Справа №577/392/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/204/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 577/392/20 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.07.2020, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисника адвоката ОСОБА_12 ,

УСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

? обвинувачений ОСОБА_13 (із доповненнями) просить змінити вирок суду та застосувати до нього ст. 69 КК, призначивши покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією частини статті, оскільки він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, повністю відшкодував завдані збитки, позитивно характеризується за місцем роботи, проживає з батьками похилого віку, які потребують допомоги. При цьому вибачився перед потерпілим, який з його законним представником не просили суворе покарання.

? захисник ОСОБА_14 просить змінити вирок суду та застосувати до ОСОБА_11 ст. 69 КК, оскільки суд при призначенні покарання належним чином не врахував пом`якшуючі покарання обставини, а також позитивні характеристики ОСОБА_11 , його добросовісне ставлення до праці, факт проживання з батьками пенсіонерами. При цьому батько обвинуваченого приймав участь у ліквідації наслідків аварії ЧАЕС і теперішній стан здоров`я батька потребує сторонньої допомоги.

? прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким за ч. 2 ст. 186 КК призначити покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, а в іншій частині вирок суду залишити без змін, оскільки ОСОБА_11 , маючи не погашені судимості, повторно вчинив аналогічний злочин, негативно характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку у лікаря нарколога та з метою зменшення відповідальності за вчинене давав суперечливі показання.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.07.2020 ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.

Згідно вироку суду, 23.12.2019 близько 17:00 ОСОБА_11 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння біля будівлі Конотопської дирекції залізничних перевезень ДТГО «Південно-Західна залізниця» в м. Конотоп по вул. Свободи буд. 9, застосовуючи та погрожуючи застосувати насильство небезпечне для життя неповнолітнього потерпілого ОСОБА_15 заволодів грошовими коштами та майном останнього на загальну суму 3828 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_12 , які підтримали свої апеляційні скарги і заперечували проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_10 , яка жодної апеляційної скарги не підтримала, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_12 про суворість покарання, а прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_11 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого злочину, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (у тому числі і прокурора), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Повертаючись до призначеного ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який є тяжким, особу винного, обставини, які обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння і щодо дитини, та дійшов цілком правильного висновку про призначення покарання саме у виді позбавлення волі строком 4 роки у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_11 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про те, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, повністю відшкодував завдані збитки, добросовісно відноситься до праці, позитивно характеризується за місцем роботи та проживає з батьками похилого віку, які потребують допомоги, то ці обставини враховані судом першої інстанції при обранні покарання в мінімальному розмірі визначеному санкцією ч. 2 ст. 186 КК, а позиція потерпілих щодо суворості покарання та наявність постійного місця проживання не свідчать про можливість призначення ОСОБА_11 більш м`якого покарання, оскільки будь-яких законних підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, так як повинні бути наявними кілька обставин, що пом`якшують покарання, та які одночасно повинні істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, ураховуючи особу винного.

Зазначені в апеляційній скарзі прокурора обставини відносно того, що ОСОБА_11 , будучи раніше судимим, повторно вчинив аналогічний злочин, перебуває на обліку у лікаря нарколога та давав суперечливі показання з метою зменшення відповідальності за вчинене також в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, тому не можуть бути прийнятими до уваги. При цьому відмінність у правовій оцінці розміру покарання між судом першої інстанції та прокурором не має принципового характеру, не указує на істотну диспропорцію або ж неадекватність між визначеним розміром покарання судом та тим розміром покарання, яке б на думку сторони обвинувачення мало бути призначене, враховуючи усі обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Таким чином, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги сторін судового провадження без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.07.2020 відносно ОСОБА_16 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4