Справа № 161/9741/18 Провадження №11-кп/802/79/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 січня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2020 року щодо ОСОБА_9 , яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Львів, українець, громадянин України, з вищою освітою, не працює, одружений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 70 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», ОСОБА_9 про стягнення майнової шкоди, розміру втраченого внаслідок каліцтва заробітку (доходу), витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги залишено без розгляду.
Вироком вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат.
Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2019 року.
В С Т А Н О В И В
Згідно з вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він 24 жовтня 2017 року близько 05 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21713» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по пр. Грушевського зі сторони вул. Яровиці у напрямку вул. Привокзальної у м. Луцьку, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований неподалік будинку №20 а по пр. Грушевського у м. Луцьку, не вибрав безпечної швидкості, проявивши неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, порушив п.п. 2.3 (б), 2.10 (в), 12.3, 18.1, 19.3 Правил дорожнього руху, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, таким чином не надав дорогу пішоходу ОСОБА_7 , яка здійснювала перехід проїжджої частини дороги по нерегульованому пішохідному переходу з ліва на право відносно руху автомобіля та здійснив наїзд на неї, після чого перемістив транспортний засіб.
Внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху потерпілій ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого черезвертельного перелому правої стегнової кістки зі зміщенням, травматичний звих правої плечової кістки з посттравматичною правобічною брахіоплексопатією з помірним проксимальним парезом, рана в ділянці правої гомілки. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1264 від 28 грудня 2017 року за ступенем тяжкості закритий черезвертельний перелом правої стегнової кістки зі зміщенням, травматичний звих правої плечової кістки з посттравматичною правобічною брахіоплексопатією з помірним проксимальним парезом відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для загоєння перелому необхідний час більше 21-ї доби, решта тілесних ушкоджень відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше 6 діб.
В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.п. 2.3 (б), 2.10 (в), 12.3, 18.1, 19.3 Правил дорожнього руху.
Не погоджуючись із вказаним вироком суду:

- прокурор у поданій апеляційній скарзі із доповненнями до неї, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказує, що при призначенні покарання, судом не враховано обставини вчинення даного злочину, ступінь суспільної небезпеки вчиненого, а також наслідки його вчинення заподіяння потерпілій, яка наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, через що вона стала інвалідом та змушена була проходити курс лікування. Також не погоджується із позбавленням обвинуваченого, який не працює, права керувати транспортними засобами на мінімальний строк. Вказує і на помилковість віднесення судом до обставин, які обтяжують покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, яка підлягає визнанню такою лише у разі, коли даний факт охоплюється злочинним наміром. Тоді як ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину через необережність, оскільки така форма вини щодо наслідків є обов`язковою юридичною ознакою злочину, передбаченого ст. 286 КК України. У зв`язку з цим, просить вирок щодо ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 просять апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 вважають оскаржуваний вирок незаконним через його невідповідність фактичним обставинам кримінального провадження. Вказують про недопустимість ряду доказів, покладених в основу обвинувачення, зокрема: протоколу огляду місця події від 24 жовтня 2017 року та додатку до нього, висновків експертів, не погоджуються і з оцінкою показань самого обвинуваченого. Також вказують, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд безпідставно відніс до обставини, яка обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, а обравши покарання у виді обмеження волі, не врахував матеріали досудової доповіді, згідно якої виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства. У зв`язку з цим, просять вирок скасувати, кримінальне провадження закрити через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і вичерпання можливостей їх отримати.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, який подану апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, апеляцію обвинуваченого та його захисника заперечив, які, подану ними апеляційну скаргу підтримали, заперечивши, при цьому, апеляцію прокурора, потерпілу та її представника, які апеляцію прокурора підтримали, не заперечували апеляцію сторони захисту в частині виключення обставини, яка обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, зроблений з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено і перевірено під час судового розгляду.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, будучи допитаним в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_9 винуватість у вчиненому не визнав та показав, що в день вчинення злочину 24 жовтня 2017 року йшов сильний дощ і світлом фар його осліпили інші зустрічні автомобілі. Звернув увагу суду на те, що потерпіла була одягнута в темний одяг, а проїзну частину переходила поза пішохідним переходом, а тому відразу після її виявлення, вжив усіх можливих заходів, проте зіткнення уникнути не вдалось.
Апеляційний суд погоджується із критичною оцінкою його показань місцевим судом, як таких, що не узгоджуються з матеріалами провадження та спростовуються сукупністю інших наявних у провадженні доказів.
Так, визнаючи ОСОБА_9 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд правильно врахував показання самої потерпілої ОСОБА_7 , яка, будучи допитана в суді показала, що переходила дорогу звичним, нешвидким кроком на пішохідному переході, який освітлений ліхтарями, дійшовши до середини якого, відчула удар. Також показання свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 які були присутні в якості понятих під час огляду місця події, підписували відповідний протокол та схему до нього, що і підтвердили в суді.
Згідно протоколів огляду місця від 24 жовтня та від 25 грудня 2017 року зі схемами та фототаблицями, було оглянуто ділянку місцевості, де сталася дорожньо-транспортна пригода та автомобіль марки «ВАЗ-21713», на якому виявлено механічні пошкодження, а протоколами проведення слідчих експериментів від 21 та 28 листопада 2019 року, проведених за участю потерпілої ОСОБА_7 , відтворено обставини вчинення даного злочину, викладені у пред`явленому ОСОБА_9 обвинуваченні. Хоча сторона захисту у поданій апеляційній скарзі і зазначає про недопустимість доказу від 24 жовтня 2017 року та наявних у матеріалах провадження висновків експертів, проте обґрунтованих мотивів таких доводів не наводить.
Висновком судово-медичної експертизи № 1264 від 28 грудня 2017 року встановлено, що у потерпілої ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого черезвертельного перелому правої стегнової кістки зі зміщенням, травматичний звих правої плечової кістки з посттравматичною правобічною брахіоплексопатією з помірним проксимальним парезом, рана в ділянці правої гомілки. За ступенем тяжкості закритий черезвертельний перелом правої стегнової кістки зі зміщенням, травматичний звих правої плечової кістки з посттравматичною правобічною брахіоплексопатією з помірним проксимальним парезом відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для загоєння перелому необхідний час більше 21-ї доби, решта тілесних ушкоджень відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше 6 діб.
Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 44 від 28 лютого 2017 року наїзд автомобіля «ВАЗ-21713» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_9 на пішохода ОСОБА_7 відбувся на крайній лівій смузі руху пр. Грушевського в м. Луцьк, призначеній для руху в напрямку вул. Стрілецької у місці, що передує початку осипу дрібних уламків скла, а згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 38 від 05 березня 2018 року у заданій дорожній ситуації з технічної точки зору, водій вищевказаного автомобіля ОСОБА_9 , повинен був діяти у відповідності до вимог п. 19.3 ПДР, тобто у момент засліплення зупинитися, не змінюючи смуги руху, і увімкнути аварійну світлову сигналізацію. Відновлення руху дозволялось лише після того, як пройдуть негативні наслідки засліплення. У заданій дорожній ситуації ОСОБА_9 мав технічну можливість зупинити транспортний засіб до початку розмітки пішохідного переходу, по якому рухався пішохід ОСОБА_14 , шляхом застосування екстреного гальмування з моменту засліплення водія ОСОБА_9 .
Зазначені висновки є науково-обгрунтованими, підтверджені в судовому засіданні поясненнями самих експертів, а тому підстав піддавати їх сумніву у суду немає.

На підставі аналізу вищевказаних доказів, суд дійшов правильно висновку про наявність у діях ОСОБА_9 порушень вимог п.п. 2.3 (б), 2.10 (в), 12.3, 18.1, 19.3 Правил дорожнього руху, що перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП, внаслідок якої потерпіла ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Що стосується заявленого потерпілою ОСОБА_14 цивільного позову, апеляційний суд зазначає про таке.

Потерпіла, користуючись наданими їй процесуальним законом правами /ст. 56 КПК України/, під час судового провадження у суді першої інстанції пред`явила цивільний позов, шляхом подачі позовної заяви про стягнення моральної шкоди, завданої злочином /а.к.п. 14-17, т. 1/.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги в частині відшкодування завданої їй моральної шкоди, місцевий суд, керуючись положеннями статей 127 - 129 КПК України та приймаючи рішення про його часткове задоволення, врахував фізичні та моральні страждання пережиті потерпілою, тривалість лікування, вимушені зміни у її житті, незворотні наслідки від вчиненого. При визначенні самого розміру моральної шкоди судом з достатньою повнотою ураховано вимоги розумності та справедливості.

Відтак, заявлений у справі цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 вирішено відповідно до вимог закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
На час розгляду справи апеляційним судом, кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , скоєний останнім 24 жовтня 2017 року, і не є таким, що перериває строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.
Оскільки ОСОБА_9 у апеляційній скарзі порушує питання про його виправдання за ч. 1 ст. 286 КК України, то ним фактично заперечується можливість його звільнення від кримінальної відповідальності, а тому на підставі ч. 5 ст. 74 КК України він підлягає звільненню від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Хоча апеляційний суд і не надає оцінку призначеного судом обвинуваченому покаранню через його звільнення, проте вважає слушними доводи прокурора, викладені у доповненнях до апеляційної скарги, в яких зазначено про неправомірне віднесення судом до обставин, які обтяжують покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Обтяжуючі обставини, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 67 КК України, за своєю природою є чинниками об`єктивного або суб`єктивного характеру, що не утворюють ознак конкретного злочину та не впливають на його кваліфікацію, однак підвищують ступінь суспільної небезпечності особи винного або вчиненого ним діяння.
Вчинення злочину щодо особи похилого віку, як одна з таких обставин підлягає врахуванню лише у разі, коли даний факт охоплюється злочинним наміром: при умисній формі вини за умови, що особа достеменно обізнана про похилий вік потерпілого, і цілеспрямовано вчиняє посягання на нього. У такому випадку суспільну небезпечність протиправного діяння та особи винного посилює свідоме використання ним незахищеності та вразливості потерпілого, що полегшує скоєння злочину.
Тоді як ОСОБА_15 засуджено за вчинення злочину через необережність, оскільки така форма вини щодо наслідків є обов`язковою юридичною ознакою злочину, передбаченого ст. 286 КК України, а тому визнана судом обставина, яка обтяжує покарання, підлягає виключенню із мотивувальної частини вироку суду.

З урахуванням наведеного, апеляційні скарги підлягають частковому задоволення, а вирок суду першої інстанції зміні.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2020 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Виключити обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку.

На підставі ст.ст.49, 74 КК України звільнити ОСОБА_9 від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: