Номер провадження: 11-сс/813/1851/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників власника майна АТ «Банк «Портал» - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

в присутності слідчого: ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу голови правління АТ «Банк «ПОРТАЛ» ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001007, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, -

встановив:

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001007, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України та накладено арешт на маневровий тепловоз ЧМЕЗ №4937 із забороною відчуження, розпорядження та користування.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що існує необхідність в забезпеченні збереження майна, в тому числі виконання завдань кримінального провадження, а саме повного, всебічного розслідування, проведення ряду слідчих дій та експертних досліджень. Також судом взято до уваги наявність існування ризику відчуження, приховування, пошкодження або зміни майна.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді голова правління АТ «Банк «ПОРТАЛ» ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судове рішення підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

В обгрунтування належності зазначеного майна АТ «Банк «ПОРТАЛ» голова правління ОСОБА_10 послався на наявність укладеного договору № 1523-КЛ про відкриття кредитної лінії від 23.09.2015 року та усіх додаткових договорів до нього, в тому числі договору застави №43 від 27.04.2018 року і договору про задоволення вимог кредитора №2 від 05.12.2019 троку, відповідно до якого АТ «Банк «ПОРТАЛ» набув право власності на маневровий тепловоз ЧМЕЗ №4937, 1986 року випуску з моменту укладення такого договору та є добросовісним набувачем майна.

При цьому, доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час розгляду клопотання залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а саме не встановлений фактичний власник маневрового тепловозу ЧЕМЗ №4937 та клопотання розглянуто без представника власника майна. Стверджує, що технічний стан, вартість та інші покажчики арештованого майна маневрового тепловозу не можуть довести або спростувати обставини кримінального провадження. Вважає, що проведення будь-якої експертизи технічного стану або вартості тепловозу не зможе довести чи спростувати факти чи обставини, які мають значення для кримінального провадження, оскільки арештоване майно не є доказом та предметом злочину, а зазначені слідчим суддею ризики є помилковими.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову якою відмовити у задоволені клопотання.

Одночасно в апеляційній скарзі апелянт порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки оскаржувана ухвала постановлена без його виклику, а тому лише після отримання ухвали слідчого судді, представником була подана скарга.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників власника майна, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін; пояснення слідчого у провадженні якого перебувають матеріали кримінального провадження; вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Щодо доводів пропуску строку для звернення з апеляційною скаргою.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційні скарги на ухвалу слідчого судді можуть бути подані протягом п`яти днів з дня їх проголошення.

Частиною 3 статті 395 КПК України передбачено, що для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів провадження вбачається, що згідно наданого апелянтом договору про задоволення вимог кредитора № 2 від 05.12.2019 року АТ «Банк Портал» є власником зазначеного майна, однак оскаржувана ухвала постановлена без виклику та участі представника власника майна АТ «Банк «Портал», у зв`язку з чим апелянти не мали об`єктивної можливості подати апеляційну скаргу в межах передбаченого законом строку. Будь-які відомості щодо часу отримання ними копії оскаржуваної ухвали в матеріалах справи відсутні, а тому апеляційний суд вважає вірним посилання апелянта про обізнаність щодо існування оскаржуваної ухвали з інформації старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 саме 03.11.2020 року.

Враховуючи подання головою АТ «Банк «Портал» ОСОБА_10 апеляційної скарги 06.11.2020 року, апеляційний приходить до висновку про відсутність підстав для розгляду питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки у відповідності до вимог ч.3 ст.395 КПК України строк є таким, що фактично не пропущений.

Щодо доводів апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя не в повній мірі дотримався вищевказаних вимог Закону та практики ЄСПЛ, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно із забороною відчуження, розпорядження та користування у рамках зазначеного кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001007, внесеного до ЄРДР 30.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а саме за фактом одержання неправомірної вигоди посадовими особами ДП «МТП «Южний» для юридичної особи ТОВ «Метком Груп», які використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, визначили переможцем та уклали договір щодо купівлі та поставки маневрених тепловозів ЧМЕЗ № 5330 та ЧМЕЗ № 4937 неналежної якості на загальну суму 26000000 (двадцять шість мільйонів) гривень, що спричинили тяжкі наслідки.
В подальшому 22.10.2020 року органом досудового розслідування з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження подано до слідчого судді клопотання про накладення арешту на маневрений тепловоз ЧМЕЗ №4937, в якому слідчий просив накласти арешт із забороною користування та вчинення будь яких дій пов`язаних із відчуженням зазначеного тепловозу.
В судовому засіданні апеляційного суду представники власника майна вказали на те, що дані про належність маневрених тепловозів саме АТ «Банк «Портал» матеріали справи не містять і такі дані не залучені слідчим до поданого клопотання. Окрім цього представники послалися на те, що орган досудового розслідування не звертався до власника зазначеного майна з вимогою щодо огляду тепловозів та не здійснював жодних заходів для проведення відповідних слідчих дій. Крім того, представник вказав, що власником арештованого майна було додано до апеляційної скарги інформацію про місцезнаходження маневрового тепловозу ЧМЕЗ №4937 та його вартість на час отримання його в якості заставного майна.
Водночас, в апеляційному суді слідчий підтвердив, що ним не була витребувана офіційна інформація щодо власників арештованого майна і будь які докази на підтвердження належності майна на який він просив накласти арешт не подавались у якості додатків до клопотання.
Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
При цьому слідчий суддя не звернув уваги на відсутність у матеріалах клопотання офіційних даних на підтвердження права власності майна, а саме маневрового тепловозу ЧМЕЗ №4937 на який слідчий просив накласти арешт відповідній фізичній чи юридичній особі і незважаючи на відсутність цих даних, розглянув подане клопотання, фактично позбавивши власника майна права на участь при розгляді зазначеного клопотання.
Окрім цього, слідчий суддя, задовольняючи подане клопотання, наклав арешт на маневровий тепловоз ЧМЕЗ № 4937 із забороною його відчуження, розпорядження та користування, фактично вийшовши за межі заявлених у клопотанні слідчого вимог в яких слідчий просив лише накласти заборону на відчуження та користування цим майном.
Наведені вище порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає істотними та приходить до висновку про необхідність скасування ухвали.
Разом з цим приймаючи до уваги встановлені обставини перебування на даний час маневрових тепловозів у користуванні власника майна, дослідивши під час апеляційного розгляду надані учасниками процесу документи, з метою досягнення справедливого балансу між правами та інтересами власників майна, а також з метою виконання завдань досудового розслідування, закріпленими положеннями ст. 2 КПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність накладення арешту на тепловоз, з огляду на таке.
З долучених до клопотання копій матеріалів вбачається, що обставинами розслідування у даному кримінальному провадженні являється зловживання владою та службовим становищем посадовими особами ДП «МТП Южний», які маючи на меті одержання неправомірної вигоди для іншої юридичної особи, уклали договір купівлі та поставки товару неналежної якості, а саме маневрових тепловозів ЧМЕЗ №5330 та № 4937, що стало наслідком спричинення шкоди у сумі 26000000 грн.
Зазначені матеріали вказують на те, що для встановлення фактичної вартості спричинених злочином матеріальних збитків, існує необхідність щодо безпосереднього огляду зазначених тепловозів та проведення відповідних експертних досліджень.
При цьому, матеріали клопотання містять дані про неможливість встановлення місцезнаходження маневрових тепловозів на час звернення з клопотанням слідчого.
За таких обставин слід вважати, що зазначені маневрові тепловози є речовим доказом, оскільки містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому з урахуванням заявлених слідчим у клопотанні обставин, у відповідності до положень ч.2 ст.170 КПК України на них можливо накласти арешт.
За таких обставин, апеляційний суд вважає клопотання прокурора в частині необхідності накладення арешту на майно мотивованим та обґрунтованим, оскільки маневрений тепловоз ЧМЕЗ №4937 є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, у органа досудового розслідування існує потреба необхідності його огляду та проведення відповідних експертних досліджень, що може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Таким чином за наведених вище обставин, не можуть бути прийняті до уваги посилання апелянта на неможливість накладення арешту з огляду на те, що зазначений тепловоз не є предметом правопорушення, оскільки з урахуванням вищенаведеного ці доводи є передчасними.
Метою накладення арешту на майно є збереження речових доказів, запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження.
З урахуванням нездійснення органом досудового розслідування до теперішнього часу усіх необхідних слідчих дій у даному кримінальному провадженні, апеляційний суд вважає, що тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, в даному випадку є обґрунтованим і виправдовує таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.
При цьому, зважаючи на надані власником майна дані, а саме належність зазначеного вище тепловозу ЧМЕЗ №4937 АТ «Банк «Портал», вказівку представників на його місцезнаходження, бажання власника на відчуження цього майна в подальшому та в тому числі використання цього тепловозу на даний час за призначенням, що жодним чином не перешкоджає органу досудового розслідування проводити необхідні слідчі дії, апеляційний суд вважає необхідним встановити строк, який буде достатнім для проведення органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні усіх необхідних слідчих дій, а саме до 31 грудня 2020 року.
При цьому апеляційний суд виходить з наведених вище вимог кримінального процесуального закону, існуючої практики ЕСПЛ, якими визначено право на мирне володіння майном що повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.
Крім того, апеляційний суд вважає необхідним звернути увагу на дотримання розумних строків досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, передбачених ст. 28 КПК України.
Апеляційним судом встановлено, що з моменту внесення даних до ЄРДР за вищевказаною подією, а саме з 30.10.2019 року та до моменту розгляду апеляційної скарги, орган досудового розслідування не здійснив необхідних та невідкладних заходів для встановлення дійсних власників майна, огляду тепловоза та проведення його оцінки, при цьому прокурор не навів жодних даних, які б вказували на перешкоджання проведенню таких дій зі сторони дійсних власників майна.
Таким чином, апеляційний суд вважає таку бездіяльність органу досудового розслідування та прокурора у даному кримінальному провадженні, яка полягає у нездійсненні невідкладних та необхідних слідчих дій у даному кримінальному провадженні неприпустимою, що з огляду на положення ст.28 КПК України є невиправданою, оскільки тягне за собою порушення принципу розумності строку проведення досудового розслідування.
Висновки апеляційного суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Апеляційний суд приходить до висновку, що слідчим суддею при розгляді клопотання не дотримано принципів повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, чим допущено істотні порушення норм чинного кримінального процесуального законодавства.
Приймаючи до уваги встановлені апеляційним судом процесуальні порушення з боку слідчого судді, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу власника майна необхідно задовольнити частково, а оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати, постановивши нову постанову, якою задовольнити клопотання прокурора частково, накласти арешт на маневрений тепловоз ЧМЕЗ №4937 строком до 31.12.2020 року із забороною його відчуження, звернувши увагу органу досудового розслідування на необхідність дотримання вимог ст.28 КПК України щодо розумних строків досудового розслідування.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргуголови правління АТ «Банк «ПОРТАЛ» ОСОБА_10 , задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001007, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001007, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.10.2019 року.

Накласти арешт на маневровий тепловоз ЧМЕЗ № 4937, який належить АТ «Банк «Портал» із забороною його відчуження.

Визначити строк дії ухвали в частині накладення арешту на маневровий тепловоз ЧМЕЗ № 4937 до 31.12.2020 року.

Звернути увагу слідчого та прокурора - процесуального керівника у кримінальному провадженні на необхідність дотримання вимог ст.28 КПК України щодо розумних строків досудового розслідування.
Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4