Справа № 405/4678/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2020 року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
за участю прокурора: ОСОБА_3 ,
захисника: ОСОБА_4 ,
засудженого: ОСОБА_5
розглянувши клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про можливість застосування умовно дострокового звільнення,

В С Т А Н О В И В:

До Ленінського районного суду міста Кіровограда надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про можливість застосування умовно дострокового звільнення.

В судовому засіданні ОСОБА_5 підтримав клопотання та просив задовольнити, вказав, що довічне ув`язнення є порушенням ст.3 Конвенції. Зазначив, що він перебуває на диспансерному обліку в медичній частині установи, має ряд захворювань, переніс інсульт. Просив врахувати його щире каяття при затриманні та при слуханні справи по суті, і на даний час він розкаюється у вчиненому. Наголосив про те, що за місцем проживання характеризується позитивно, має освіту, має двох дітей, за допомогою листування навчається в школі віруючих, до 2016 року, коли здоров`я було задовільне, працював у швейному цеху. Також, просив замінити довічне позбавлення волі на строк 25 років. Окрім того, зазначив, що на даний час в Кіровському районному суді переглядається його кримінальна справа за нововиявленими обставинами.

Захисник в судовому засіданні підтримав думку засудженого та вказав, що його підзахисний виправився та є безпечним для суспільства.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Кіровоградського обласного суду від 27.12.2000 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні злочинів за ст.69 КК України (в редакції 2001 року), ч.3 ст. 142 КК України (в редакції 2001 року), ст.17 пп. а, г, е, з, і ст.93 КК України (в редакції 2001 року), пп. а, е, з, і ст. 93 КК України (в редакції 2001 року), ст. 17 ч.3 ст. 140 КК України (в редакції 2001 року), ч.3 ст. 140 КК України (в редакції 2001 року), ч.1 ст. 145 КК України (в редакції 2001 року), ч.3 ст. 193 КК України (в редакції 2001 року), ч.2 ст.223 КК України (в редакції 2001 року) та за сукупністю злочинів на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього, належного йому майна.

Відповідно до ст.ст.50,51 КК України покарання в виді позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, яку визнали винною у вчиненні злочину.

Виконання покарання в виді довічного позбавлення волі регулюється главою 22 КВК України, яка передбачає виникнення у такої категорії засуджених певних прав, після відбуття останнім певного строку покарання, яким є покарання саме у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до Положення про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, у випадку засудження особи до довічного позбавлення волі клопотання про її помилування може бути після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.

Частиною першою статті 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином, кримінальний законодавством України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням лише шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку, що заміна покарання ОСОБА_5 з довічного позбавлення волі на певний строк не можлива через відсутність законних підстав такої заміни.

Згідно з ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Тобто, Кримінальний кодекс України не передбачає підстав та умов застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В пунктах 245 та 246 рішення ЄСПЛ у справі HARAKCHIEV І TOLUMOV ПРОТИ БОЛГАРІЇ (Заяви №№ 15018/11 і 61199/12) суд виклав такі висновки:

Питання про сумісність незмінного довічного позбавлення волі зі статтею 3 Конвенції було знову порушене Великою Палатою Суду у новішій справі Vinter і Інші (цитовано вище). Велика Палата детально вивчила міркування, які випливають з юриспруденції Суду і з останніх тенденцій щодо довічного позбавлення волі у порівняльному і міжнародному праві (ibid., §§ 104-18). На підставі цього вона вирішила, що довічне позбавлення волі може залишатись сумісним зі статтею 3 Конвенції, тільки якщо є як перспектива звільнення, так і можливість перегляду (ibid., §§ 109-10), оскільки засуджена особа може залишатись в ув`язненні лише за наявності законних пенітенціарних підстав для позбавлення волі. Цими підставами є покарання, запобігання, захист громадськості і виправлення. Велика Палата, зокрема, зазначила, що рівновага між такими підставами для позбавлення волі не є обов`язково статичною і протягом відбування вироку може змінюватись. Те, що було головною підставою для позбавлення волі на початку відбування покарання, після тривалого строку його відбування може зникнути. Тому ці фактори або зміни можуть бути оцінені виключно шляхом перегляду підстав для продовження позбавлення волі у відповідний момент відбування покарання. Якщо засудженого ув`язнено без жодних перспектив звільнення і без можливості перегляду вироку, існує ризик, що він ніколи не розкається у скоєному злочині: що б він не робив у тюрмі, незважаючи на виняткові успіхи у виправленні, його покарання залишатиметься постійним і незмінним (ibid., §§ 111-12). Тому Велика Палата постановила, що не сумісно з людською гідністю, яка є самою суттю системи Конвенції, силоміць позбавляти особу свободи без мотивування її до виправлення і надання їй шансу одного дня здобути свободу (ibid., § 113). Вона зазначила, що тепер європейське і міжнародне право чітко підтримує принцип, що всі засуджені, в тому числі до довічного позбавлення волі, повинні мати можливість виправлення і перспективу звільнення за умови його успішності (ibid., § 114). Хоча покарання залишається однією з цілей позбавлення волі, європейська кримінально-правова політика, втілена у правилах 6, 102.1 і 103.8 Європейських пенітенціарних правил, резолюції 76(2) і рекомендаціях 2003(23) і 2003(22) Комітету Міністрів, заявах КЗК, практиці низки держав-учасниць і у міжнародному праві, висловленому, inter alia, у статті 10 § 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права і у Загальних коментарях щодо цієї статті, зараз наголошує на виправній меті позбавлення волі, навіть у випадку довічного позбавлення волі (ibid., §§ 115-18) (245).

На підставі цього аналізу Велика Палата вирішила скасувати попереднє рішення Палати і встановити наступне стосовно довічного позбавлення волі:

(a) Стосовно довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції має тлумачитись як така, що вимагає можливості пом`якшення цього вироку у розумінні перегляду, який дозволяє державним органам вирішити, чи зміни в особі, засудженій до довічного позбавлення волі, є значними настільки, і успіх у виправленні був досягнений протягом відбуття вироку, щоб означати, що продовження позбавлення волі більше не може бути виправданим на законних пенітенціарних підставах (ibid., § 119);

(b) З огляду на можливість розсуду, яка має бути надана державам-учасницям у питаннях кримінального правосуддя і постановлення вироків, завдання Суду полягає не в тому, щоб встановлювати форму (виконавчу або судову), у якій має відбуватись такий перегляд, або визначати, коли він має відбуватись. Проте матеріали з порівняльного і міжнародного права чітко підтримують запровадження спеціального механізму, який гарантуватиме перегляд не пізніше, ніж через двадцять п`ять років після постановлення вироку про довічне позбавлення волі, з наступним періодичним переглядом (ibid., § 120);

(c) Якщо національне право не передбачає можливості такого перегляду, довічне позбавлення волі не відповідатиме стандартам статті 3 Конвенції (ibid., § 121);

(d) Хоча неодмінний перегляд є потенційною подією, яка слідує неодмінно за відбуванням покарання, особа, засуджена до довічного позбавлення волі, не має бути змушена чекати і відбувати невстановлену кількість років свого покарання перед тим, як мати можливість подати скаргу про те, що правові обставини її вироку не відповідають у цьому розумінні вимогам статті 3 Конвенції. Це суперечитиме як правовій визначеності, так і загальним принципам щодо статусу потерпілого в розумінні цього визначення за статтею 34 Конвенції. Окрім того, у випадках, коли вирок на момент постановлення відповідно до національного права є незмінним, було б дивним очікувати, що засуджений працюватиме над своїм виправленням не знаючи, чи колись у майбутньому може бути запроваджено механізм, який дозволить йому на підставі такого виправлення отримати можливість звільнення. Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, має знати з моменту постановлення вироку, що вона має зробити, аби отримати можливість звільнення і за яких умов, включно з тим, коли може відбутись перегляд вироку або коли можна буде просити про це. Тому якщо національне право зовсім не передбачає механізму або можливості для перегляду довічного позбавлення волі, несумісність зі статтею 3 Конвенції на цій підставі постає вже у сам момент постановлення вироку про довічне позбавлення волі, а не на наступних стадіях відбуття покарання (ibid., § 122).

Виходячи з вищевикладеного, суд керуючись принципом верховенства права визнає, що у ОСОБА_5 як засудженого до покарання у виді довічного позбавлення волі, є право на перегляд вироку та відповідне звернення до суду. Одночасно суд вказує на те, що вищенаведеними висновками ЄСПЛ констатовано, що Європейський суд з прав людини не має компетенції на встановлення форми, в якій відбуватиметься такий перегляд, вказуючи на право держави-учасниці (в цьому випадку Україні) встановлювати форму перегляду вироку, яким особа засуджена до довічного позбавлення волі.

Чинний Кримінальний Кодекс України визначаючи поняття законодавства про кримінальну відповідальність у ст. 3 закріплює - законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Закони України про кримінальну відповідальність, прийняті після набрання чинності цим Кодексом, включаються до нього після набрання ними чинності. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Враховуючи те, що чинним законодавством про кримінальну відповідальність не передбачені критерії, яким повинна відповідати особа засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, задля реалізації права на умовно-дострокове звільнення та форма розгляду судом такого питання, суд позбавлений можливості оцінити підстави для умовно-дострокового звільнення та прийняти відповідне рішення.

Зважаючи на викладене, в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст. 81 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Кропивницький СІ» для вручення засудженому.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда ОСОБА_6