КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3542/2020 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

19 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ "Київський слідчий ізолятор" матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року у кримінальному провадженні №0003509 щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора обвинуваченого ОСОБА_9 , ОСОБА_6
В с т а н о в и л а :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 та продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою до 19.11.2020 року включно.

Мотивуючи таке рішення, суд послався на те, що залишається актуальним ризик ухилення обвинуваченого від суду, оскільки в матеріалах провадження відсутні достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21.09.2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .
За доводами захисника, ухвала суду першої інстанції є незаконною, несправедливою та такою, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що 15 липня 2020 року судовому засідання суддею ОСОБА_1 у відкритому судовому засіданні ініційоване питання доцільності продовження під вартою ОСОБА_11 , за наслідком розгляду якого суддею прийняте рішення про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до15.09.2020 року. Проте, 28.07.2020 року (в наступному судовому засіданні) суддею ОСОБА_1 знову ініційоване питання доцільності продовження під вартою ОСОБА_11 , а причиною такої поведінки, зі слів судді, було її бажання піти у відпустку, проте на запитання сторони захисту, «По яке число суддя має намір піти у відпустку, оскільки діє попередня ухвала до 15.09.2020 року, суддя відповідати відмовилась».
Тобто, на переконання сторони захисту, суддя не обґрунтувала необхідність розгляду питання доцільності продовження тримання під вартою ОСОБА_11 , оскільки згідно відповіді на адвокатський запит № 2.7/238/2020 від 03.09.2020 року Солом`янським районним судом міста Києва йому повідомлено, що суддя ОСОБА_1 перебувала у відпустці з 17.08.2020 року по 09.09.2020 року, а запобіжний захід діяв до 15.09.2020 року, а відтак, на думку захисника, підстав ініціювати, продовження запобіжного заходу в суду не було, з мотивів, що суддя йде у відпустку.
Також апелянт зазначає, що 21 вересня 2020 року судовому засідання суддею ОСОБА_1 вчергове ініційоване питання доцільності продовження під вартою ОСОБА_12 .. За наслідком розгляду такого питання, суддею прийняте рішення про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 19.11.2020 року.
Адвокат ОСОБА_7 вважає, що своїми діями суддя ОСОБА_1 порушила принцип процедурності та безсторонності судової влади, що є підставою для скасування незаконного рішення прийнятого з порушенням норм права.
На переконання захисника, суд першої інстанції невірно витлумачив положення частини 3 статті 331 КПК України та ототожнив поняття «розгляду доцільності продовження строку тримання під вартою», та «розгляд питання продовження строку тримання під вартою без клопотань сторін, продовження строку за власною ініціативою», а тому, на думку апелянта, суд перейшов на сторону обвинувачення порушивши принцип рівності та змагальності, що стало наслідком, не дотримання права сторони захисту та обвинуваченого на належний захист (підготовка до розгляду питання тримання під вартою, можливості довести відсутність ризиків), а також нівелювало обов`язок прокурора довести наявність ризиків для тримання ОСОБА_11 під вартою.

Посилаючись на ч. 1 ст. 183 КПК України, апелянт стверджує, що позиція прокурора, зводилася до повторювання ризиків, що були ним озвучені ще на стадії обрання запобіжного заходу. Нових доказів, наявності ризиків прокурор не надав, оскільки ним клопотання не подавалося, прокурор формально озвучив старі ризики.
Відтак, посилаючись на рішення ЄСПЛ, захисник вказує, що рішення суду, про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 за ініціативою суду без клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, без можливостей для сторони захисту належним чином підготуватися до захисту законних прав клієнта є не законним і підлягає скасуванню.

Захисники обвинуваченого, потерпілі та представник потерпілих, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду в судове засідання не з`явилися. При цьому, згідно телефонограми, захисники обвинуваченого у зв`язку з зайнятістю в інших кримінальних провадженнях просили проводити апеляційний розгляд у їх відсутність, а також представник потерпілих адвокат ОСОБА_13 просив проводити судове засідання у його відсутність та відсутність потерпілих. Заслухавши думку обвинуваченого, який не заперечував проти проведення апеляційного розгляду у відсутність як його захисників, так і потерпілого та його представника, думку прокурора, який також не заперечував проти проведення апеляційного розгляду у відсутність нез`явившихся учасників, та враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність осіб, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу свого захисника - адвоката ОСОБА_7 та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0003509, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.04.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України

21 вересня 2020 року в судовому засіданні під час обговорення клопотання захисника ОСОБА_10 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, з посиланням на тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень і дані про особу обвинуваченого, мотивуючи, що останній після вчинення кримінального правопорушення з місця злочину зник, знищив знаряддя злочину, змінив місце проживання, ухилявся від слідства, а тому, на думку прокурора, у провадженні існує ризик ухилення від суду.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 та продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою до 19.11.2020 року включно.

Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії судді, ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_6 інкриміновано в тому числі, вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. ст. 121 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 10 років позбавлення волі.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Суд першої інстанції врахував тяжкість і обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , дані про особу обвинуваченого, який утриманців не має, на час вчинення інкримінованого діяння з родиною не проживав, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що залишається актуальним ризик ухилення обвинуваченого від суду, оскільки в матеріалах провадження відсутні достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, і як наслідок обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора і продовжив тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою в межах двох місяців.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що продовження строку тримання під вартою прийняте за ініціативою судді в порядку ст. 331 КПК України та без відповідного клопотання прокурора є безпідставними, оскільки з журналу судового засідання та аудіозапису вбачається, що під час обговорення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.
З приводу доводів апеляційної скарги щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, то слід сказати, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Разом з тим, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 альтернативних запобіжних заходів, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, суворість покарання за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , його можливість переховуватись від суду, і враховуючи наведене, дійшов обґрунтованого висновку, що до обвинуваченого ОСОБА_6 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Суд першої інстанції обґрунтовано застосував ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.
Таким чином, рішення суду про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданих апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції необґрунтовано 28.07.2020 року ОСОБА_6 було продовжено строк тримання під вартою, то такі доводи не можуть оцінюватись колегією суддів в даному провадженні, оскільки стосуються ухвали Солом`янським районним судом міста Києва від 28.07.2020 року, яка не є предметом розгляду даному провадженні.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою колегія суддів не встановила.
Таким чином, ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою є законною, обґрунтованою і вмотивованою, постановленою згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження обвинуваченого, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року, якою продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою до 19.11.2020 року включно залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4