці Вербицького, на зелений сигнал світлофора, не переконався, що даний маневр буде безпечним, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_10 , яка перетинала вулицю Харківське шосе по розмітці регульованого пішохідного переходу на зелений сигнал світлофора, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на останню. Після дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_6 , не викликавши працівників поліції та швидкої медичної допомоги, посадив до свого автомобіля пішохода ОСОБА_10 , самовільно залишив місце події та завіз останню до лікувального закладу, тим самим водій ОСОБА_6 допустив порушення вимог п. п. 2.10, 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 р. №1306 (далі - ПДР).
Пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у виді закритої травми правого колінного суглобу - перелому латерального мищелка великогомілкової кістки, синця по переднє-зовнішній поверхні гомілки в верхнє-зовнішній третині, садна по передній поверхні колінного суглобу, синців по переднє-зовнішній поверхні правої гомілки в нижній третині, передній поверхні лівого колінного суглобу, садна по передній лівого колінного суглобу.

Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 перебувають у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме у заподіянні пішоходу ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просив змінити вирок Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року, а саме вилучити з вироку призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 1 рік та змінити вирок в частині задоволення цивільного позову, зменшивши стягнуту моральну шкоду до 15000 гривень.
При цьому апелянт, не погоджуючись з вироком в частині призначення додаткового покарання, вказує на відсутність підстав для призначення такого покарання.
Так, у вироку суду відсутні посилання на обставини, які обтяжують покарання.

Разом з тим, судовим провадження чітко встановлено наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, а саме: ОСОБА_6 після настання ДТП самостійно завіз потерпілу до лікарні та оплатив всі необхідні витрати, злочин не є тяжким, засуджений характеризується позитивно та раніше не притягувався до кримінальної та/або навіть адміністративної відповідальності, засуджений повністю відшкодував завданий матеріальний збиток, зізнався у вчиненні кримінального правопорушенні та визнав свою вину і активно допомагав слідству та суду у розгляді кримінального провадженні, щиро покаявся.
Окрім того, захисник посилається на те, що ОСОБА_6 є професійним водієм та працює в таксі. Дружина обвинуваченого не працює за станом здоров`я після перенесення гінекологічної операції. Окрім дружини на утриманні засудженого перебувають батьки похилого віку. Отже, обвинувачений є єдиним, хто забезпечує родину роботою в таксі і позбавлення права керування транспортними засобами означатиме втрату роботи та фактичне позбавлення конституційного права на працю.
Щодо зменшення суми на відшкодування моральної шкоди, захисник вказує на те, що обвинувачений повністю відшкодував матеріальну шкоду, завдану потерпілій, та посилається на сімейний і матеріальний стан ОСОБА_6 .
Так, згідно з податковою декларацією за минулий рік ОСОБА_6 заробив 99977 гривень 19 коп., тобто суд, стягнувши з обвинуваченого 69138 гривень, стягнув 3/4 його річного заробітку, незважаючи на те, що на його утриманні перебуває дружина, яка перенесла важкі операції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника потерпілої та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 268 КК України, призначення основного покарання та звільнення від відбування основного покарання в апеляції захисника не оспорюються.

Призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд врахував тяжкість та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, які полягали у тому, що внаслідок непрофесійного керування транспортним засобом та грубого порушення вимог Правил дорожнього руху України обвинуваченим потерпілій були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, що потягло понесення потерпілою шкоди, яка на момент постановлення вироку не була відшкодована у повному обсязі. Також суд врахував, що заява обвинуваченого про те, що право керування транспортним засобом є єдиним джерелом його існування не підтверджено належними і допустимими доказами.
Отже, при призначенні ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд врахував частину обставин, на які посилається апелянт та вмотивував рішення щодо того, чому не прийняті до уваги посилання обвинуваченого на те, що позбавлення права керування транспортним засобом позбавить його засобів до існування.
Колегія суддів зауважує, що до апеляційної скарги захисника також не додано доказів на підтвердження того, що робота водієм таксі є єдиним джерелом для існування обвинуваченого та його сім`ї.
Посилання апелянта на те, що на утриманні ОСОБА_6 перебувають його дружина та батькіи похилого віку також не підтверджуються наявними у кримінальному провадженні доказами.
Зокрема, до апеляційної скарги захисника додані копії пенсійних посвідчень батьків ОСОБА_6 , які не засвідчують факту перебування на утриманні сина.
З доданих до апеляційної скарги захисника медичних документів убачається, що 5 грудня 2019 року дружині обвинуваченого ОСОБА_11 проведено гінекологічну операцію та надані рекомендації, у тому числі щодо фізичного спокою протягом одного місяця, відтак посилання апелянта на те, що дружина ОСОБА_11 перебуває на його утриманні, бо не може працювати за станом здоров`я після перенесення важких операцій є безпідставним.
Інші доводи, якими апелянт обґрунтовує відсутність підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами щодо особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення та відшкодування матеріальної шкоди, не є достатніми для скасування вироку в частині додаткового покарання, враховуючи те, що ОСОБА_12 допустив грубе порушення ПДР України, внаслідок якого потерпіла зазнала тяжких тілесних ушкоджень.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнення на її користь з обвинуваченого ОСОБА_6 66138 гривень на відшкодування моральної шкоди, суд досить детально виклав обставини щодо підстав та розміру позовних вимог, врахував ступінь фізичних і душевних страждань потерпілої та порушення нормального життєвого ритму потерпілої у зв`язку із заподіянням тілесних ушкоджень середньої тяжкості, ускладнених віком потерпілої.
При визначенні розміру моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_10 внаслідок ДТП, суд врахував вимоги розумності і справедливості.
В апеляційній скарзі захисника не наведено доводів на спростування висновків, викладених у вироку, щодо фізичних і душевних страждань потерпілої та порушення нормального життєвого ритму потерпілої у зв`язку із заподіянням тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Апелянт оспорює розмір визначеної суми на відшкодування моральної шкоди, посилаючись лише на сімейний і матеріальних стан обвинуваченого ОСОБА_6 .
Як було зазначено в цій ухвалі, матеріалами кримінального провадження не доведено, що на утриманні обвинуваченого ОСОБА_6 перебувають його батьки та дружина.
Що стосується матеріального стану обвинуваченого, то сума річного доходу, на яких посилається апелянт, сама по собі не може свідчити про те, що ОСОБА_6 не в змозі буде виконати вирок суду в частині відшкодування моральної шкоди, позаяк виконання судового рішення в частині цивільного позову не обмежується в часі та сумою доходу боржника за певний проміжок часу.
Отже, за відсутності обставин, які спростовують висновки суду щодо фізичних і душевних страждань потерпілої та порушення нормального життєвого ритму у зв`язку із заподіянням тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а також за відсутності обставин, які підлягають врахування щодо сімейного і матеріального стану обвинуваченого при визначенні суми цивільного позову, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 в частині цивільного позову та зменшення стягнутої суми моральної шкоди.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін , а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа 11-кп/824/200/2021 Категорія КК: ч. 1 ст. 286 КК України

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_13
Доповідач ОСОБА_1