Справа № 309/1628/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

22.06.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участі секретарки судового засідання ОСОБА_4 , прокурорки ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11кп/4806/311/2020 за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 10.04.2019.

Цим вироком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Бороняво Хустського району Закарпатської області, зареєстрований у цьому селі за адресою: АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, українець, що має середню спеціальну освіту, неодружений, непрацюючий, судимий, засуджений за кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 296 КК України на два роки два місяці обмеження волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Хустського районного суду від 07.02.2014 і остаточно до відбуття ОСОБА_6 визначено два роки три місяці обмеження волі.

Ухвалено строк відбуття покарання обчислювати з моменту звернення вироку до виконання, цивільний позов задовольнити повністю і стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 у покриття моральної шкоди 20 000 грн.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 21.04.2014 приблизно о 23:50 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зайшли в будинок АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_9 , безпричинно, з мотивів явної неповаги до суспільства стали голосно висловлюватися нецензурними словами та наносити ОСОБА_9 удари руками і ногами по різних частинах тіла, якими спричинили йому легкі тілесні ушкодження без короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності.

В апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що, починаючи з допиту в якості підозрюваного, повністю визнав свою вину, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, неодноразово наголошував на тому, що дуже шкодує про вчинене та корить себе за нього. Зауважує, що хоч він і притягнутий до відповідальності за хуліганство, вчинене групою осіб, особи, вказані у вироку, як його співучасники, до відповідальності не притягнуті, кримінальне провадження щодо них в окреме провадження не виділено. Вважає, що за таких обставин його дії слід було кваліфікувати за ч.1 ст. 296 КК України, що він підпадає під дію Закону «Про амністію у 2016 році», як особа, що має на утриманні неповнолітніх дітей, а у зв`язку з наявністю кількох обставин, які пом`якшують покарання і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, на нього поширюється дія ч.1 ст. 69 КК України. Просить змінити кваліфікацію його дій на ч.1 ст. 296 КК України, призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі від п`ятисот до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і застосувати щодо нього Закон України «Про амністію в 2016 році».

Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, апеляційних вимог і доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого і захисника, які підтримали апеляційну скаргу, промову прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін і знаходить, що апеляційна скарга підлягає частковому задовільненню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора.

Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, і не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь його тяжкості.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дезорієнтує сторону захисту, потерпілого і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежує процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені статтями 42 і 56 цього Кодексу, процесуальні можливості прокурора при підтриманні державного обвинувачення, унеможливлює правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження.

В цьому кримінальному провадженні для встановлення події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети, правової кваліфікації, ступеня суспільної небезпечності кримінального правопорушення істотне значення мають відомості про особи потерпілого і обвинуваченого, їх взаємовідносини, чи існував між ними конфлікт і якщо так, то у чому він полягав, причини і умови в яких у обвинуваченого виник умисел вчинити кримінальне правопорушення, події, які безпосередньо передували проникненню ОСОБА_6 , інших до будинку потерпілого, спосіб, яким це було вчинено, конкретні дії кожного з учасників на місці події у їх послідовності і взаємозв`язку; причини і обставини закінчення конфлікту 21.04.2014, а також усі інші обставини, які можуть мати значення для кримінального провадження і до встановлення яких зобов`язує слідчого і прокурора не виконаний ними припис ч.2 ст. 91 КПК України.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого, що ґрунтується на доказах, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, тобто всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, залишає відкритим питання про те, чи досліджені і відкинуті органом досудового розслідування (стороною обвинувачення) всі інші можливі версії вчинення кримінального правопорушення, тобто, чи відповідає зміст і форма кримінального провадження засаді презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Така невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України обмежила право сторони захисту обстоювати свої законні інтереси, а стороні обвинувачення можливість доводити обвинувачення, сформульоване в обвинувальному акті.

Суд першої інстанції таким порушенням вимог кримінального процесуального закону своєчасно значення не надав, всупереч приписам ст. 314 КПК України відповідності обвинувального акту вимогам цього Кодексу не перевірив, не маючи повного, відповідного вимогам ст. 91 КПК України, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, був позбавлений можливості правильно визначити і зіставити межі обвинувачення з межами судового розгляду, ухвалив вирок, до якого переніс з обвинувального акту оцінку обставин, які ні ним, ні органом досудового розслідування не встановлювались і який, саме тому, не відповідає вимогам ст. ст. 370 і 374 цього Кодексу.

Окрім цього суд допустив низку інших, також істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законний і обґрунтований вирок.

Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. За приписом частини четвертої цієї статті допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених частиною третьою статті 323 та статтею 381 цього Кодексу.
Застосування цих приписів не звільняє суд від обов`язку виконання, у межах своєї компетенції, завдань кримінального провадження, визначених у ст.2 КПК України, на засадах, передбачених ч.3 ст. 129 Конституції України та ст. 7 КПК України.

Як видно з вироку, суд першої інстанції застосував приписи ч.3 ст. 349 КПК України і обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого.

З показань обвинуваченого в судовому засіданні, як вони викладені у вироку, вбачається тільки те, що він вину визнав повністю, щиро розкаявся та докладно пояснив обставини скоєння ним кримінального правопорушення, повністю підтвердив фактичні обставини та події, викладені в обвинувальному акті.
Показань такого змісту для викладу у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, як цього вимагає припис п.2 ч.3 ст.374 КПК України, недостатньо, у зв`язку з чим також вирок не можна визнати обґрунтованим і вмотивованим.

З пояснення ОСОБА_6 в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи вбачається, що він та інші прийшли до ОСОБА_9 з`ясувати, за що останній побив їх приятеля, що особисто він тільки дав ОСОБА_9 одного ляпаса і незабаром пішов.
Такий виклад обставин події у показаннях ОСОБА_6 не дає достатніх підстав для кваліфікації його дій як хуліганства, вчиненого групою осіб.
У разі, якщо такі ж показання ОСОБА_6 дав на стадії досудового розслідування, слідчий, як випливає зі змісту ст. 91 КПК України, був зобов`язаний їх перевірити, визначитись у питанні чи відповідають вони дійсності, в якій мірі, підтвердити чи спростувати їх доказами і встановлений результат у вигляді обставин, які мають значення для кримінального провадження (ч.2 ст. 91 КПК України) викласти в обвинувальному акті разом з іншими фактичними обставинами кримінального правопорушення.

За таких обставин з висновком суду про правильне розуміння обвинуваченим обставин, які ніким не оспорюються, погодитись неможна.

Вказані порушення кримінального і кримінального процесуального закону судом також вплинули на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення і тому, відповідно до вимог ст. ст. 409, 411, 412 КПК України, є підставою для скасування вироку.

Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у статтях 314, 417 і 420 КПК України.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу задовольнити частково.
Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 10.04.2019 щодо ОСОБА_6 скасувати.
Призначити новий розгляд кримінального провадження в Хустському районному суді зі стадії підготовчого провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню не підлягає.

Судді: