Ухвала

Іменем України
21 серпня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-3830 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 9 липня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 6 лютого 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, зареєстрованого по АДРЕСА_1 та проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_6 та стягнено на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 гривень.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат по кримінальному провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 9 липня 2020 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 19 січня 2019 року близько 13 години 36 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «JAC J5», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у лівій смузі із наявних двох смуг його напрямку руху по проїзній частині вул. Д. Щербаківського зі сторони проспекту Перемоги в напрямку вул. Стеценка в м. Києві, проявив неуважність до дорожньої обстановки, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу не вибрав безпечну швидкість, не урахував дорожню обстановку, яка виражалась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2, дорожньої розмітки 1.14.1 та транспортних засобів, водії яких надавали дорогу пішоходу, не переконавшись у відсутності пішоходів на ньому, не зменшив швидкість свого автомобіля, не зупинився перед пішохідним переходом та не надав дорогу ОСОБА_6 , яка перебувала на ньому, внаслідок чого виїхав на нерегульований пішохідний перехід та здійснив наїзд на потерпілу. В результаті даної дорожньо-транспортної події ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України ОСОБА_5 знаходяться у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Зазначає, що суди належним чином не мотивували доцільність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та не врахували всіх обставини, які б дозволили його не призначати.

Крім цього, вказує, що визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягав стягненню на користь потерпілої, судами було взято до уваги недопустимий доказ - листок огляду сімейним лікарем, достовірність якого ніяким чином не підтверджена.
Просить ухвалу Київського апеляційного суду від 9 липня 2020 року скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного через суворість, а також не погоджується із розміром моральної шкоди, яку було стягнуто на користь потерпілої.

На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Апеляційним судом вірно вказано, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на обставини, що пом`якшують покарання - визнання вини та щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди, пов`язаної із лікуванням потерпілої, дані про особу винного та ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому призначив покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді штрафу.

Крім цього, з урахуванням вищевикладеного , характеру та мотивів допущеного особою порушення правил безпеки дорожнього руху, ставлення обвинуваченого до цих порушень, суд обґрунтовано прийшов до висновку про доцільність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

Апеляційний суд із вказаним погодився, та в свою чергу вказав, що доводи про залишення поза увагою характеризуючих даних обвинуваченого при призначенні додаткового покарання, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки всі перераховані ним обставини були враховані судом першої інстанції, що і відображено у вироку суду.

Із зазначеними висновками погоджується колегія суддів касаційного суду та вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.

На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Також, зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник не погоджується із тим, що місцевим судом при вирішення питання про розмір заподіяної шкоди, в основу було покладено недопустимий доказ - листок огляду сімейним лікарем, достовірність якого нічим не підтверджена. Крім цього, стягнутий розмір моральної шкоди жодним чином не обґрунтований та не підтверджений належними доказами.

Вказані доводи є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Як вбачається зі змісту судових рішень, суд першої інстанції у своєму вироку на вказаний листок-огляд не посилався, при цьому вказав, що наявність у потерпілої моральної шкоди є очевидною та полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, наявність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень підтверджено висновком експерта. Апеляційним судом в свою чергу також було вказано, що ушкодження викликали суттєві зміни у повсякденному житті потерпілої, внаслідок чого вона тривалий час проходила лікування, відчувала фізичний біль та моральні страждання, не могла вільно пересуватись, самостійно обслуговувати себе у побуті. Зазначене підтвердив й сам обвинувачений.

Водночас, згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Тобто визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди складає предмет оцінної діяльності суду.

Переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені у них доводи, визнав їх безпідставними, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Касаційна скарга не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.

Ураховуючи наведені у скаргах мотиви та надані до них копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 9 липня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3