Номер провадження: 11-кп/813/1077/20
Номер справи місцевого суду: 504/377/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання: - ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 16.12.2019 року в кримінальному провадженні №0001642 від 29.10.2018 року, -

встановив:

оскаржуваним вироком районного суду:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт. Комінтернівське, Одеської області, громадянка України, із неповною середньою освітою, незаміжня, офіційно не працевлаштована, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,
визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років. З обвинуваченої ОСОБА_8 стягнуто на користь держави судові витрати на залучення експертів на суму 11588 (одинадцять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) грн. Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів.

Згідно з оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнана винною за те, що вона, 28.10.2018 року, приблизно о 22 год. 00 хв., більш точний час не встановлено із співмешканцем ОСОБА_9 перебували у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де між ними на побутовому ґрунті виникла сварка, під час якої у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 .

Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_8 , з метою протиправного заподіяння смерті людині, взяла з кухонної тумби ніж, яким завдала ОСОБА_9 один удар в область спини, чим спричинила йому проникаюче колото-різане поранення тулубу (колото-різана рана в центрі поперекової області) з пошкодженням правої нирки, правої ниркової артерії та стінки дванадцятипалої кишки, в результаті якого ОСОБА_9 помер на місці події.
Виявлене на трупі ОСОБА_9 колото-різане поранення тулубу могло утворитись в результаті дії плоского колюче-ріжучого предмету, що має обушок та лезо і максимальну ширину зануреної частини клинка не більше 2,5 см. в термін приблизно до 30-60 хвилин до моменту настання смерті ОСОБА_9 та по критерію небезпеки для життя відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.
Смерть ОСОБА_9 знаходиться в прямому зв`язку з отриманим проникаючим колото-різаним пораненням тулуба (з пошкодженням правої нирки, правої ниркової артерії та стінки дванадцятипалої кишки) і настала в результаті гострої крововтрати.
Не погоджуючись з вироком районного суду обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність її вини у вчиненні злочину, вказує про порушення її права на захист під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, а також посилаючись на суворість призначеного їй покарання, стан здоров`я, просить вирок районного суду змінити в частині призначеного покарання та призначити їй більш м`яке покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_8 уточнила вимоги апеляційної скарги, просила пом`якшити покарання, посилаючись на погіршення стану здоров`я.

Іншими учасниками кримінального провадження вирок суду не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену, яка підтримала уточнену апеляційну скаргу та просила її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в обсязі, визначеному в порядку ч.3 ст.349 КПК. Ці обставини обвинуваченою не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК.
Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок районного суду на відповідність його вимогам закону, апеляційний суд прийшов до висновку про його законність та обґрунтованість.

Порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 про невірне застосування судом вимог кримінального закону при призначені їй покарання, з підстав його суворості, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченій ОСОБА_8 і чи повинна вона його відбувати, суд першої інстанції врахував наявність обставини, яка у відповідності до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченої, а саме: щире каяття, а також відсутність обставини, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_8 .

Приймаючи до уваги особу обвинуваченої, її вік, позитивну характеристику з місця проживання, стан здоров`я, зокрема наявність тяжких хвороб, але враховуючи при цьому і тяжкість скоєного злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання за вчинений злочин, у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років, яке в свою чергу є мінімальним строком покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.115 КК України.
Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги обвинуваченої вбачається, що вона порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку апеляційного суду, вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченій ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, і чи повинна вона його відбувати, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; конкретні обставини вчинення злочину; особу обвинуваченої, а також стан її здоров`я. Одночасно районний суд прийшов до висновку про призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі, яке вона повинен відбувати реально.

Апеляційний суд констатує, що районний суд призначив обвинуваченій покарання в межах мінімальної санкції статті кримінального закону, за якою обвинувачена визнана винною, яке не можна вважати таким, що є занадто суворим, про що стверджує обвинувачена.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_8 про те, що їй необґрунтовано призначено занадто суворе покарання у зв`язку з чим його необхідно пом`якшити, апеляційний суд не приймає оскільки, як зазначалося вище суд першої інстанції в повній мірі врахував всі обставини справи, особу обвинуваченої, визнання нею провини, наявність тяжких хвороб, а також те, що вона вчинила особливо тяжкий злочин, наслідком якого стала смерть людини, при цьому з урахуванням усіх обставин їй було призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.115 КК України.

Доводи обвинуваченої про неврахування судом першої інстанції її сімейного стану, зокрема перебування на її утриманні дитини, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки ці доводи не підтверджуються матеріалами кримінального провадження. Обвинувачена та її захисник доказів на підтвердження цих обставин апеляційному суду також не надали.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченій покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів, а тому апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

За таких обставин, оскільки апеляційна скарга обвинуваченої не містить у собі достатніх підстав для зміни оскаржуваного вироку суду, та судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при ухвалені вироку, апеляційний суд вважає необхідним вирок районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 16.12.2019 року, яким ОСОБА_8 засуджена за ч.1 ст.115 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4