Справа № 304/462/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.01.2021 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки ОСОБА_4 , прокурорки ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/366/20 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 на вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 25. 06. 2019.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з повною загальною середньою освітою, не працюючий, одружений, що має на утриманні малолітню дитину, не судимий, засуджений:
- за ч. 1 ст. 164 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) годин.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 , будучи згідно рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 27. 09. 2010 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_8 на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/2 частини всіх видів його доходів, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27. 09. 2010 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, у період з 01. 08. 2016 по 17. 07. 2017, будучи працевлаштованим в ТОВ «Хазард», не повідомив державного виконавця про працевлаштування, чим злісно ухилився від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), що станом на 01. 02. 2019 призвело до виникнення заборгованості у сумі 91 515,52 грн.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 25. 06. 2019 щодо ОСОБА_6 змінити та призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк до 02 (двох) років. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вирок суду першої інстанції є незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість призначеного покарання. Вказує і на те, що не дивлячись на визнання свої вини в суді першої інстанції, ОСОБА_6 надав неправдиві свідчення про те, що йому було невідомо про заборгованість по аліментах на утримання дітей, оскілки відділ ДВС неодноразово повідомляв ОСОБА_6 про існування заборгованості. Потерпіла також зазначає, що з 2017 року

-2-

обвинувачений принципово не влаштовувався на роботу офіційно, з метою уникнення стягнень по аліментах, хоча зі слів родичів обвинуваченого, останній працює на приватних ремонтних та будівельних об`єктах, де отримує щомісячно заробітну плату в розмірі від 14 до 17 тисяч гривень. Звертає увагу і на те, що всупереч наданій в суді першої інстанції обіцянці частково погасити заборгованість по аліментах в розмірі 80 тисяч гривень, що було прийнято до уваги судом при призначенні покарання, на сьогоднішній день ОСОБА_6 жодних коштів на картку не перерахував, а висловив лише намір перераховувати протягом двох-трьох місяців по 1000 грн. аліментів на двох дітей, для запобігання повторних кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 164 КК України. При врахуванні наявності на утриманні у обвинуваченого малолітньої дитини, яку наразі виховує ОСОБА_6 , просить взяти до уваги те, що зі слів односельчан, біологічний батько цієї дитини також приймає участь у вихованні цієї дитини. За наведених обставин, призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 вважає несправедливим через м`якість та недостатнім для виправлення обвинуваченого, який злісно ухиляється від утримання своїх малолітніх дітей, заборгувавши станом на червень 2019 року 119 тисяч гривень.
В запереченні на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_6 зазначив про законність і обґрунтованість вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 25. 06. 2019 та безпідставність і невмотивованість апеляційної скарги потерпілої. Вказує на те, що в ході судового розгляду вину у вчиненому визнав, жалкує, що не зміг взяти участь у вихованні дітей, бажав погасити заборгованість по аліментах, в силу своїх можливостей, сплачував поточні платежі, оскільки повної суми до сплати в нього не вистачало. Окрім того, в нього на утриманні малолітня дитина та дружина, яка ніде не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, також на його утриманні батько похилого віку, над яким згідно рішення суду встановлено піклування і він призначений піклувальником. Також зазначає і проте, що потерпіла не мала право на оскарження вироку суду щодо призначеного йому покарання, оскільки, відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 393 КПК України, потерпілий або його законний представник чи представник має право подавати апеляційну скаргу в частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції. Потерпіла жодних вимог в кримінальному провадженні, до нього не заявляла.
Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, пояснення потерпілої ОСОБА_8 , на підтримання поданої апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги потерпілої, думку прокурорки яка не підтримала апеляційну скаргу, оскільки погоджується із вироком суду першої інстанції, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, прийшов до висновку проте, що апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_11 не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Як встановлено матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування й судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України при обставинах викладених у вироку суду, ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю та показав, що він з 2016 року працював у ТОВ «Хазард», а до того у Т. Реметівському психоневрологічному інтернаті. Про існування судового

-3-

рішення щодо стягнення аліментів знав, однак в той же час не знав, що про прийняття на роботу, чи звільнення мав повідомляти виконавчу службу. Крім того, оскільки при розгляді у 2016 році справи про позбавлення його батьківських прав відносно доньки та сина, потерпіла наголошувала, що аліменти їй не потрібні, він не розібравшись, чи має такі сплачувати, чи ні, випустив дане питання з уваги. На даний час хотів частково виплатити потерпілій кошти в якості погашення заборгованості за аліментами, для чого отримав позику у 80 000 грн., однак ОСОБА_8 відмовилася, а тому врегулювати спір йому не вдалося.
Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, така стверджується показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка показала, що у 2010 році було ухвалено рішення про стягнення з обвинуваченого аліментів на утримання їх спільних дітей. З вказаного часу до 2016 року обвинувачений був працевлаштований та з нього стягувалися аліменти, однак звільнившись з вказаної роботи та згодом влаштувавшись на іншу роботу, не повідомив про це виконавчу службу, у зв`язку з чим аліменти були стягнуті лише за два місяці, за його останнім місцем роботи. В той час рішенням Перечинського районного суду у справі за її позовом, ОСОБА_6 було позбавлено батьківських прав як такого, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків. В послідуючому обвинувачений працював лише неофіційно.
Вина обвинуваченого також стверджується сукупністю доказів зібраних у кримінальному провадженні, які досліджені та перевірені судом, зокрема: письмовою заявою ОСОБА_8 від 01. 02. 2019; рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 12. 10. 2010 та додатковим рішенням цього ж суду від 12. 11. 2010; постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 22901875 від 26. 11. 2010; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20. 08. 2013; постановою про накладення штрафу від 19. 09. 2018; постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 14. 02. 2018; повідомленням ТОВ «Хазард» вих. № 58 від 20. 02. 2019 та доданим звітом про здійснені розрахунки; відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 06. 02. 2019 № 8379, якими підтверджуються періоди працевлаштування ОСОБА_6 ; розрахунками заборгованості по аліментах від 25. 02. 2019 № 22901875 та від 03. 06. 2019 № 22901875, за останнім з яких заборгованість ОСОБА_6 по сплаті аліментів за виконавчим листом № 2-358/10 станом на 01. 06. 2019 склала 119 437,02 грн.
Таким чином, суд першої інстанції встановив фактичні обставини, дослідив та проаналізував зібрані докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, із дотриманням положень ст. 94 КПК України, та прийшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення, правильно кваліфікував його діяння за ч. 1 ст. 164 КК України . При цьому, всім наявним доказам суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Крім того, суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним. Таким чином, вирок суду за змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи потерпілої ОСОБА_8 про невірну оцінку судом показань обвинуваченого, які на її думку носили неправдивий характер, оскільки встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, в тому числі і з врахуванням показань обвинуваченого, вказують саме на злісне ухилення ОСОБА_6 від сплати аліментів, підтверджені доказами, яким місцевий суд у порядку ст. 94 КПК України дав оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а

-4-

сукупності цих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку і прийняв обґрунтоване рішення про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_8 не містить та судом не встановлено, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Стосовно призначеного ОСОБА_6 покарання, то апеляційний суд вважає його достатньо мотивованим і обґрунтованим.
Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції частини статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24. 10. 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
В пункті 3 зазначеної Постанови вказано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Ці вимоги закону судом першої інстанції належним чином дотримані.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, яке належить до нетяжких злочинів, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також те, що згідно досудової доповіді, складеної фахівцем уповноваженого органу з питань пробації, результати оцінки ОСОБА_6 показали середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення. Покарання у виді громадських робіт цілком можливе за умови здійснення мінімального нагляду та застосування соціально- виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчинення обвинуваченим повторних кримінальних правопорушень. Обставинами, які пом`якшують покарання є щире каяття, молодий вік та наявність малолітньої дитини на утриманні, обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.
З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у межах санкції інкримінованого йому злочину, - у виді громадських робіт, при цьому під час розгляду справи в суді першої інстанції із запропонованим прокурором видом і розміром покарання повністю погодилась і потерпіла.

-5-

Доводи, викладені в апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_8 , зокрема про те, що ОСОБА_6 для себе жодних висновків не зробив, заборгованість по аліментах на утримання дітей не погасив та не має наміру таку погашати, на думку колегії суддів, правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують. Вказані доводи спростовуються також тим, що обвинувачений ОСОБА_6 під час розгляду апеляційним судом апеляційної скарги, частково почав сплачувати заборгованість по аліментам.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покаранням обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався вимог ст. 65 КК України.
Крім того, відповідно до вимог ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції може змінити вирок лише у разі, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Згідно з вимогами ст. 408 КПК України, повноваження апеляційного суду при зміні вироку суду першої інстанції відтворюють принцип заборони погіршення правового становища обвинуваченого. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.
Натомість, в апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 , висуваючи вимогу про зміну вироку суду, фактично просить погіршити становище обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу, внаслідок його м`якості та необхідності призначити обвинуваченому ОСОБА_6 більш суворе покарання, при цьому, про постановлення нового вироку в апеляційній скарзі потерпілої не йдеться.
Виходячи з положень ст. 403 КПК України, діючи у межах поданої потерпілою ОСОБА_8 апеляційної скарги, колегія суддів позбавлена можливості погіршити становище обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки апеляційний суд наділений повноваженнями змінити вирок суду лише у випадках, коли зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого, тому в силу положень ст. 421 КПК України, в задоволенні апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_8 слід відмовити.
При прийнятті рішення колегія суддів враховує також положення КПК України, відповідно до яких апеляційний суд не вправі погіршити становище особи за відсутності апеляційних скарг прокурора чи потерпілих, застосувати кримінальний закон, що обтяжує відповідальність обвинуваченого та погіршує його становище.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які давали б підстави для зміни чи скасування вироку, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 25. 06. 2019 щодо ОСОБА_6 - без змін.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: