ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/21/21 Справа № 706/1630/16-к Категорія: ч.2 ст.286, ч.3 ст.135 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 - присутнього в режимі

відеоконференції в приміщенні

Христинівського районного суду Черкаської області

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - присутніх в

режимі відеоконференції в приміщенні

Христинівського районного суду

Черкаської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_10 на вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 15 березня 2018 року, яким

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сичівка Христинівського району

Черкаської області, українця, громадянина України,

зареєстрованого та проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 скасований.

Прийнято рішення про віднесення за рахунок держави витрат, пов`язаних з проведенням судово-трасологічних, судово-автотехнічної експертиз та експертизи технічного стану транспортного засобу на загальну суму 3 412, 68 грн.,

в с т а н о в и л а :
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 24.01.2016 близько 17 год., керуючи автомобілем «ВАЗ 2101» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Леніна, неподалік будинку № 72 с. Христинівка Христинівського району, будучи засліпленим світлом фар невстановленого слідством автомобіля, порушуючи вимоги п. 2.3 б), 12.3, 19.3 Правил дорожнього руху України (в редакції від 21.10.2015), був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та, відповідно, не реагував на її зміну, в момент виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників дорожнього руху безпечного об`їзду перешкоди, не зменшив швидкість до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги в напрямку руху, не зупинився та не впорався з керуванням та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась в попутному напрямку.

Унаслідок вказаної дорожньо транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , 1950 року народження, згідно з висновком судово медичної експертизи № 04-01/23 від 15.07.2016 отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, грудної клітки, лівої гомілки, що призвели до її смерті.

Згідно з висновком експерта № 4/1613 від 08.11.2016 у дорожній обстановці, яка склалася на момент дорожньо транспортної пригоди, водій автомобіля «ВАЗ 2101» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3, 19.3 ПДР України. Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «ВАЗ 2101» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , зокрема п. 12.3, 19.3 ПДР України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_11 ..

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Крім того, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 24.01.2016 близько 17 год., керуючи автомобілем «ВАЗ 2101» р.н. НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Леніна, неподалік будинку № 72 в с. Христинівка Христинівського району, здійснивши наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка рухалась в попутному напрямку. В порушення вимог п. 2.10а), г) ПДР України в редакції від 21.10.2015 ОСОБА_7 не зупинив керований ним транспортний засіб, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій ОСОБА_11 , не викликав карету швидкої медичної допомоги та з місця пригоди зник.

Згідно висновку комісійної судово медичної експертизи № 04-01/23 від 15.07.2016, характер, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень виявлених у ОСОБА_11 зберігали життя потерпілій в разі надання їй своєчасної медичної допомоги, так як остання після отримання поєднаної травми голови, грудної клітки та лівої гомілки могла померти протягом часу від 40 хвилин до 2-3 годин.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан, та якщо вони спричинили смерть особи.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду прокурор відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_10 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила: скасувати вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 15 березня 2018 року щодо ОСОБА_7 через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити новий обвинувальний вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 135 КК України на 4 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 286 КК України на 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, призначивши остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення більш суворого покарання менш суворим апелянт просив остаточно призначити покарання у виді 6 /шести/ років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; дослідити протокол огляду місця події та додатків до нього; допитати у ході судового розгляду судово-медичного експерта ОСОБА_12 , слідчого СУГГУ НП в Черкаській області ОСОБА_13 ..

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказує на те, що суд першої інстанції обґрунтував прийняте рішення на суперечливих, достатньо не перевірених доказах, яким не надав належної правової оцінки.

Зокрема, зазначає, що в основу судового рішення судом покладено виключно показання ОСОБА_7 , при цьому, безпідставно відкинуто докази сторони обвинувачення, зокрема показання свідків.

Що стосується позиції суду про визнання недопустимими доказів сторони обвинувачення, апелянт звертає увагу на те, що, у виняткових випадках відповідно до положень ч. 3 ст. 214 КПК України огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. В даному випадку, оскільки водій транспортного засобу вчинивши ДТП зник з місця пригоди, то, з метою встановлення його особи, було проведено огляд місця події до внесення відповідних відомостей до ЄРДР. З цих же підстав протокол огляду місця події не містить відомостей про дані, зазначені судом, оскільки слідчий не мав можливості їх вказати, за відсутності транспортного засобу на місці скоєння злочину. При цьому, слідчий був позбавлений можливості також навести опис отриманих тілесних ушкоджень потерпілої у протоколі огляду місця події, оскільки не має медичного фаху.

З приводу недопустимості як доказу висновку судово медичної експертизи трупа від 25.01.2016, зазначає, що суд самостійно прийшов до такого висновку, позбавивши сторону обвинувачення можливості заявити клопотання про допит експерта ОСОБА_12 задля з`ясування питання щодо часу її проведення.

Також, звертає увагу на те, що в основу судового рішення покладено показання свідків сторони захисту, які, в порушення вимог п.п. 11 та 12 ст. 290 КПК України, не відкривались як докази стороні обвинувачення. При цьому, на думку апелянта, необґрунтовано відкинуті покази свідків сторони обвинувачення ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .. При цьому, місцевим судом не мотивовано чому він бере до уваги покази свідків сторони захисту та відкидає покази свідків обвинувачення.

Судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду ОСОБА_7 змінював свої покази, вказував на різні обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Вказане, на думку сторони обвинувачення, свідчить про намагання підозрюваного уникнути кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень.

Крім того, вказує, що в судовому рішенні невірно вказано номер кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , а його зміст не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, зокрема не містить даних про участь в судовому розгляді потерпілої ОСОБА_17 та відомостей про рід занять обвинуваченого, його освіти та сімейний стан.

За наведених обставин, допущені судом першої інстанції порушення вимог закону вплинули на ухвалення незаконного рішення та є безумовною підставою для скасування вироку щодо ОСОБА_7 , як незаконного.

На апеляційну скаргу прокурора обвинуваченим ОСОБА_7 подано заперечення, суть якого зводиться до законності винесеного у провадженні судового рішення та відсутності підстав для задоволення апеляційних вимог.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що у вироку місцевого суду викладено формулювання пред`явленого йому обвинувачення, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому слідстві докази винуватості, на які посилалися органи досудового розслідування та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 посилався на те, що частина 3 ст.214 КПК України містить імперативну норму, яка категорично забороняє здійснювати досудове розслідування до внесення відомостей до ЄРДР або без такого внесення. Лише у невідкладних випадках процесуальний закон дозволяє проводити одну-єдину слідчу дію огляд місця події.

Звертаючись до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження протоколу огляду місця події, на думку автора заперечення, апелянт порушує вимоги ч.3 ст.404 КПК України, яка наділяє суд апеляційної інстанції правом повторно дослідити встановлені під час кримінального провадження, обставини, а не докази. Проте, поданий на розгляд суду апеляційної інстанції процесуальний документ жодних відомостей про повторне дослідження конкретних фактичних обставин не містить.

Також, на думку обвинуваченого ОСОБА_7 , клопотання про допит судом апеляційної інстанції експерта ОСОБА_18 та слідчого ОСОБА_13 , суперечить кримінальному процесуальному закону, а відтак не може бути задоволено.

На апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подано заперечення, яке зводиться до законності винесеного у провадженні судового рішення та відсутності підстав для задоволення апеляції.

Так, в апеляційній скарзі прокурор зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, в основу свого рішення поклав виключно показання свідків сторони захисту - ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які не були відкриті стороні обвинувачення та не взяв до уваги докази сторони обвинувачення, зокрема показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та не вмотивував чому він їх відкидає.

Така думка апелянта не відповідає дійсності. У судовому рішенні доволі детально викладено показання свідків сторони обвинувачення, і виходячи з пояснень зазначених свідків, вони не являлися очевидцями дорожньо-транспортної події. Лише свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що тіло потерпілої ОСОБА_23 він виявив на дорозі після 17 години 24.01.2016, після чого повідомив поліцію та викликав швидку допомогу. При ухваленні судового рішення показання свідків сторони обвинувачення були враховані і висновку про те, що суд не бере їх до уваги у вироку не міститься.

Що стосується свідків сторони захисту, то їх показання надані суду, стосуються обставин, зазначених в п.1 ч.1 ст.91 КПК України, які підлягають обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні - час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, обов`язок доказування яких, у відповідності до ч.1 ст.92 КК України, покладено на прокурора, слідчого, що ними зроблено не було, незважаючи на те, що орган досудового розслідування та прокурор знали про свідків, яких заявила сторона захисту, зокрема працівників бригади швидкої допомоги - ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (Згідно довідки головного лікаря Уманської філії швидкої допомоги, яка надана стороною обвинувачення суду як документальний доказ).

Стосовно заявлених стороною захисту свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , то сторона захисту встановила даних свідків уже під час судового розгляду справи і у відповідності до встановленого порядку та обсягу дослідження доказів, подала клопотання про їх допит після завершення допиту свідків сторони обвинувачення. При цьому, прокурор, який був у судовому засіданні був ознайомлений з даним клопотанням і не заперечував проти його задоволення.

В поданому доповненні до апеляційної скарги прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_10 ставиться питання про необхідність скасування вироку Христинівського районного суду Черкаської області від 15.03.2018 стосовно ОСОБА_24 за ч.3 ст.135, ч.2 ст.286 КК України через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Також апелянт просила допитати (колишнього) слідчого СУ ГУНП в Черкаській області ОСОБА_13 , який проводив огляд місця пригоди та ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які були запрошені в якості понятих при проведенні огляду місця події 24.01.2016.

В ході апеляційного розгляду провадження апелянт просила повторно дослідити встановлені під час кримінального провадження обставини та дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_24 , зокрема дослідити докази надані прокурором та допитати свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 ..

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_24 та призначити покарання за ч.3 ст.135 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки та за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення більш суворого покарання менш суворим остаточно призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В обґрунтування доповнення до апеляційної скарги зазначається те, що вказаний вирок суду 13.04.2018 оскаржено прокурором у провадженні в апеляційному порядку через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ч.3 ст.403 КПК України, до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити або доповнити її.

Відповідно до ч.3 ст.403 КПК України виникла необхідність у внесенні доповнення до апеляційної скарги прокурора на вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 15.03.2018.

Окрім наведених в апеляційній скарзі обставин та підстав для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції апелянт вважає, що вирок стосовно ОСОБА_24 є незаконним та підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 410, 411, 412, 413 КПК України.

Відповідно до ст. 374 КПК України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на попередньому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину; відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинність виправданого, не допускається. У виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на яких ґрунтувалося обвинувачення.

Однак, суд першої інстанції вказані вимоги не виконав та свій висновок про непричетність ОСОБА_24 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень побудував на суперечливих, достатньо не перевірених доказах, яким не дав належної правової оцінки.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 7, 9, 22, 23, 370, 374 КІІК України упереджено підійшов до оцінки доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, а рішення про недоведеність вчинення ОСОБА_28 інкримінованих йому злочинів побудував на суперечливих та належно не перевірених доводах сторони захисту, не проаналізувавши їх в сукупності та взаємозв`язку з точки зору належності, допустимості та достатності всі докази, які наявні у матеріалах кримінального провадження та були подані стороною обвинувачення під час судового розгляду.

Так, суд не надав оцінки доказам, наданим стороною обвинувачення, якими встановлено неправомірність дій обвинуваченого ОСОБА_24 , спрямованих на доведення його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України.

В обґрунтування висновків про необхідність виправдання ОСОБА_24 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.3 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України суд вказав, що прокурором не доведено, що обвинуваченим вчинено кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується.

Зі змісту вказаної підстави вбачається, що суд зробив висновок про те, що у кримінальному провадженні відсутні докази винуватості саме ОСОБА_24 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого настала смерть потерпілої та у подальшому залишенні її в небезпеці.

Але, безпідставно вказавши на недоведеність вчинення ОСОБА_28 вказаних кримінально-караних діянь, як на підставу виправдання, суд послався на його ж показання про те, що він, керуючи автомобілем «ВАЗ 2101», ввечері 24.01.2016 в селі Христинівка Христинівського району Черкаської області у темну пору доби по неосвітленій вулиці, будучи засліпленим світлом фар зустрічного автомобіля, почув глухий звук від удару та зрозумів, що здійснив на когось наїзд. У подальшому він зупинився та побачив, що збив жінку, яка лежала на снігу та з його слів вже була мертвою. Він же, не вчинивши будь-яких дій, спрямованих на надання допомоги потерпілій, фіксування в установленому законом порядку факту ДТП та його наслідків, зник з місця події.

Тобто, достовірно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_29 не визнавши своєї вини у скоєнні кримінальних правопорушень, фактично надав показання про вчинення ним ДТП зі смертельним наслідком, на що суд при ухваленні виправдувального вироку не зважив.

У свою чергу судом безпідставно залишено поза увагою показання свідка ОСОБА_27 , яка вказувала, що у телефонній розмові її чоловік ОСОБА_29 повідомив, що він скоїв дорожньо-транспортну пригоду та збив насмерть жінку.

Також судом, всупереч вимогам кримінального процесуального закону, безпідставно залишено поза увагою показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 про те, що на наступний день після дорожньо-транспортної пригоди до них звернувся ОСОБА_29 з проханням допомогти розібрати автомобіль «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на що вони погодились та лише згодом дізнались, що саме ним він вчинив наїзд на пішохода.

Суд упереджено підійшов до оцінки показань свідка ОСОБА_14 , який повідомив, що він рухаючись на власному транспортному засобі в с. Христинівка Христинівського району Черкаської області взимку 2016 року побачив жінку, яка лежала посеред дороги та не подавала ознак життя у зв`язку з чим він зупинив керований ним транспортний засіб та викликав швидку медичну допомогу.

Аналогічно суд залишив поза увагою показання ОСОБА_12 , який проводив судово-медичну експертизу загиблої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трупа і який вказував на те, що отримані тілесні ушкодження свідчать про те, що первинний контакт міг бути бампером по ногах, а потім відкинуло на капот чи лобове скло.

Отже, залишення без оцінки показань ОСОБА_7 , ОСОБА_27 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , які вказували на скоєння дорожньо-транспортної пригоди та зникнення з місця пригоди не надавши медичну допомогу ОСОБА_11 , а також письмових матеріалів провадження свідчить про намагання суду уникнути у вироку посилань на докази, які ставлять під сумнів невинуватість ОСОБА_7 , тобто про упередженість суду при оцінці доказів обвинувачення.

В запереченні на зміни до апеляційної скарги прокурора, незважаючи на те, що прокурором було подане доповнення до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 висловив свою думку щодо того, що звернення прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції до апеляційного суду процесуального документу під назвою «Доповнення до апеляційної скарги», яким внесено до поданої в межах строку на апеляційне оскарження апеляційної скарги корективи, що повністю змінили її зміст.

За наслідками ознайомлення з отриманим документом прокурора, вважав за необхідне надати суду свої заперечення проти нього, оскільки, на його думку, фактично суд апеляційної інстанції прийняв до розгляду зміни до апеляційної скарги прокурора, але в порушення вимог ст.402 КПК України не надав обвинуваченому ОСОБА_7 можливість подати заперечення на них.

Зокрема, у зміненій апеляційній скарзі прокурор, покликаючись на вимоги КПК України та КПК України в редакції 1960 року, переконує суд апеляційної інстанції у тому, що районний суд в основу вироку безпідставно не поклав фактично визнавальні покази обвинуваченого ОСОБА_7 , показання його дружини ОСОБА_27 про те, що обвинувачений повідомляв про скоєну дорожньо - транспортну пригоду, показання свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_15 про те, що на наступний день після ДТП вони розбирали автомобіль «ВАЗ 2101», що суд упереджено оцінив показання свідка ОСОБА_14 та безпідставно залишив поза увагою показання ОСОБА_12 ..

Окрім того, апелянт вважає, що суд упереджено підійшов до оцінки автотехнічної, трасологічної та комісійної судово - медичної експертиз, а цілому не надав оцінки зібраним доказам окремо і в сукупності.

Твердження апелянта є абсолютно неспроможними, оскільки не ґрунтуються ні на наданих ним же і досліджених судом доказах, ні на нормах діючого кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення доведена. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Постановляючи 15 березня 2018 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 виправдувальний вирок суд першої інстанції наведених основоположних засад здійснення кримінального провадження дотримався, а тому ухвалив законне і обґрунтоване рішення на засадах верховенства права.

Мотивувальна частина вироку містить висновки суду щодо оцінки кожного наданого стороною обвинувачення доказу на предмет їх належності, достатності і допустимості.

Суд дійшов цілком обґрунтованих висновків про те, що сторона обвинувачення, на яку законодавець покладає обов`язок доказування, не з`ясував характер ДТП (злочин, нещасний випадок чи дія непереборної сили), факт порушення Правил дорожнього руху, причинний зв`язок між їх порушенням та наслідками, механізм ДТП.

Слід зазначити, що показання свідків, на які посилається прокурор як на доказ доведення винуватості обвинуваченого, жоден із визначених ст. 91 КПК України елементів поза всяким сумнівом не доводять, оскільки вказані особи прямими очевидцями ДТП не являються, а слідчий експеримент із обвинуваченим, як з єдиним учасником подій, що є предметом судового розгляду, орган досудового розслідування не провів.

Протиправно, органом досудового розслідування в основу висновку автотехнічної експертизи покладено пояснення обвинуваченого, заборону застосування яких в якості доказу встановлює частина восьма ст.95 КПК України.

Про спробу застосувати протиправні процедури під час перегляду оскаржуваного рішення Христинівського районного суду свідчить клопотання прокурора про дослідження судом апеляційної інстанції доказів, які він не лише не надавав у суді першої інстанції, а й, навіть, не отримував у ході досудового розслідування і стороні захисту не відкривав.

Зокрема, громадяни ОСОБА_25 та ОСОБА_30 у ході досудового розслідування в якості свідків не допитувались, тобто такий доказ орган досудового розслідування не отримував і стороні захисту в порядку визначеному ст. 290 КПК України не відкривав, що виключає можливість його дослідження на доведення висунутого проти ОСОБА_7 обвинувачення.

Більше того, частина 3 ст. 404 КПК України дозволяє суду апеляційної інстанції дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апелянт, який в силу закону зобов`язана діяти лише в межах закону, у зміненій апеляційній скарзі не вважає за необхідне обґрунтовувати заявлене клопотання дотримуючись імперативних приписів ч.3 ст. 404 КПК України, а легковажно вказує, що прокурор помилково в апеляційній скарзі не зазначив про виклик понятих.

Абсолютно незаконним є клопотання про допит у судовому засіданні слідчого, який здійснював досудове розслідування кримінального провадження ОСОБА_13 ..

Частина 7 ст. 97 КПК України унормовує, що у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

Визначальним для оцінки поданого прокурором процесуального документу під назвою «Доповнення до апеляційної скарги» є те, що ним поза межами строку на апеляційне оскарження до апеляційної скарги прокурора внесено корективи, які повністю змінили її зміст.

Такі дії прокурора грубо порушують встановлену ч. 4 ст. 403 КПК України категоричну заборону вносити до апеляційної скарги за межами строків на апеляційне оскарження зміни, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого.

Зважаючи на наведене та у відповідності до ч.4 ст.403 КПК України обвинувачений ОСОБА_7 просив подані 25 червня 2018 року зміни до апеляційної скарги прокурора, що мають назву «Доповнення до апеляційної скарги», залишити без розгляду і повернути їх ініціатору подання.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка просила задовольнити частково апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_10 у доповненому виді з підстав, наведених в апеляційній скарзі та доповненні до неї, та посилаючись на порушення прав потерпілої, які є безумовною підставою для скасування вироку просила призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги з доповненням до неї, натомість вважаючи вирок місцевого суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги із доповненням до неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_10 у доповненому виді підлягає до часткового задоволення, а вирок місцевого суду до скасування з призначенням кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на новий судовий розгляд з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілу ОСОБА_17 місцевий суд не повідомляв про призначення судового засідання на 19.12.2017, 15.03.2018 (Т.1, а.с.195, 198), обмежившись лише повідомленням прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 ..

Відповідно до ч.7 ст.376 КПК України копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Проте з матеріалів кримінального провадження не вбачається, щоб копія вироку щодо ОСОБА_7 була направлена потерпілій ОСОБА_17 ..

Крім того, з матеріалів провадження, а саме вступної частини вироку місцевого суду вбачається, що потерпіла ОСОБА_17 навіть не включена в перелік учасників судового провадження, хоча відповідно до обвинувального акта вона зазначена, як потерпіла особа.

Таким чином, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що оскільки наведені порушення є істотними і такими, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, то вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 на підставі п.5 ч.2 ст.412 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Прокурор відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_10 просила провести часткове судове слідство та повторно дослідити обставини встановлені під час кримінального провадження та дослідити дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 ..

В подальшому прокурор ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції у зв`язку з наявністю істотного порушення вимог КПК України відмовилась від даного клопотання.

У зв`язку зі встановленням вказаного істотного порушення норм КПК України, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів апеляційного суду відповідно до вимог ч.2 ст.415 КПК України позбавлена можливості перевірити інші доводи, викладені в апеляційній скарзі та доповненні до неї.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_10 у доповненому виді задовольнити частково.

Вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 15 березня 2018 року щодо ОСОБА_7 , який визнаний невинуватим та виправданий за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України призначити на новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: