465/7036/19
1-кс/465/1594/20
У Х В А Л А
судового засідання

28.12.2020 року Слідчий суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого Франківського відділу Поліції м. Львова ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0002932 від 05.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,-,-
встановив:
слідчий Франківського відділу Поліції м. Львова ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 , подала клопотання, погоджене з прокурором Львівської місцевої прокуратурі №3 ОСОБА_4 про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 1499149), із забороною будь яким особам, уповноваженим на внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в тому числі нотаріусам, суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь які дії з таким нерухомим майном чи його частинами до прийняття рішення про зняття арешту.
В обґрунтування клопотання зазначає, що 05.11.2019 року у Франківський ВП ГУ НП у Львівській області надійшла ухвала слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 30.10.2019 про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідування за заявою ОСОБА_5 про те, що 05.03.2005, невідома особа, перебуваючи у невстановленому місці, скориставшись довірливими відносинами, шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_5 .
В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 з 24.11.1987 року зареєстрована за місцем проживання по АДРЕСА_2 на праві постійного користування квартири, яка належала державному фонду міста та з 14.05.2003 року на підставі проведення процедури приватизації державного фонду, являється власником даної квартири на праві власності, що підтверджується відповідним свідоцтвом права власності.
Згідно показів потерпілої ОСОБА_5 , з 1997 року вона змушена була виїхати за кордон на роботу. Щоб не залишати квартиру без нагляду, вона на довірливій основі надала ключі від квартири АДРЕСА_1 , хорошій знайомій її мами ОСОБА_6 . В 200 році ОСОБА_5 повернулась в Україну та навідавшись до квартири, дізналась, що в її квартирі проживає дочка ОСОБА_7 ОСОБА_8 разом із своїм чоловіком. ОСОБА_7 пояснила, що оскільки її практично не буває в Україні, то вона дозволила своїй дочці проживати в квартирі, яка буде її доглядати замість неї. В ОСОБА_5 на той час були дружні стосунки із ОСОБА_7 , її дочкою та її чоловіком ОСОБА_9 романом. Вони з ОСОБА_10 неодноразово передзвонювались по телефону та він повідомляв ОСОБА_5 про всі справи з квартирою та допомагав на цей час в оформленні документів щодо приватизації. Кожного разу коли ОСОБА_5 приїжджала в Україну дані особи зустрічалися з нею та вона постійно заходила до власної квартири, при необхідності ночувала у ній. Усі документи на квартиру та паспорт громадянина України виданий на ім`я ОСОБА_11 до 2004 року знаходились в квартирі.
В кінці 2019 року, приїхавши в Україну на кілька днів, ОСОБА_12 звернулась у відділ ЦНАП для видачі довідки із місця реєстрації проживання, однак їй було відмовлено у видачі. Працівники ЦНАПу пояснили, що її разом з дочкою, рішенням Франківського районного суду мЛьвова виписано з квартири на АДРЕСА_1 .
Ознайомившись з матеріалами справи №465/3265/16-ц, провадження 2/465/2161/16 у Франківському районному суді м.Львова про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням встановлено, що на даний час власником її квартири є інша особа, а саме: ОСОБА_13 , яка стала власником її квартири 08.12.2015 року на підставі договору купівлі - продажу посвідченого нотаріусом ОСОБА_14 . Згідно даного договору право власності на квартиру перейшли їй від продавця ОСОБА_15 , яка набула право власності 05.03.2005 року. В період часу з 14.05.2003 року по даний час вона жодних дій особисто чи по довіреності, щодо передачі її квартири у право власності не вчиняла. Окрім цього їй стало відомо про те, що в матеріалах справи на квартиру в БТІ знаходиться підроблене доручення від її імені на продаж квартири, видане на ім`я ОСОБА_16 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Дане доручення посвідчене нотаріусом 19.02.2003 року ОСОБА_17 та зареєстровано в реєстрі за №671. ОСОБА_16 згідно даного доручення продав 14.08.2003 року квартиру без відома ОСОБА_5 , своїй на цей час тещі ОСОБА_6 , якій вона довіряла догляд за квартирою. А та в свою чергу продала квартиру 12.12.2003 року ОСОБА_18 , 14.05.2003 року ОСОБА_12 не могла підписувати дану довіреність, оскільки на той час перебувала в Угорщині.
Вжитими в ході досудового розслідування заходами забезпечення на підставі ухвали слідчого судді вилучено оригінал довіреності від 19.02.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_17 від імені ОСОБА_5 , про представництво її інтересів ОСОБА_16 , а також інші документи, що містять охоронювану законом таємницю нотаріальних дій, а також призначено проведення експертного дослідження приналежності підпису ОСОБА_5 , на долученій до матеріалів кримінального провадження довіреності від 19.02.2003 року.
Відповідно до висновку експерта №10/7/410 від 10.06.2020, підпис від імені ОСОБА_5 в графі підпис в дорученні серії ВАЕ №294833 від 19.02.2003, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою.
Таким чином, в ході досудового розслідування отримано фактичні дані, що свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 являється предметом протиправних дій невстановлених на даний час осіб, отримання у власність ОСОБА_6 на підставі цивільно правової угоди, укладеної з використанням підробленого документу щодо уповноваження ОСОБА_16 на представництво інтересів ОСОБА_5 , а тому таке нерухоме майно містить всі ознаки речового доказу в кримінальному провадженні.
З метою запобігання подальшому відчуженню такого об`єкта нерухомості, виникла необхідність для накладення арешту, як заходу забезпечення кримінального провадження.
Дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002932 від 05.11.2019 року, письмову заяву прокурора, вважаю, що клопотання слід задовольнити виходячи з наступних підстав.
При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно статті 131, частини першої статті 170 КПК України засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим кодексом порядку. Відповідно до вимог цього кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Так, відповідно до частини першої статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 6 листопада 2008 року, де визнавалися порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Арешт майна застосовується з метою забезпечення виконання вироку в частині цивільного позову чи можливої конфіскації майна в провадженні щодо кримінальних правопорушень, за які може бути застосовано додаткове покарання у вигляді конфіскації майна (ст. 59 КК). Арешт може бути накладено також на майно у вигляді речей, документів, грошей, якщо вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися для схилення особи до вчинення кримінального правопорушення, та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за заподіяну шкоду завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.
Правовою підставою арешту майна є ухвала слідчого судді або суду. Це положення обумовлено вимогою ст. 41 Конституції України, яка передбачає виключно судовий порядок позбавлення права власності.
Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 КПК України.
Клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею у відповідності до вимог ч.1 ст. 172 КПК України.
Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, з 05.11.2019 року здійснюється кримінальне провадження №0002932, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України.
З матеріалів даного клопотання вбачається, що 05.03.2005, невідома особа, перебуваючи у невстановленому місці, скориставшись довірливими відносинами, шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_5 .
В матеріалах кримінального провадження №0002932 від 05.11.2019 року (наданих суду 02.11.2020 року) міститься доручення серії ВАЕ №294833 від 19.02.2003 року, про уповноваження ОСОБА_16 бути представником ОСОБА_5 .
На підставі договору купівлі продажу квартири від 14.08.2003 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_19 , зареєстровано в реєстрі за №3925.
Згідно даного договору купівлі продажу від імені ОСОБА_5 діяв ОСОБА_16 на підставі доручення, посвідченого ОСОБА_17 , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 19.02.2003 року в реєстрі за №671.
Проте, згідно висновку експерта №10/7/410 від 10.06.2020, підпис від імені ОСОБА_5 в графі підпис в дорученні серії ВАЕ №294833 від 19.02.2003, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою.
Відповідно до ч.1 ст.172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з вищезазначеного та з вимог ст. 173 КПК України, вважаю, що клопотання слід задоволити, так як майно відповідає критеріям, зазначеним ч. 1 ст. 98 КПК України та є з метою забезпечення збереження речових доказів, із застосуванням заборони користування та розпорядження вказаним майном, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відтак, враховуючи те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, може бути предметом вчинення кримінального правопорушення, та в подальшому може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, суд приходить до переконання про обґрунтованість покликання слідчого щодо необхідності у накладенні арешту на такий об`єкт нерухомості.
Відтак заявлене клопотання підлягає до задоволення в повному обсязі.
Керуючись статтями 117,170-173,309,395 КПК України,-
постановив:
клопотання слідчого Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0002932 від 05.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - задовольнити.
Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 1499149), із забороною будь яким особам, уповноваженим на внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в тому числі нотаріусам, суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь які дії з таким нерухомим майном чи його частинами до прийняття рішення про зняття арешту.
Зобов`язати посадових осіб управління державної реєстрації Львівської міської ради внести відповідні відповідні відомості про накладення арешту на вказане майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Ухвала підлягає до негайного виконання.
На ухвалу може бути подана апеляція до Львівського апеляційного суду протягом 5 діб з дня її винесення.
Слідчий суддя ОСОБА_1