ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справи № 662/1315/17 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/171/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.289 КК України
У Х В А Л А
іменем України

02 грудня 2020 року м. Херсон

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Секретаря: ОСОБА_5

За участю прокурора: ОСОБА_6

Захисника: ОСОБА_7

Обвинуваченого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000234 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 12 листопада 2019 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Новотроїцьке, Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.289 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він 02 квітня 2016р. у період часу з 13 год. 10 хв. по 13 год. 15 хв., умисно, керуючись корисливим мотивом, знаходячись у лісосмузі, яка розташована на відстані близько 5,5 км від с. Дружелюбівка Новотроїцького району Херсонської області, із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , яке виразилось у нанесенні йому не менше 5 ударів битою в область грудної клітини, спини, рук та ніг, в результаті чого спричинив останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, незаконно заволодів автомобілем марки «ВАЗ 2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 1991 року випуску, у результаті чого спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 40798 гривень 99 копійок.
Дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.
У поданій на вирок апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що виправдовуваний вирок не відповідає вимогам ст.370, ч.1 ст.373 та 374 КПК України.
В обґрунтування своїх доводів указує, що за основу вироку суд взяв показання обвинуваченого ОСОБА_8 , які не узгоджуються з показаннями потерпілого про деталі вчинення злочину, а також дійшов до висновку про невинуватість ОСОБА_8 без належного аналізу всіх наданих стороною обвинувачення доказів.
Судом критично оцінені показання потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вони не узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 без урахування того, що ці свідки є зацікавленими особами, оскільки є найманими працівниками та родичами.
Також судом не враховано, що показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 є недопустимими доказами, т.я. сторона захисту не виконала вимоги ч.6 ст.290 КПК України і не відкрила дані докази стороні обвинувачення.
Судом не надано належної оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , які суперечать результатам проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 , зокрема, в частині дослідження обставин заподіяння тілесних ушкоджень безпосередньо потерпілому та спричинення пошкоджень транспортного засобу.
Судом допущено вибірковий підхід до оцінки доказів, а саме прийняття судом протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 як доказу лише в тій частині, в якій він узгоджується з показанням останнього, наданими в судовому засіданні, що суперечить загальним засадам кримінального провадження.
Також незрозуміло, чому судом зроблено висновок про те, що докази надані стороною обвинувачення не узгоджуються із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» і водночас зазначає, що погоджується з доводами сторони обвинувачення, що дійсно існує подія кримінального правопорушення, а тому висновки, щодо наявності протиправної поведінки в діях ОСОБА_8 цілком суперечать висновкам суду в мотивувальній частині вироку про встановлені судом події.
Крім того вважає. що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора щодо допиту свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , показання яких є суттєвими доказами та могли істотно вплинути на висновки суду, водночас. Не вжив всіх заходів забезпечення кримінального провадження, як то накладення грошового стягнення.
Також прокурор вважає, що суд виносячи виправдувальний вирок не усунув зазначені в ухвалі Херсонського апеляційного суду від 13.11.2018 року порушення закону.
Просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги прокурора та просив їх задовольнити, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які вважали апеляційну скаргу прокурора такою, що не підлягає задоволенню, просили вирок залишити без змін, у дебатах сторони залишилися на своїх попередніх позиціях, останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Статтею 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст.94 КПК України.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону, вирок є обґрунтованим, якщо він ґрунтується на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про винуватість чи невинуватість підсудного у вчиненні злочину достовірно випливають із матеріалів справи. Для цього у вироку мають бути проаналізовані й оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які підтверджують висновки суду.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України та роз`яснень, які містяться в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 3 від 04.06.1993р., № 12 від 03.12.1997р., № 6 від 30.05.2008р., - у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на досудовому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину; відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинність виправданого, не допускається.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Однак, зазначених вимог закону при повторному розгляді справи судом першої інстанції дотримано не було.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не усунув зазначені в ухвалі Херсонського апеляційного суду від 13.11.2018 року порушення закону, що є порушенням норм КПК України.
Так знову виправдовуючи ОСОБА_8 за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, суд першої інстанції перерахувавши всі зібрані докази у вказаному кримінальному провадженні, надав їм вибіркову оцінку та побудував виправдувальний вироку виключно на запереченнях самого обвинуваченого проти пред`явленого йому обсягу обвинувачення. При цьому під час співставлення та аналізу показань потерпілого, свідків як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, суд допустив очевидні суперечності у своїх висновках при оцінці зібраних доказів.
Відкидаючи докази обвинувачення, суд першої інстанції належним чином не мотивував свого рішення, не проаналізував і не дав відповідної оцінки доказам обвинувачення в їх сукупності, у тому числі тим, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, допустив істотні суперечності та припущення у своїх висновках щодо фактичних обставин події, винності чи невинності обвинуваченого у пред`явленому обвинуваченні, достовірності чи недостовірності, допустимості чи недопустимості, достатності чи недостатності тих чи інших доказів, і не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він взяв до уваги одні докази й відкинув інші, яким не дав однозначної оцінки в їх сукупності, обмежившись лише перерахуванням доказів обвинувачення та їх вибірковою оцінкою, які визнав неналежними та недопустимими.

Суд у вироку має зазначити джерело доказу, фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини, а також зазначити, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються.

Як убачається зі змісту вироку та матеріалів провадження, судом не дотримано вимог кримінального процесуального закону щодо аналізу та оцінки доказів у провадженні.

Обґрунтовуючи свій висновок про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, суд взяв за основу показання обвинуваченого про те, що в період встановлених органом досудового розслідування події, він виявив, що потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_15 , які є найманими працівниками у обвинуваченого та ОСОБА_22 , під час посівних робіт на полях, здійснювали крадіжки дизпалива з трактора. В ході сварки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 напали на нього, а він захищався. Коли на допомогу з автомобіля «Нива» вийшов ОСОБА_10 , то ОСОБА_23 злякався і побіг до свого автомобіля «Жигулі», намагався завести його, але він (обвинувачений) з метою затримання крадія схопив палку, якою пошкодив його автомобіль. У подальшому ОСОБА_23 не оспорював те, що разом з ОСОБА_24 здійснював крадіжку дизпалива та почав вести перемови про відшкодування збитків. ОСОБА_23 особисто керував своїм автомобілем та залишив його в залог відшкодування вартості пального на базі, де знаходиться сільгосптехніка ОСОБА_22 .

Надаючи перевагу показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків - захисту ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про невинуватість ОСОБА_8 , суд не звернув уваги на те, що вони суперечать зібраним та дослідженим у провадженні доказам, зокрема, фактичним даним, що містяться у показаннях потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 щодо обставин, за яких ОСОБА_8 з застосуванням насильства до потерпілого ОСОБА_9 , заволодів його автомобілем, при цьому не навів переконливих мотивів, з яких він визнав ці докази обвинувачення неналежними та недостовірними, чим поставив під сумнів свій висновок про невинуватість ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом.
Передусім, судом однобічно та поверхово досліджені та не отримали належної оцінки показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що він приїхав на своєму автомобілі ВАЗ 2109 на поле у с. Дружелюбівка до ОСОБА_24 , якому привіз каністри для палива. ОСОБА_24 під`їхав на тракторі на край поля до лісосмуги, де стояв його автомобіль. Разом з ОСОБА_24 віднесли каністри до трактора. Після чого, він повернувся до свого автомобіля. Поки ОСОБА_24 зливав з трактора дизпаливо, до них під`їхав ОСОБА_8 на автомобілі «Нива», який був разом з незнайомим йому чоловіком. ОСОБА_8 відразу наніс йому більше трьох ударів битою по ногам, рукам, а потім побив машину. Після чого, він погодився, щоб ОСОБА_8 забрав належний йому автомобіль ВАЗ 2109 в якості задатку, до тих під поки той не вирішить з ОСОБА_15 питання про відшкодування збитків за викрадене пальне. Після чого ОСОБА_8 сів за кермо його автомобіля ВАЗ 2109, ключі були в замку запалення, завів його та поїхав. В подальшому автомобіль забрав у с. Дружелюбівка. Про місце знаходження автомобіля йому сказав ОСОБА_15 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив неповноту та односторонність в оцінці показань потерпілого ОСОБА_9 даних ним в ході судового засідання в суді першої інстанції.
Так суд в своєму вироку зробив висновок, що згідно показань потерпілого в судовому засіданні, які наведені у вироку суду, потерпілий добровільно залишив автомобіль ОСОБА_8 в якості завдатку за відшкодування вартості викраденого ним та ОСОБА_15 пального.
Однак, як зазначено у вироку суду, об`єктивною стороною злочину, передбаченого ст.286 КК України є заволодіння транспортним засобом, якщо воно здійснюється без чітко вираженого і дійсного волевиявлення власника або законного користувача транспортного засобі. При цьому воля потерпілого або ігнорується (при таємному заволодінні), або подавляється (при застосування насильства або погрози його застосування), або фальсифікується (при заволодінні шляхом обману).
Так згідно вироку суду, а саме з показань потерпілого зазначених у вироку не вбачається, що судом були встановлені всі обставини для винесення обґрунтованого рішення, а саме чи волевиявлення потерпілого на передачу автомобіля була дійсною та чітко вираженою, а не результатом її подавлення в наслідок застосування до потерпілого насильства у виді нанесення тілесних ушкоджень.
Крім того, згідно висновків судово-медичних експертиз встановлено, що потерпілому ОСОБА_9 , за вказаних ним обставин, заподіяні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, що судом не було поставлено під сумнів.
Колегія суддів вважає, що незважаючи на наявність суперечливих фактичних даних щодо обставин події, наданих сторонами обвинувачення та захисту, які мають значення для правильного вирішення справи, суд ці суперечності не усунув та не дав їм однозначної оцінки в їх сукупності для підтвердження чи спростування обвинувачення, чим поставив під сумнів невинність виправданого, що є недопустимим.

Висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів та встановлених обставин події містять істотні суперечності, а також не містять точних і категоричних суджень, які ставлять під сумнів висновки суду з приводу належності чи неналежності, достовірності чи недостовірності, достатності чи недостатності тих чи інших доказів, про що правильно зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

З огляду на це, висновок суду про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, та його виправдання, ґрунтується на припущеннях та є передчасним, оскільки такий висновок суду зроблений без належної перевірки всіх обставин кримінального провадження і оцінки всієї сукупності доказів, отриманих під час досудового розслідування та судового розгляду, які вказують на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питань чи дійсно вказана особа вчинила злочин, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку щодо ОСОБА_8 .

Згідно із ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи те, що допущені судом першої інстанції під час судового розгляду порушення є істотними, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та виключають можливість ухвалення нового вироку апеляційним судом, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурором, вирок щодо ОСОБА_8 не можна визнати законним та обґрунтованим, тому він має бути скасований та призначений новий розгляд у суді першої інстанції згідно зі ст.ст. 410, 411, ч.1, 2 ст. 412, 413, п.1 ч.1 ст. 415 КПК України.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути зазначені порушення закону, ретельно дослідити обставини, зазначені в цій ухвалі, а також в ухвалі Херсонського апеляційного суду від 13.11.2018 року, дати належну оцінку доказам з урахуванням позиції сторін обвинувачення та захисту з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності та достатності, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші, і в залежності від установленихобставин, постановити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.

Виходячи з викладеного, апеляційна скарга прокурора має бути задоволена.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 410, 411, 412, 413, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 12 листопада 2019 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4