Справа № № 585/3304/20
Номер провадження 1-в/585/44/21
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
04 січня 2021 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю прокурора ОСОБА_2 , засудженого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , секретаря судового засідання ОСОБА_5 , розглянувши клопотання засудженого ОСОБА_3 про дострокове звільнення від подальшого відбування покарання в межах процедури усунення порушення статті 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права,

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Роменського міськрайонного суду Сумської області від засудженого ОСОБА_3 надійшло клопотання про дострокове звільнення від подальшого відбування покарання в межах процедури усунення порушення статті 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, подане у порядку, передбаченому ст.ст. 537, 539 КПК України.

У своєму клопотанні засуджений вказує, що вироком Апеляційного суду Одеської області від 18.12.2008 року його було засуджено до довічного позбавлення волі, який набрав законної сили після перегляду в апеляційному порядку справи Верховним Судом України 14.07.2009 р. Насьогодні від відбуває призначене покарання у ДУ «Роменська виправна колонія (№56)», за період відбування покарання нових злочинів не вчинив, до праці не залучався із незалежних від нього обставин.

Як обґрунтування підстав для звернення до суду ОСОБА_3 зазначає, що відповідно до діючого законодавства України, засуджені на визначений строк позбавлення волі особи мають право на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, однак права на дострокове звільнення від відбування покарання позбавлені особи, що засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зважаючи на таку обставину засуджений вказує, що діюче законодавство України у даному випадку є дискримінаційним по відношенню до його особи та таким, що порушує принцип рівноправ`я громадян, закріплений у ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Україною, з підстав дискримінації його за статусом як особи, що засуджена до довічного позбавлення волі.

У зв`язку із зазначеним ОСОБА_3 просить суд за наслідками розгляду вказаного клопотання усунути відносно нього порушення ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права шляхом дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

У судовому засіданні засуджений та його захисник доводи клопотання підтримали та просили про його задоволення. Окремо засуджений також просив суд врахувати, що він був засуджений до довічного позбавлення волі на підставі неналежних та недопустимих доказів, що також свідчить про дискримінаційне відношення до його особи зі сторони державних органів України.

Прокурор у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання з тих підстав, що засуджений не є особою, яка підпадає під дію ст. 26 Міжнародного пакту, оскільки до нього державними органами не було застосовано дискримінаційне відношення за расою, кольором шкіри, статтю, мовою, релігією, іншими ознаками тощо, однак було засуджено за вчинення особливо тяжкого злочину до довічного позбавлення волі, що є компетенцією правового регулювання Держави. Також вказав, що насьогодні в Україні відсутній правовий механізм перегляду вироків відносно осіб, що засуджені до довічного позбавлення волі, зокрема з метою дострокового звільнення таких осіб.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, приходить до наступного висновку.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Так, згідно ч.1 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

Окрім іншого, відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Встановлено, що вироком Апеляційного суду Одеської області від 29.12.2008 року ОСОБА_3 засуджений за п. п. 1, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України і йому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України касаційну скаргу засудженого ОСОБА_3 залишено без задоволення, а вирок Апеляційного суду Одеської області від 29 грудня 2008 року щодо нього без змін.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_3 рахується з 26 лютого 2008 року. Вирок суду набрав законної сили 14 липня 2009 року.

Насьогодны ОСОБА_3 відбуває покарання в ДУ «Роменська ВК №56» (с. Перехрестівка, Роменського району)

За таких обставин вбачаэться, що призначене вироком Апеляційного суду Одеської області від 29.12.2008 року ОСОБА_3 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Однак, на сьогоднішній день ні кримінальний, ні кримінальний процесуальний закон України, не передбачає можливості та процесуальної процедури звільнення засудженої особи від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому суд першої інстанції не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.

Що стосується доводів засудженого, що до нього застосовуються дискримінаційні обмеження у розумінні ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, як до особи, яка, будучи засудженою до довічного позбавлення волі позбавлена права на дострокове звільнення, судом відзначається наступне.

Так, статтею 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права визначено, що всі люди є рівними перед законом і мають право без будь-якої дискримінації на рівний захист закону. В цьому відношенні всякого роду дискримінація повинна бути заборонена законом, і закон повинен гарантувати всім особам рівний і ефективний захист проти дискримінації за будь-якою ознакою, як-от: раса, колір шкіри, стать, мова, релігія, політичні чи інші переконання, національне чи соціальне походження, майновий стан, народження чи інші обставини.

При цьому під дискримінаційними обмеженнями у розумінні вказаної вище статті слід розуміти нерівне ставлення до людини або групи людей, обмеження у правах та свободах через певні ознаки чи особливості в умовах, рівних для всіх. Загалом йдеться про ті ознаки, які сама людина не обирала, наприклад: стать, вік, сексуальна орієнтація, гендерна ідентичність, етнічна приналежність, стан здоров`я або наявність інвалідності, або ж ознаки, які людина не може або не мусить змінювати через чиюсь думку, як-от віросповідання чи національність.

Натомість, ОСОБА_6 є особою, яка засуджена компетентним судом України за вчинення особливо тяжкого злочину до довічного позбавлення волі, якого було засуджено на підставі законодавства, яке діяло на час вчинення такого злочину, тобто засуджений не є особою, яка поза своїм волевиявленням (за ознаками статі, віку, сексуальної орієнтації, гендерної ідентичності, етнічної приналежності) зазнав переслідування державними органами або іншими особами, а тому на останнього, у наведених ним обставинах, не поширюється дія статті 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Окремо слід зауважити, що піддаючи аналізу положення статей 14, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права вбачається, що застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого, та ніяк не може розцінюватись як катування чи жорстоке, нелюдське або принижуюче гідність ставлення чи дискримінацію щодо нього.

Також, згідно п. 49 рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини к невизначеному строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту від населення з наведенням численних рішень ЄСПЛ з цього питання. При цьому ЄСПЛ наголошує, що це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Крім іншого слід зауважити, що при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

У зв`язку із зазначеним суд наголошує, що на теперішній час у Державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, які і дострокового звільнення, зокрема шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, та такою можливістю вправі скористатися і засуджений ОСОБА_3 за умови виконання певних визначених законом умов.

У зв`язку із зазначеним, оскільки на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокового звільнення засудженого від подальшого відбування покарання, а також і відсутність обставин, які б свідчили, що по відношенню до особи ОСОБА_3 у зв`язку із засудженням до довічного позбавлення волі може бути застосовано положення статті 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (щодо недопущення дискримінації особи за певною ознакою), то у задоволенні такого клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст.7, 9, 376, 537, 539 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про дострокове звільнення від подальшого відбування покарання в межах процедури усунення порушення статті 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня оголошення ухвали суду, засудженим - з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги ухвала набирає законної сили в день розгляду справи апеляційним судом, якщо таку не було скасовано.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_7 ЦВЄЛОДУБ