У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року, якою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Щербані Вознесенського району Миколаївської області, українця, громадянина України, раніше судимому

- відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Апелянт просить ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року скасувати та постановити нову, якою задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року, відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Засуджений ОСОБА_5 не погоджується з постановленою ухвалою, вважає її незаконною.
Зазначає, що являється працевлаштованим, має заохочення, стягнення погашені в установленому законом порядку, у вчиненому злочині щиро розкаюється.
На думку апелянта він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.
29 липня 2020 року до Снігурівського районного суду Миколаївської області, надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 , в якому він просить звільнити його від подальшого відбування покарання умовно-достроково за наявності пільги.
ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2018 року за ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі.
Початок строку 20 листопада 2017 року, кінець строку 20 листопада 2020 року.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність достатніх підстав стверджувати, що ОСОБА_5 за час відбування покарання став на шлях виправлення, а також те, що зміни у особистості засудженого є достатньо позитивними і він повністю готовий до самокерованої правослухняної поведінки.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваної ухвали, доводи, викладені в апеляційній скарзі, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд приходить до наступного.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до осіб, що відбувають покарання, зокрема, і у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до положень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до вимог ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних та психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі КВК України), але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами ст. 81 КК України та статей 537, 539 КПК України.

Так, ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2018 року за ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі.
Початок строку 20 листопада 2017 року, кінець строку 20 листопада 2020 року.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність достатніх підстав стверджувати, що ОСОБА_5 за час відбування покарання став на шлях виправлення, а також те, що зміни у особистості засудженого є достатньо позитивними і він повністю готовий до самокерованої правослухняної поведінки.

Як слідує із матеріалів особової справи, засуджений ОСОБА_5 за весь час відбування покарання перебуває на профілактичному обліку «як відчужений від загальної маси засуджених». Питання про можливість застосування зміни умов тримання відповідно до ст. 100, 101 КВК України розглядалось на засіданні комісії 26 листопада 2018 року та було відмовлено, як такому, що не став на шлях виправлення, про заміну невідбутої частини покарання мільш м`яким покаранням відповідно до ст. 82 КК України розглядалось на засіданні комісії 05 серпня 2019 року та було відмовлено, як такому, що не пройшов курс лікування. Питання щодо умовно-дострокового звільнення відповідно до ст. 81 КК України розглядалося 28 листопада 2019 року та було відмовлено, як такому, що не довів свого виправлення.

Згідно довідки про заохочення та стягнення на засудженого ОСОБА_5 він має 2 заохочення в 2019 та в 2020 роках та 3 стягнення, 2-а з яких в 2018 році та 1 в 2020 році, які погашені в установленому законом порядку.

Посилання засудженого на погашення стягнень, як безумовну підставу для задоволення клопотання, є такими, що не заслуговують на увагу.
Доводи апелянта, щодо його щирого розкаювання, саме по собі не доводить виправлення засудженого в сенсі положень ч. 2 ст. 81 КК України.
З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що засуджений ОСОБА_5 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах особової справи засудженого, даних щодо його особи та поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, також рішення суду постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його скасування немає.

Окрім того, апелянт не навів жодної достатньо переконливої підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за вироком Приморського районного суду міста Одеси від 04.05.2018 року - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий

Судді: