Постанова

Іменем України
17 листопада 2020 року
м. Київ

справа № 336/3224/16-к
провадження № 51-2841км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000625, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості в силу ст. 89 КК України не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 ,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року, залишеним без зміни ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 березня 2020 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно із вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 16 листопада 2015 року в період часу із 16:00 по 16:50, перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, підійшов до ОСОБА_8 , який у цей час спав на ліжку у вищевказаному будинку, та заподіяв останньому не менш двох ударів кулаком в область голови, у зв`язку із чим спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_7 вбачається, що він, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення і призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнити його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на те, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_6 не врахував усіх обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого та безпідставно не застосував до його підзахисного вимоги ст. 75 вказаного Кодексу. Також захисник зазначає про те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому, повністю відшкодував потерпілому моральну шкоду та офіційно працевлаштувався.
У клопотанні начальник цеху ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» ОСОБА_9 від імені трудового колективу за місцем роботи ОСОБА_6 просив не застосовувати до останнього покарання, пов`язане із реальним позбавленням волі та передати ОСОБА_6 на поруки трудового колективу.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Прокурор заперечила проти задоволення скарги захисника та просила постановлені у кримінальному провадженні судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, перегляду відповідно до вимог ст. 438 КПК України у касаційному порядку не підлягають.
При цьому захисник не оспорює доведеності винуватості ОСОБА_6

у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України.
Доводи ж про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання унаслідок незастосування до нього положень ст. 75 КК України є безпідставними.
Так, мотивуючи своє рішення щодо справедливого виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , суд урахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу засудженого, який у силу ст. 89 КК України раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікарів нарколога чи психіатра, офіційно не працює.
Обставиною, що пом`якшує покарання винного, суд визнав відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, а обставиною, що обтяжує вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Оцінивши наведені обставини у їх сукупності суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення винній особі покарання у виді позбавлення волі у межах санкції частини інкримінованої йому статті закону України про кримінальну відповідальність без застосування вимог ст. 75 КК України.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_6 покарання, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою сторони захисту, урахував зазначені обставини, а також узяв до уваги конкретні обставини кримінального правопорушення, наслідки, що настали у результаті його вчинення, те, що засуджений під час розгляду у суді першої інстанції свою вину визнав частково, при апеляційному розгляді також не вказав на те, що згоден з висунутим обвинуваченням, та не надав відповідь на запитання апеляційного суду про те, чи він заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, про які вказано в обвинувальному акті та у вироку суду, на момент апеляційного розгляду завданої потерпілому моральної шкоди не відшкодував, на підставі чого апеляційний суд погодився з видом та розміром призначеного покарання, вважаючи його законним та справедливим.
З урахуванням наведених обставин, які мають значення для визначення справедливого виду та розміру покарання винній особі, обране покарання місцевим судом, є справедливим і відповідає вимогам ст. 65 КК України щодо мети покарання. З огляду на тяжкість вчиненого злочину, а також те, що в результаті вчиненого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження та переніс операцію, поведінку винного протягом досудового розслідування та судового розгляду воно сприятиме його виправленню та перевихованню, а також попередить вчинення нових протиправних діянь.
Підстав вважати покарання, призначене засудженому, несправедливим унаслідок суворості, підстав для його пом`якшення чи застосування положень ст. 75 вказаного Кодексу та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, на чому наполягає захисник, колегія суддів не вбачає.
При цьому доводи захисника про неврахування такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, колегія суддів касаційного суду вважає необґрунтованими, оскільки під час судового розгляду, як у суді першої так і апеляційної інстанцій, відповідаючи на запитання, ОСОБА_6 не виражав щирого каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні та частково визнавав себе винним.
Що стосується вказівок сторони захисту на те, що після апеляційного розгляду винний відшкодував завдану моральну шкоду потерпілому, про що свідчать відповідні чеки, то така позиція сторони захисту не впливає на справедливість призначеного покарання.
Таким чином, у ході перевірки матеріалів провадження колегія суддів не встановила підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Крім того, підстав для задоволення клопотання уповноваженої особи трудового колективу про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 47 КК України із передачею його на поруки трудового колективу з огляду на вимоги вказаної статті КК України, колегією суддів касаційного суду не встановлено.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3