Справа № 128/15/20
Провадження №11-кп/801/1216/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 17 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001045 від 26.11.2019 року відносно
обвинуваченого ОСОБА_7 , уродженця смт. Вороновиця Вінницького району Вінницької області, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
якою продовжено застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

З 03.01.2020 у провадженні Вінницького районного суду Вінницької області знаходиться на розгляді дане кримінальне провадження.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 звернувся до суду з письмовим клопотанням про продовження застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , посилаючись на те, що такий строк спливає 25.09.2020, і ризики які стали підставою для його застосування не змінилися та не відпали, а саме: обвинувачений ОСОБА_7 на час затримання не працював, є раніше 8 разів судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які не зняті і та непогашені у встановленому законом порядку; ОСОБА_7 не має сім`ї, утриманців, отже не має соціально стримуючих факторів, тому вважав, що останній може переховуватися від суду, вчинити незаконний вплив на свідків, які ще недопитані в судовому засіданні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки схильний до подальшого вчинення злочинів.
В свою чергу обвинувачений та його захисник заперечили проти задоволення клопотання прокурора, просили змінити обвинуваченому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 17 вересня 2020 року клопотання прокурора ОСОБА_6 задоволено. Продовжено застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів у ДУ «Вінницька установа виконання покарань», а саме по 15.11.2020 включно.
У задоволенні усного клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт відмовлено.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 17 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким обрати стосовно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що він під вартою перебуває більше десяти місяців, стан його здоров`я не покращується, зобов`язується з`являтися на кожне судове засідання і ніякого тиску не здійснювати ні на свідків, ні на понятих. Вважає, що прокурор свідомо затягує розгляд даного кримінального провадження, так не забезпечує явку до суду понятих. Також судом не було взято до уваги, що при продовжені йому строку тримання під вартою прокурор зазначає одні і ті ж самі підстави.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 подану ним апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного і також просив її задовольнити посилаючись на викладенні в ній доводи.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.
Згідно ст.331 КПК України під час судового засідання суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити або скасувати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.
При вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою та відмовляючи в задоволенні усного клопотання обвинуваченого про зміну йому запобіжного заходу з тримання під варто на домашній арешт, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_7 застосований за рішенням суду, тобто у спосіб, встановлений КПК України. Наразі продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_7 є раніше неодноразово судимою особою за вчинення умисних корисливих злочинів, хоча і має постійне місце проживання на території Вінницького району Вінницької області, але неодружений, не має сім`ї, дітей, утриманців, на час затримання офіційно не працював, що свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не має на волі соціально струмуючих факторів, обвинувачується у вчинені тяжкого умисного корисливого злочину, на даний час судовий розгляд даного провадження триває, в суді не заслухані покази свідків, обвинуваченого, не досліджені документи, тому суд вважав, що наразі існують та не відпали ризики незаконного впливу ОСОБА_7 на свідків, з метою зміни їх показів у суді, вчиненням ним іншого кримінального правопорушення, а також переховування ним від суду.
Таким чином, суд першої інстанції не зачіпаючи питання доказовості вини обвинуваченого, з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, вважав, що для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, за доцільне останньому продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме - по 15.11.2020 включно. Також вважав, що клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо зміни йому запобіжного заходу є необґрунтованим, оскільки ні обвинуваченим, ні його захисником суду не були надані належні та допустимі докази, які б спростовали наведені ризики прокурором.
Так, вирішуючи питання щодо продовження строків тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, апеляційним судом було встановлено, що зазначені вимоги закону судом були дотримані, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність продовження застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 та відмови у задоволенні клопотання останнього щодо зміни запобіжного заходу з тримання під варто на домашній арешт, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України, віднесено до тяжких.
Це узгоджується також із нормою п.5 ч.2 ст.183 КПК України, за змістом якої запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо можливості застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, у зв`язку погіршенням стану його здоров`я та затягуванням прокурором судового розгляду, так як при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати також і тяжкість звинувачення. Оскільки наявність зареєстрованого постійного місця проживання на території Вінницького району Вінницької області, погіршення стану здоров`я не є безумовною підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу, зазначене не має такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.
Також матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування ОСОБА_7 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України.
Ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_7 під вартою, або ж про інші обставини, які б переважили встановлені ризики.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»).
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Наряду з вказаним, у п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» зазначено, що розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що встановлені судом обставини у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення з урахуванням характеру протиправних насильницьких дій, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , який протягом життя вісім разів притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини та був засуджений за їх вчинення, відбував призначені покарання, за які також судом звільнявся умовно-достроково не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, вказують на обґрунтованість продовження застосованого до обвинуваченого саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також дають підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а доводи апеляційної скарги викладених в ній висновків суду не спростовують.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для її скасування, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 17 вересня 2020 року, якою продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів - залишити без змін.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4