Дата документу 19.11.2020 Справа № 337/4423/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/4423/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1654/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Запоріжжі, громадянина України, освіта середня, не одруженого, працюючого охоронцем у ФОП « ОСОБА_11 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з часу фактичного затримання обвинуваченого.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 5000 грн.

В іншій частині цивільний позовні вимоги залишено без задоволення.

Скасовано арешт з автомобіля « ЗАЗ-110557», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_12 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 04.09.2019 року.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 30.08.2019 року, приблизно о 07 годині 15 хвилин, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем «ЗАЗ 110557», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух заднім ходом по проїзду вздовж продуктового магазину, що розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Лахтінська, 12-а, рухаючись від будинку 10-б по вул. Лахтінській в напрямку будинку № 31 по вул. Запорізького Козацтва в м. Запоріжжі.

В цей же час, ОСОБА_13 , діючи в якості пішохода, перебувала в проїзді продуктового магазину, що розташований за адресою м. Запоріжжя вул. Лахтінська, буд. 12-б в м. Запоріжжя на смузі руху водія ОСОБА_8 .

При цьому водій ОСОБА_8 , маючи об`єктивну можливість перед початком руху заднім ходом для забезпечення безпеки руху звернутися за допомогою до інших осіб, та безпосередньо під час руху заднім ходом, маючи таку ж можливість виявити пішохода ОСОБА_13 та зупинити керований ним автомобіль до місця її перебування, діючи зі злочинною недбалістю, вказаних заходів не прийняв, продовжив подальший прямолінійний рух заднім ходом.

В результаті вказаних порушень вимог правил безпеки дорожнього руху водій ОСОБА_8 допустив наїзд задньою правою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_13 та послідуючий її переїзд заднім правим колесом автомобіля «ЗАЗ 110557», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Таким чином, своїми діями водій ОСОБА_8 , відповідно до висновку судової інженерно-траспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин та механізму ДТП від 27.09. 2019 року №9-606, порушив вимоги п.10.9 чинних на момент ДТП Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, зі змінами та доповненнями, відповідно до якого:

п. 10.9. «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб».

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 , згідно висновку судової медичної експертизи №3149 від 19.09.2019 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді: «поєднаної тупої травми голови, тулубу та кінцівок у вигляді множинних ушкоджень м`яких тканин, множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів і розривом спинного мозку з його оболонками у грудному відділі хребта», які у сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, та є такими, що знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої на місці ДТП.

В апеляційній скарзі обвинувачений не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеність вини та правильність кваліфікації його дій, оскаржує вирок в частині призначеного покарання, яке вважає надмірно суворим. Апелянт вважає, що покарання призначено без врахування всіх обставин по справі, через що вирок підлягає зміні. Обвинувачений зазначає, що суд не врахував характер вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу винного, який раніше не судимий, працює, позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодував потерпілому завдану шкоду.

В той же час, апелянт посилається на процесуальні порушення. Так, обвинувачений вважає, що огляд місця дорожньо-транспортної пригоди від 30.08.2019, проведено з порушенням вимог ст.233 КПК України. Також в порушення вимог ст.233 КПК України складено: схему до протоколу огляду, фототаблицю до протоколу, СD-R диск з відеозаписом до протоколу огляду місця події від 30.08.2019, протокол додаткового огляду місця події від 11.09.2019, схему до протоколу огляду, фототаблицю до протоколу, протокол проведення слідчого експерименту від 05.09.2019, схему до протоколу, фототаблицю до протоколу слідчого експерименту. Отримані в порушення вимог КПК України вихідні данні направлені на експертизи, на підставі який отримано висновок експерта №9-569 від 24.09.2019 та висновок експерта №6-606 від 27.09.2019.

Згідно кадастрової карти територія ринку (місце за яким було скоєно злочин) є приватизованою земельною ділянкою та проведення будь-яких слідчих дій на вказаній території є недопустимим доказом. До матеріалів провадження ухвали слідчого суді не долучено, так само не долучено і письмової згоди на огляд місця злочину власником даної земельної ділянки.

На підставі викладеного обвинувачений просить скасувати вирок в частині призначення покарання. Призначити йому покарання із застосуванням вимог ст.69 КК України не пов`язане з позбавленням волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 зазначає, що не погоджується з вироком суду в частині призначеного покарання. Вважає, що призначене покарання за своїм вилом є явно не справедливим через його невідповідність ступеню тяжкості злочину. Вказує, що прокурором під час розгляду справи було долучено характеризуючи матеріали на обвинуваченого ОСОБА_8 , з яких стало відомо, що останній неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративних правопорушень в т.ч. і пов`язаних з порушенням Правил дорожнього руху, однак вказані обставини суд не взяв до уваги.

В частині вирішення цивільного позову апелянт зазначає, що суд безпідставно залишив цивільний позов без задоволення в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди. Вказує, що внаслідок злочину, вчиненого ОСОБА_8 він втратив єдину рідну сестру, у зв`язку з чим оцінити глибину і тяжкість його душевних страждань неможливо. Моральну шкоду потерпілий оцінює в 100000 грн. В лютому 2020 обвинувачений відшкодував моральну шкоду в розмірі 22000 грн., матеріальну шкоду в розмірі 17372,20 грн. ОСОБА_8 не відшкодував. Звертає увагу на те, що обвинувачений визнав частково цивільний позов, а саме матеріальну шкоду в розмірі 17372,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 15000 грн.

На підставі викладеного просить скасувати вирок від 21.08.2020 та постановити новий, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Задовольнити цивільний позов ОСОБА_10 щодо стягнення з ОСОБА_8 відшкодування 17372,20 грн. матеріальної шкоди завданої внаслідок злочину та відшкодування 78000 грн. моральної шкоди завданої внаслідок злочину.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; представника потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу потерпілого та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечувати проти апеляційної скарги потерпілого; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційних скарг, вважав, вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи кримінальне провадження стосовно обвинувачених суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з обраним кримінальним покаранням обвинуваченому у вигляді ізоляції від суспільства за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, оскільки такий вид покарання не сприяє виправленню обвинуваченого та є надмірно суворим, що не відповідає вимогам ст.50 та ст.65 КК України.

За матеріалами кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю. Суду пояснив, що 30.08.2019 року, він на фермі у с. Новосергіївка Запорізького району Запорізької області, загрузив в автомобіль «ЗАЗ» молоко та, приблизно о 07-00 годині ранку, привіз у магазин, розташований по АДРЕСА_3 . Автомобіль зупинив перед магазином та чекав поки магазин відчинять, випив кави, потім сів в автомобіль, подивився у дзеркала, нікого не було і розпочав рух автомобіля заднім ходом, рухався приблизно 5 км на годину. Коли проїхав автомобілем десь 5-6 метрів, праве заднє колесо автомобіля підкинуло. Він подумав, що наїхав колесом на якусь перешкоду, можливо каміння, при цьому в автомобілі вибило коробку передач. Він повернув голову і побачив, що йому махають люди, вийшов з автомобіля та побачив, що у нього під автомобілем лежала жінка, яку він переїхав заднім колесом авто. Він зайшов до магазину, попросив викликати швидку, сам викликав поліцію. Коли приїхала карета швидкої допомоги, медики встановили смерть жінки. Автомобіль, яким він керував, обладнаний боковими дзеркалами і він вважає, що жінка попала у «сліпу» зону, коли він перед початком руху дивився в дзеркала, тому він її не побачив. Допомогою інших осіб, перед початком руху автомобілем, він не скористався. У скоєному розкаюється. Він відшкодував потерпілому 22000 грн. Заявлений потерпілим ОСОБА_10 цивільний позов на суму 17372 грн. 20 коп. матеріальної шкоди визнав у повному обсязі, цивільний позов щодо відшкодування 100000 грн. моральної шкоди, визнав у сумі 15000 грн.

Вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, окрім визнання вини також, підтверджується доказами, зібраними в ході судового розгляду справи: поясненнями у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_10 про те, що загибла ОСОБА_13 була йому сестрою по батьку. 30.08.2019 року з телефонного дзвінка дочки він дізнався, що сестра потрапила під автомобіль. У нього з сестрою були добрі відносини, він певний час проживав у неї, коли вона жила у двокімнатній квартирі, потім вона її поміняла на однокімнатну. Про оформлення квартири в іпотеку, йому нічого не було відомо. Сестрі потрібні були гроші, бо вона мала борги. Обвинувачений відшкодував йому 22 000 грн. Просив призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду; протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 30.08.2019 року; схемою до протоколу огляду; фототаблицею до протоколу; CD-R диском з відеозаписом до протоколу огляду місця події від 30.08.2019 року (т.1, а.с.162-177); протоколом додаткового огляду місця події від 11.09.2019 року; схемою до протоколу огляду; фототаблицею до протоколу (т.1, а.с.178-188); протоколом проведення слідчого експерименту від 05.09.2019 року; схемою до протоколу; фототаблицею до протоколу слідчого експерименту (т.1, а.с.189-195); висновком експерта № 3149 від 30.08.2019 року, згідно якого, смерть ОСОБА_13 настала від поєднаної тупої травми голови, тулубу та кінцівок у вигляді множинних ушкоджень м`яких тканин, множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів і розривом спинного мозку з його оболонками у грудному відділі хребта, які у сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та мають прямий причинний зв`язок зі смертю ОСОБА_13 (т.1, а.с.199- 203); висновком експерта № 9-569 від 24.09.2019 року, згідно якого на момент проведення огляду та дослідження, рульове керування, робоча гальмівна система, ходова частина автомобіля «ЗАЗ 110557» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходились у працездатному стані (т.1, а.с.208-215); висновком експерта № 9-606 від 27.09.2019 року, згідно якого, в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України. В діях водія ОСОБА_8 є невідповідності вимогам п. 10.9 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Технічна можливість водія ОСОБА_8 уникнути ДТП залежала від виконання ним вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України ( т.1, а.с. 222-225).

Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості, і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності, їм була дана належна оцінка.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги обвинуваченого, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.

Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст.65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Суд першої інстанції не обґрунтував у вироку висновків на предмет можливості чи неможливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, колегія суддів частково погоджується з апеляційної скаргою обвинуваченого в частині призначення основного кримінального покарання без ізоляції від суспільства, та не погоджується з твердження про застосування ст.69 КК України, оскільки суд першої інстанції вже застосував найм`якіше покарання, яке передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Зокрема, ч.1 ст.74 КК України встановлює, що звільнення засудженого від покарання, крім звільнення від покарання на підставі закону України про амністію чи акта помилування, може застосовуватися тільки у випадках, передбачених КК України.

Одним з таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачене ст.75 КК України. Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний зло чин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення.

Обґрунтовуючи підстави для застосування ст.75 КК України, колегією суддів встановлено, що під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції були встановлені обставини, які пом`якшують покарання, а саме визнання щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування потерпілому ОСОБА_10 завданої шкоди у розмірі 22000 грн. Обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

Встановлено, що ОСОБА_8 раніше не судимий, не перебуває на медичному обліку психіатра та лікаря-нарколога, вину у вчиненні злочину, визнав повністю та розкаявся у скоєному, відшкодував завдану шкоду, сприяв розкриттю злочину, офіційно працевлаштований, має постійне місце реєстрації.

Також при застосуванні кримінального покарання, колегія суддів вважає за доцільним врахувати те, що під час події обвинувачений попросив викликати швидку, і сам викликав поліцію, а тому поведінка обвинуваченого після події свідчить про його намагання врятувати потерпілу і усвідомлення своїх протиправних дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що обране обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з реальним відбування покарання є суворим та не відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

Судова колегія вважає за можливе, застосувати щодо обвинуваченого положення ст.75 КК України і звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 роки із покладенням на ОСОБА_8 обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, що не суперечить досягненню мети покарання, передбаченої ст.50 КК України.

Доводи апеляційної скарги потерпілого на предмет невідповідності призначеного покарання обставинам кримінального провадження та тяжкості кримінальних правопорушень, а також особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, а також неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає необґрунтованими. Апелянтом фактично порушуються питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Посилання потерпілого на наявність у обвинуваченого адміністративних стягнень щодо порушення ПДР не може слугувати, як єдина і основна підстава для призначення більш суворого кримінального покарання, оскільки суд призначає покарання в сукупності з усіма ознаками, які визначені у ст.65 КК України.

Отже, застосування кримінального покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі строком на три роки із застосуванням ст.75 КК України, та позбавлення його права керувати транспортними засобами на три роки є справедливим та таким, що враховує відомості про особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, його наслідки, обставини, які пом`якшують і які обтяжують покарання.

Щодо питання задоволення цивільного позову в межах кримінального провадження, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства, правомірно відмовивши у задоволенні таких вимог.

Відповідно до ст.55 Конституції України встановлено, що права і свободи кожного захищаються судом. Згідно ст.1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, тобто транспортним засобом, відшкодовується особою, яка володіє, використовує, зберігає або утримує таке джерело.
Таким чином, обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі скоєні злочину, передбаченого ст.286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.
Відповідно до матеріалів провадження потерпілим ОСОБА_10 по справі заявлено цивільний позов до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 25000 грн., який уточнено 16.12.2019 року та суму позову знижено до 17372 грн. 20 коп.
У судовому засіданні обвинувачений пояснив, що він відшкодував потерпілому у рахунок завданої шкоди 22000 грн.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що відсутні правові підстави для задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки обвинувачений повністю відшкодував матеріальну шкоду, і це підтверджується матеріалами кримінального провадження (розписка ОСОБА_10 (а.с.130, т.1).
Крім того, потерпілим ОСОБА_10 заявлено позивні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті ДТП на суму 100 000 грн.
Відповідно до ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові ( дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Під час судового засідання потерпілий пояснив, він є братом загиблої, разом з нею проживав тимчасово, у період з листопада 2017 року по квітень 2018 року, доказів такого проживання суду першої інстанції не надав. З квітня 2018 року він проживав за адресою: АДРЕСА_4 у кімнаті, яка йому належить. При цьому у судовому засіданні потерпілий не зміг назвати адресу, за якою останній час проживала ОСОБА_13 , що доводить факт його не проживання з померлою, як протягом тривалого часу, так і на день її смерті.
Матеріалами провадження, вбачається, що квартира АДРЕСА_5 , яка належала ОСОБА_13 на праві власності, була передана в іпотеку у травні 2019 року у зв`язку з укладенням 05.04.2019 року договору позики між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на суму 381000 грн., а також ОСОБА_13 за життя укладала договір довічного утримання, але такою особою не був брат ОСОБА_10 .
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_10 , оскільки останній не проживав з сестрою і не піклувався на час її смерті.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2020 року, стосовно ОСОБА_8 , змінити.

Звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України із іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до вимог ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4