Справа № 192/491/20
Провадження № 1-кп/192/80/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області кримінальне провадження №0000036, відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 січня 2020 року відносно

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Апостолове Апостолівського району Дніпропетровської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , не працевлаштований, має неповну середню освіту, не одружений, має на утриманні трьох дітей, громадянин України, військовозобов`язаний, раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої - ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 16 січня 2020 року приблизно о 17 годині 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не маючи права керувати транспортними засобами, керував технічно справним автомобілем «ИЖ-21251», номерний знак НОМЕР_1 , із увімкненим ближнім світлом фар. Рухаючись зі швидкістю приблизно 50 км/год по вул. Центральній в с. Тритузне Солонянського району Дніпропетровської області в районі електроопори №8/97, проявляючи крайню неувагу до дорожньої обстановки та її змін, на заокругленні проїзної частини дороги праворуч, відволікся від керування автомобілем, виїхав на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з автомобілем «DAEWOO-LEGANZA», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався у зустрічному напрямку, тим самим не дотримався та порушив вимоги п.п.2.3 (б), 2.9 (а), 10.1 Правил дорожнього руху України, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пасажир автомобіля «DAEWOO-LEGANZA» - ОСОБА_5 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітини, перелому 3-4-5-6 ребер праворуч, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, так як термін зростання кісткової тканини складає понад 21 добу.
Дії ОСОБА_7 кваліфікуються за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
У судовому засіданні обвинуваченому ОСОБА_7 роз`яснювалося право на захист, однак від допомоги захисника (адвоката) він відмовився, оскільки може захистити себе самостійно.

Обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю та своїми показаннями підтвердив обставини вчиненого ним злочину, хоча і не зміг пояснити все детально, оскільки посилався на те, що напередодні перебував у стані алкогольного сп`яніння.

У судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що 16 січня 2020 року приблизно о 17 годині 30 хвилин, перебуваючи напередодні у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «ИЖ-21251», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Центральній в с. Тритузне Солонянського району Дніпропетровської області, в районі електроопори №8/97, із увімкненим ближнім світлом фар, із швидкістю приблизно 50 км/год. На заокругленні проїзної частини дороги праворуч виїхав на зустрічну смугу проїзної частини дороги, де допустив зіткнення з автомобілем «DAEWOO-LEGANZA», який рухався у зустрічному напрямку. Там крутий поворот, автомобіль «DAEWOO-LEGANZA» виїжджав зі-за повороту, і він ( ОСОБА_3 ) повинен був його пропустити. Він пропустив першу машину, яка його засліпила, а іншу не побачив. Удар був у праву частину автомобіля, в передні двері. Він викликав поліцію, хто викликав швидку не пам`ятає. В судовому засіданні просив не позбавляти його свободи.

Суд вважає, що вина обвинуваченого в інкрімінованому йому злочині підтверджена та доведена в повному обсязі наступними доказами.

Показаннями потерпілої ОСОБА_5 , яка в судовому засіданні 01 червня 2020 року пояснила, що 16 січня 2020 року по вул. Центральній в с. Тритузне Солонянського району Дніпропетровської області вона їхала на пасажирському сидінні в автомобілі «DAEWOO-LEGANZA», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням свого зятя ОСОБА_6 . Коли вони спускалися з гори та повертали ліворуч, то вона відчула як зять почав гальмувати, та відчула удар в свою сторону. Після того пам`ятає тільки, що їй зробили укол в машині. Моменту ДТП вона не бачила, як не бачила і марку автомобіля, який в них врізався, ні його номеру, ні водія. Внаслідок ДТП у неї був забій грудної клітини, переломи 3,4,5,6 ребер. Було оперативне втручання.

Також в судовому засіданні 18 серпня 2020 року потерпіла підтримала поданий нею цивільний позов та просила стягнути з ОСОБА_3 3 000 гривень матеріальної шкоди та 85 000 моральної шкоди.

Показаннями свідка ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні 22 червня 2020 року пояснила, що є дочкою потерпілої ОСОБА_5 та 16 січня 2020 року в автомобілі «DAEWOO-LEGANZA», під керуванням свого чоловіка ОСОБА_6 , вони їхали в с. Тритузне Солонянського району Дніпропетровської області. ОСОБА_5 сиділа на передньому пасажирському сидінні, а вона з батьком - ОСОБА_9 і своєю донькою - на задньому сидінні. Коли вони спускалися з гори, і повинні були повертати, в їх автомобіль, в праву передню частину, врізався автомобіль «Москвич». ОСОБА_6 їхав приблизно зі швидкістю 50 км/год, так як там крутий поворот. Пошкодження отримала ОСОБА_5 . Вона (свідок) викликала швидку. ОСОБА_3 їхав без увімкненого світла фар, та поворот не вмикав, на дорозі виник раптово.
Показаннями свідка ОСОБА_6 , який в судовому засіданні 22 червня 2020 року пояснив, що він є зятем потерпілої ОСОБА_5 16 січня 2020 року він керував автомобілем «DAEWOO-LEGANZA», номерний знак НОМЕР_2 , в с. Тритузне Солонянського району Дніпропетровської області. На пасажирському сидінні сиділа ОСОБА_5 , а ОСОБА_8 , з дитиною та ОСОБА_9 сиділи на задньому сидінні. Він їхав зі швидкістю приблизно 35-40 км/год по головній дорозі, із увімкненим ближнім світлом фар. Був поворот ліворуч, було темно. ОСОБА_3 на автомобілі «Москвич» світлого кольору їхав назустріч, не пропустив їх, та вдарив автомобіль у праву передню частину.
Показаннями свідка ОСОБА_9 , який в судовому засіданні 22 червня 2020 року надав показання, аналогічні показанням інших свідків.

Суд не приймає в якості доказу показання свідка ОСОБА_10 , який в судовому засіданні 08 липня 2020 року пояснив, що знає ОСОБА_3 приблизно 10 років та 16 січня 2020 року разом з ним він їхав в автомобілі «Москвич» в якості пасажира та потрапили у ДТП. Проте оскільки він (свідок) був у стані алкогольного сп`яніння, тому нічого не пам`ятає, прокинувся від удару.
Також суд не приймає в якості доказу винуватості ОСОБА_3 показання свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні 08 липня 2020 року пояснив, що знає ОСОБА_3 як односельчанина, а 16 січня 2020 року він бачив як у с. Тритузне автомобіль «Ланос» спускався з гори зі сторони смт Солоне, а «Москвич» їхав зі сторони с. Новопокровка. Де саме відбулося зіткнення він не знає, чув лише звук удару. Коли він підійшов до машин, то «Ланос» стояв на своїй стороні, а «Москвич» з`їхав.
Суд вважає, що показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не підтверджують вину ОСОБА_3 , а тому суд вважає їх такими, що не приймаються судом в якості підтвердження висновку про винуватість.
Вина ОСОБА_12 підтверджуються наступними письмовими доказами:
Протоколом огляду місця події від 16 січня 2020 року, планом схемою та таблицею зображень, з яких з`ясовано місце вчинення ДТП, його схему.
Листом РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 29 січня 2020 року підтверджено факт того, що обвинувачений не отримував посвідчення водія, а згідно довідки КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня» Солонянської селищної ради від 12 лютого 2020 року підтверджено факт перебування обвинуваченого 16 січня 2020 року в стані алкогольного сп`яніння, а вміст алкоголю в його крові становив 0,92 проміле. Вказаний доказ підтверджує те, що ОСОБА_3 порушив вимоги п.2.9 (а) ПДР України та керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
Протоколом проведення слідчого експерименту від 29 січня 2020 року, згідно якого було отримано вихідні дані, на підставі яких Висновком експерта від 24 лютого 2020 року №19/104-9/2/223 підтверджено, що в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ИЖ-21251», номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_3 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 2.3 «б» та 10.1 ПДР України. Дії водія ОСОБА_3 не відповідали вимогам зазначених пунктів, та з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з настанням ДТП.
Згідно Висновку експерта від 18 березня 2020 року № 19/104-9/2/351 в діях водія автомобіля «DAEWOO-LEGANZA», номерний знак НОМЕР_2 , не вбачається невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР України.

Вказані висновки свідчить про те, що ОСОБА_3 при керуванні автомобілем порушив вимоги п.п. 2.3.(б), 10.1 ПДР України.

Висновком експерта №8Е від 16 березня 2020 року встановлено, що потерпіла ОСОБА_5 в результаті ДТП, яке сталося 16 січня 2020 року отримала наступні тілесні ушкодження: закрита травма грудної клітини, перелом 3-4-5-6 ребер праворуч, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, так як термін зростання кісткової тканини складає понад 21 добу. Вказані обставини отримання потерпілою тілесних ушкоджень також були підтверджені і судовим експертом ОСОБА_13 , який був допитаний судом. Виявлені тілесні ушкодження у потерпілої утворилися внаслідок ДТП від виступаючих частин салону легкового автомобіля в результаті зіткнення передніми частинами двох легкових автомобілів, коли ОСОБА_5 знаходилася в якості пасажира на переданому пасажирському сидінні.

Суд під час розгляду справи оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку і прийшов до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненому злочині, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Суд вважає, що своїми діями ОСОБА_3 16 січня 2020 року приблизно о 17 годині 30 хвилин, керуючись автомобілем «ИЖ-21251» по вул. Центральній в с. Тритузне Солонянського району Дніпропетровської області в районі електроопори №8/97, порушив вимоги п. 2.3(б) ПДР України, згідно яких для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, зокрема, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Також порушив вимоги п. 2.9 (а) ПДР України, згідно яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та вимоги п. 10.1 ПДР України, який вимагає перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 судом встановлено - перебування на утриманні трьох малолітніх дітей. Суд вважає, що зазначена в обвинувальному акті така пом`якшуюча обставина, як щире каяття не встановлена судом з огляду на поведінку обвинуваченого під час розгляду справи, який займав пасивну позицію щодо каяття.

Обставинами, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 судом встановлено вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Суд погоджується з існуванням такої обтяжуючої покарання обставиною, оскільки перебування ОСОБА_3 в стані алкогольного сп`яніння доведено належними та допустимими доказами, які були безпосередньо досліджені судом.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який раніше не судимий, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі і за ч. 2 ст. 126, ч.1-3 ст. 130 КУпАП, за місцем мешкання характеризується негативно, як особа яка схильна до зловживання алкогольними напоями, проте на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, має на утриманні трьох малолітніх дітей, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Суд, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_3 , реалізовуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вважає, що виправлення обвинуваченого в даному випадку не можливе без його ізоляції від суспільства. Підстави для застосування правил ст. ст. 69, 69?, 75 КК України відсутні.

На підставі викладеного, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, особу винного, його ставлення до вчиненого, суд вважає, що виправлення обвинуваченого не можливо без ізоляції від суспільства, та йому необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі, оскільки останній характеризується негативно, а притягнення його до адміністративної відповідальності, в тому числі за керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння не виправили обвинуваченого, а злочин він вчинив також в стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про відкрите нехтування ОСОБА_3 накладних на нього адміністративних стягнень.

Суд вважає, що в даному випадку необхідно вирішити питання про таку міру та вид покарання, який зможе вплинути та виправити обвинуваченого, а тому суд вважає не доцільним звільняти його від відбування покарання з іспитовим строком, про що просив в дебатах прокурор, а також призначати більш м`які види покарання.
Також суд враховує позицію потерпілої, яка висловила думку про необхідність призначення покарання, пов`язаного з позбавленням волі, оскільки обвинувачений не вчинив жодних дій щодо відшкодування завданих їх як моральних так і матеріальних збитків, а на думку суду під час розгляду справи хоча вину і визнав, проте не щиро розкаявся у вчиненому.
Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, про що просив прокурор в дебатах, суд посилається на наступне.
Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на строк до трьох років або без такого, з урахуванням санкції ч. 1 ст. 286 КК України та положень ст. 5 КК України, суд вважає, що необхідно застосовувати санкцію ч.1 ст. 286 КК України в редакції на час вчинення злочину, як таку, що покращує становище обвинуваченого.
В той же час суд вважає, що підстави для призначення такого додаткового покарання відсутні, з огляду на те, що ОСОБА_3 не отримував посвідчення водія, тобто не має такого права. Вказана позиція суду відповідає постанові Пленуму ВСУ від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення та транспорті».
Вирішуючи питання стосовно цивільного позову ОСОБА_5 суд зазначає наступне.
До початку судового розгляду потерпілою подано цивільний позов, згідно якого вона просить суд стягнути з обвинуваченого 3000 гривень на відшкодування матеріальної шкоди, та 85000 гривень на відшкодування моральної шкоди (а.с.31-34)
В цивільному позові, який вона підтримала в судовому засіданні, зазначила, що їй завдано матеріальної шкоди на 3 000 гривень, що підтверджується наданими до цивільного позову доказами, а також 85 000 гривень моральної шкоди, оскільки після ДТП вона не може жити та працювати, як раніше, вимушена відчувати біль та незручності, позбавлена можливості гратися з онучкою, підіймати її на руки, що засмучує її.
Обвинувачений ОСОБА_3 цивільний позов визнав в повному обсязі.
Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи вважає, що цивільний позов пред`явлений до ОСОБА_3 слід задовольнити у повному обсязі з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю чи частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до ст. 127 КПК України - шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Вирішуючи питання про розмір матеріальних збитків, які були завдані злочинними діями ОСОБА_3 суд посилається на те, що згідно епікризу КНП «Міська клінічна лікарня №16» Дніпропетровської міської ради із карти стаціонарного хворого №479/30, потерпіла ОСОБА_5 знаходилася на стаціонарному лікуванні у торакальному відділенні з 16 січня 2020 року по 04 лютого 2020 року з діагнозом: закрита травма грудної клітини, переломи 3-4-5-6 ребер справа. 23 січня 2020 року було проведена оперативне втручання (а.с.35). Витрати, які понесла потерпіла, у зв`язку з лікуванням становлять 3000 гривень, що підтверджується копіями наданих чеків (а.с.53,54).
Тому суд вважає, що цивільний позов в частині стягнення з обвинуваченого матеріальних збитків підлягає задоволенню на суму 3000 гривень 00 копійок.
Вирішуючи питання про стягнення 85 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, суд посилається на наступне.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.
Згідно роз`яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має керуватися засадами розумності, виваженості, та справедливості.
Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.
При визначені розміру моральної шкоди суд враховує ступінь фізичних і моральних страждань позивачки, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.
При цьому судом враховується те, що ОСОБА_5 , витратила багато часу на лікування, яке продовжується і на даний час, а через вчинення злочину обвинувачем змінився стан її здоров`я та уклад життя, а також враховує те, що потерпіла досить емоційно та складно переживає ситуацію, вимушена звертатися до лікарів за медичною допомогою.
З урахуванням отриманих ОСОБА_5 моральних страждань, що виражаються у психічних стражданнях, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з особи, яка є винною в скоєнні злочину в розмірі 85 000 гривень, що на думку суду є достатнім та справедливим.
На підставі вищевикладеного, позовні вимоги за цивільним позовом слід задовольнити в повному обсязі.
При вирішенні долі речових доказів суд враховує положення ч. 9 ст. 100 КПК України, згідно якої питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно постанови про визнання речовими доказами від 17 січня 2020 року автомобіль «ИЖ-21251», номерний знак НОМЕР_1 , та автомобіль «DAEWOO-LEGANZA», номерний знак НОМЕР_2 визнані речовими доказами. Автомобіль «DAEWOO-LEGANZA», номерний знак НОМЕР_2 згідно постанови та розписки від 16 січня 2020 року переданий на зберігання ОСОБА_9 , а автомобіль «ИЖ-21251», номерний знак НОМЕР_1 залишений на зберіганні в Солонянському ВП.

Ухвалою слідчого судді від 21 січня 2020 року вказаний автомобіль, власником якого є ОСОБА_14 , було арештовано, а відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Оскільки обвинувачений не є власником вказаного автомобіля, то суд вважає, що існують підстави для скасування арешту цього майна.

В обвинувальному акті зазначено, що витрати на залучення експерта по кримінальному провадженню №0000036 згідно довідки про витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні склали 1099 гривень 07 копійок, витрати на проведення судової автотехнічної експертизи склали 785 гривень 05 копійок. Вказані витрати підтверджуються Довідками про витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні та підлягають стягненню з обвинуваченого.
Запобіжний захід по даному кримінальному провадженню стосовно обвинуваченого не обирався.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України.

Призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 (два) роки, без позбавлення права керування транспортним засобами.

Строк покарання рахувати з моменту фактичного виконання.

Цивільний позов ОСОБА_5 - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок на відшкодування завданої матеріальної шкоди та 85 000 (вісімдесят п`ять) тисяч 00 копійок на відшкодування завданої моральної шкоди.

Речові докази: автомобіль «ИЖ-21251», номерний знак НОМЕР_1 залишити ОСОБА_9 ; автомобіль «ИЖ-21251», номерний знак НОМЕР_1 повернути власнику ОСОБА_14 .

Стягнути з ОСОБА_3 1884 (одна тисяча вісімсот вісімдесят чотири) гривні 12 копійок документально підтверджених витрат на залучення експертів в дохід державного бюджету.

Скасувати арешт автомобіля марки «ИЖ-21251», номерний знак НОМЕР_1 , який застосовано згідно ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року.

Заходи забезпечення кримінального провадження в даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 , а саме запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувався.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору та потерпілій.

Головуючий: суддя ОСОБА_1