Постанова

Іменем України
08 лютого 2021 року
м. Київ
справа №1/522/2110/11
провадження № 51-217 ск 21
Суддя Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 , розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року щодо нього,
встановив:
Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортним засобам на строк 3 роки.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2 порушує питання про перегляд зазначених судових рішень у касаційному порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 387 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року) зміст касаційної скарги повинен відповідати вимогам, зазначеним у ст. 350 КПК.
Згідно із положеннями п. 4 ч. 1 ст. 350 КПК 1960 року у касаційній скарзі, крім іншого, зазначається вказівка на те, в чому полягає незаконність судових рішень та доводи на її обґрунтування.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування оскаржуваних рішень касаційним судом є: істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав для скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370-372 КПК 1960 року.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засудженим не зазначено конкретних порушень, яких допустилися суди при розгляді справи та які були б обов`язковою умовою для скасування оскаржуваних судових рішень з підстав, передбачених ст. 398 КПК 1960 року. В той же час, не погоджуючись з оцінкою доказів, засуджений ОСОБА_2 заперечує правильність встановлення фактичних обставин справи та посилається на однобічність і неповноту судового слідства, що не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції. Відповідно до вимог статей 367-369 КПК 1960 року вказані обставини є предметом перевірки виключно суду апеляційної інстанції.
Крім того, у своїй касаційній скарзі скаржник зазначає, що судом першої інстанції було порушено його право на захист, оскільки не встановлювалася необхідність залучення перекладача у зв`язку з тим, що він є громадянином Федеративної республіки Германія та не розуміє української мови, проте як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень, засуджений ОСОБА_2 не заявляв жодних клопотань щодо призначення йому перекладача.
Також, засудженим не долучено необхідної кількості копій касаційної скарги з додатками для вручення всім учасникам судового розгляду, інтересів яких вона стосується, чим порушено вимоги ст. 387 КПК 1960 року.
Оскільки касаційний суд відповідно до правил ст. 395 КПК 1960 року перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в тій частині, в якій воно було оскаржене, недотримання ст. 350 цього Кодексу перешкоджає вирішенню питання про витребування справи.
У зв`язку із зазначеним, відповідно до вимог ч. 2 ст. 388 КПК 1960 року, справа може бути витребувана для її перевірки у касаційному порядку, лише за умови усунення зазначених недоліків та надходження повторної касаційної скарги в межах строку, передбаченого ч. 2 ст. 386 КПК 1960 року, або не пізніше одного місяця з дня одержання копії постанови про відмову у витребуванні матеріалів кримінальної справи.
Керуючись ст. 388 КПК 1960 року та п. 15 розділу ХІ «;Перехідні положення» КПК України,
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_2 у витребуванні кримінальної справи за його касаційною скаргою на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року щодо нього для перевірки в касаційному порядку.
Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1