Кагарлицький районний суд Київської області
Справа № 368/642/19
номер провадження 1-кп/368/46/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2020 рокум.Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області у складі:

Головуючого: суддя ОСОБА_1

При секретарі: ОСОБА_2

ОСОБА_3

З участю сторін:

Сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 .

Сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_5

- розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Кагарлицького районного суду Київської області в м. Кагарлик суддею одноособово кримінальне провадження за ч. 1 ст. 185 КК України, внесеного 23.03.2019 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000113 відносно обвинуваченого:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горохуватка Кагарлицького району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, неодруженого, дітей неповнолітніх на утриманні не має, раніше не судимого, -
- якому в рамках даного кримінального провадження 16.05.2019 року повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, -
- відносно якого запобіжний захід під час досудового слідства, судового слухання справи, - не обирався, суд, -
В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
21.03.2019 орієнтовно о 18 год. 20 хв. обвинувачений ОСОБА_5 спільно із своїми знайомими, - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на автомобілі таксі марки «Opel», модель «Astra J», білого кольору, державні номерні знаки НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , прибули до магазину «Фора», розташованого за адресою: пл. Торгова, 6, м. Кагарлик, Київської області.

Після зупинки автомобіля потерпілий ОСОБА_7 у власних потребах зайшов до магазину «Фора», а обвинувачений ОСОБА_9 разом із ОСОБА_6 залишились в салоні автомобіля.

В цей час обвинувачений ОСОБА_9 помітив, що потерпілий ОСОБА_7 залишив приміщення магазину «Фора», та, не підходячи до автомобіля, на якому прибув до даного місця, разом із іншими особами пішов від магазину.

Одночасно обвинувачений ОСОБА_9 помітив поряд із собою на задньому сидінні автомобіля мобільний телефон марки «Samsung», модель «galaxy J 6+», IMEI № НОМЕР_2 , власником якого є потерпілий ОСОБА_10 .

В цей час у обвинуваченого ОСОБА_5 виник раптовий, прямий, визначений умисел на крадіжку чужого майна, - мобільного телефону, який належить потерпілому ОСОБА_7 .

Далі, реалізуючи свій раптовий, прямий, визначений умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою збагачення за рахунок чужого майна, обвинувачений ОСОБА_5 , достеменно усвідомлюючи, що телефон належить потерпілому ОСОБА_10 , упевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та не усвідомлює факту вчинення ним крадіжки майна, таємно від ОСОБА_11 та водія таксі, - ОСОБА_8 , сховав мобільний телефон «Samsung galaxy J 6+» IMEI № НОМЕР_2 , синього кольору, вартість якого згідно висновку експерта № 13-1/819 від 10.05.2019 становить 3750 грн., взявши його до руки та в подальшому положивши в кишеню куртки, - чим вчинив таємне викрадення вищевказаного мобільного телефону.

З місця вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_5 зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 3750 грн. (три тисячі сімсот п`ятдесят гривень).

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 185 КК України як умисні, протиправні дії, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка).
Отже, при визнанні обвинуваченого ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, та, відповідно, при винесенні обвинувального вироку судом було враховано положення ст. 2 КК України.
Так, згідно ст. 2 КК України:
Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не може бути притягнений до кримінальної відповідальності за той самий злочин більше одного разу.
Отже, кримінальне законодавство виконує свої завдання притаманним йому способом, (ч. 2 ст. 1), а саме, - визначає коло та види суспільно небезпечних діянь, називає їх злочинами і встановлює за їх вчинення відповідне покарання. Це означає, що кримінальну відповідальність і покарання тягне за собою тільки така суспільно небезпечна дія або бездіяльність, яка повністю підпадає під ознаки складу злочину, що визначені в законі.
Слід зазначити, що в ст. 2 КК України закріплені основні принципи кримінального права - принцип законності і принцип відповідальності особи за вчинене діяння при наявності її вини.
Характерними ознаками кримінальної відповідальності є:
- її зв`язок лише із спеціальним видом правопорушення - злочином;
- обов`язок особи відповідати перед державою за свої злочинні діяння і бути покараною (зазнати обмежень, втрат);
- міра відповідальності (покарання) особи за вчинений нею злочин визначається лише судом відповідно до закону.
Відповідно, згідно з ст. 2 КК України загальною підставою кримінальної відповідальності є склад злочину, тобто наявність у дії або бездіяльності особи усіх юридичних ознак злочину, визначеного КК України. Думки, бажання, переконання, хоч би і висловлені у тій чи іншій формі, самі по собі, якщо вони не були втілені у конкретному протиправному діянні, не породжують кримінальну відповідальність.
Кримінальна відповідальність настає за протиправні діяння людини, які були нею вчинені умисно або з необережності.
Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, тобто при наявності об`єктивних (об`єкт, діяння, наслідки, причиновий зв`язок, а іноді, крім того, час, спосіб, місце, обстановка вчинення злочину) і суб`єктивних (суб`єкт, вина, крім того, у ряді випадків, мотив, мета) ознак, які характеризують певне суспільно небезпечне діяння як злочин, що створює таке юридичне поняття, як склад злочину.
Отже, вчинення особою злочину, - це з правової точки зору підстава виникнення кримінальної відповідальності, пов`язаною з появою у особи, яка вчинила злочин, обов`язку перетерпіти певні зміни свого правового становища.

Зглядаючись на положення ст. 2 КК України, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення під час розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 наведено належні, допустимі, прямі та не прямі докази, які свідчать про ту обставину, що в діях обвинуваченого ОСОБА_5 містяться ознаки, які слугують підставою для кримінальної відповідальності гр.. ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Також при винесенні вироку судом було враховано положення ст. 62 Конституції України.
Так, згідно ст. 62 Конституції України:
Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.
Зглядаючись на вищевказану норму основного Закону України, слід зазначити, що вона закріпила в собі п.1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, у п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, принципі 36 Звід принципів захисту всіх осіб, що піддаються затриманню або ув`язненню в будь-який формі, презумпцію невинуватості.
Презумпція невинуватості об`єктивне правоположення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. по справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримі- нального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Отже, правило презумпції невинуватості означає, що обвинувачений може бути визнаний винним у вчиненні злочину і покараний лише за умови, що його вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду.

Принцип презумпції невинуватості охоплює такі демократичні ідеї правосуддя, які, як правові положення, одержали закріплення в Конституції України, а також глибоко і всебічно конкретизовані в різних нормах кримінально - процесуального законодавства:
- ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, (ч. 2 ст. 62 Конституції України).
Відповідно до положень діючого КПК України вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи зобов`язані прокурор, слідчий, на яких покладається обов`язок виявити обставини, які як викривають, так і виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.
Отже, суд вважає, що при проведенні досудового слідства стороною обвинувачення було забезпечено повне та об`єктивне дослідження обставин справи.
Слід зазначити, що обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Відповідно до закону доказами в кримінальній справі є сукупність фактичних даних, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність суспільно небезпечного діяння, винуватість особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, докази повинні бути отримані тільки уповноваженими на те органами чи посадовими особами, законним способом, з точно і вичерпно передбачених законом джерел, а форма їх фіксації має бути передбачена законом.
Обґрунтування судом правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 .
В даному випадку об`єктом крадіжки є право власності на майно фізичної особи потерпілого ОСОБА_7 .
Предметом крадіжки є саме майно потерпілої особи, - фізичної особи, - ОСОБА_7 , а саме, - річ матеріального світу, - мобільний телефон «Samsung galaxy J 6+», IMEI № НОМЕР_2 , синього кольору, вартість якого згідно висновку експерта № 13-1/819 від 10.05.2019 становить 3750 грн.

Об`єктивна сторона складу злочину, - дії обвинуваченого ОСОБА_5 , спрямовані на умисне, протиправне заволодіння майном потерпілої особи, які виразилися в незаконному фізичному переміщенні викраденої речі, яке було спрямоване на викрадення майна.
В даному випадку злочинні дії обвинуваченого виразилися в тому, що він не помітно для власника та третіх осіб взяв до руки викрадений мобільний телефон, після чого заховав його у своєму одязі, після чого з викраденим майном полишив місце вчинення злочину.
Суб`єктом даного злочину є обвинувачений ОСОБА_5 .
Суб`єктивна сторона даного злочину, - раптовий, прямий, визначений умисел обвинуваченого ОСОБА_5 на умисне, протиправне, таємне заволодіння майном потерпілої особи, - фізичної особи, - потерпілого ОСОБА_7 .
Окрім того, що стосується суб`єктивної сторони складу злочину, в даному випадку суд наголошує на тій обставині, що в діях обвинуваченого ОСОБА_5 має місце саме вчинення злочину, - крадіжки, а не привласнення майна, що звісно, передбачало б лише цивільно правові відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .
Свою правову позицію суд обгрунтовує наступним.
Так, на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідною лише за умов, якщо:
- воно вибуло з володіння власника;
- місцезнаходження цього майна власнику не відомо;
- між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим;
- особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не вчинила будь яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника;
- відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна. Однак за результатами судового розгляду відповідних обставин не встановлено.
Отже, заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно або мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою повновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку цього майна.
Вищевказану правову позицію викладено в правовій позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 02 жовтня 2018 року у справі № 686/23920/16 к.
Відповідно, застосовуючи вищевказані норми права, суд в даному конкретному випадку зазначає, що має місце не привласнення майна, а має місце факт вчинення простої ( не кваліфікованої) крадіжки, так як обвинувачений ОСОБА_5 особисто знав потерпілого ОСОБА_7 , обвинувачений усвідомлював, що потерпілий лише забув телефон у автомобілі таксі, обвинувачений сам вчинив активні дії, спрямовані на протиправне вилучення телефону з володіння власника, які виразилися у прихованні телефону в одязі, та подальше полишення місця вчинення злочину.
Окрім того, під час досудового розгляду та судового розгляду вдалося ідентифікувати законного власника майна, - мобільного телефону, яким є потерпілий в даному кримінальному провадженні, - фізична особа ОСОБА_7 .
Відповідно, суд наголошує, що в даному випадку суттєве значення має саме суб`єктивна сторона складу злочину, а саме, - обвинувачений ОСОБА_5 усвідомлював, що він здійснює крадіжку майна, а саме, - мобільного телефону, усвідомлював, що він здійснює крадіжку майна в ідентифікованого ним власника, - а саме, - в ОСОБА_7 , який є потерпілим в даному кримінальному провадженні, відповідно, обвинувачений ОСОБА_5 усвідомлював, що річ ним не знайдена, а здійснюється проста крадіжка, що і є, зокрема, в сукупності з іншими складовими частинами складу злочину, - підставою для притягнення обвинуваченого ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, - який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України.
Крадіжка майна є закінченою з моменту, коли обвинувачений ОСОБА_5 повністю здійснив умисел на заволодіння майном потерпілої особи, - фізичної особи ОСОБА_7 , а саме, - з того моменту, коли він отримав змогу розпоряджатися викраденим майном, - з моменту полишення салону автомобіля таксі з викраденим телефоном, який було сховано в кармані куртки обвинуваченого.
Підстав для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.ч. 2 5 ст. 185 КК України, - немає, так як відсутні кваліфікуючі ознаки вчинення злочину, передбаченого ст. 185 КК України, а саме, - відсутні повторність, попередня змова групою осіб, вісутнє проникнення у житло чи інше приміщення чи сховище, відсутня ознака, - завдання значної шкоди потерпілому, відсутня ознака, - великі розміри крадіжки, особливо великі розміри, чи вчинення крадіжки організованою групою осіб.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Винність обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні у вчиненні злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України повністю доведена зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами:
- показами обвинуваченого ОСОБА_5 , який в судовому засіданні показав наступне:
Положення ст. 63 Конституції та положення ст. 18 КПК України йому судом роз`яснено та зрозумілі.
Свої інтереси в судовому засіданні буде захищати самостійно, це не викликано відсутністю коштів для укладення угоди з захисником для захисту його законних прав та інтересів в судовому засіданні.
Підтверджує обставини вчиненого злочину, які вказані в обвинувальному акті, вину свою у вчиненні злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, - визнає в повному обсязі, щиро розкаюється.
По суті справи, а саме, - вчиненого ним злочину, може пояснити наступне.
21.03.2019 орієнтовно о 18 год. він спільно з своєю співмешканкою ОСОБА_6 перебував вдома в ОСОБА_7 , який запропонував поїхати в баню, - попаритися.

Вони погодилися на пропозицію ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_7 по телефону викликав таксі, щоб поїхати до магазину «Фора», в якому працює його дружина, щоб взяти кошти, а потім поїхати в баню.

Близько 18 год. 20 хв. цього ж дня він спільно з своєю співмешканкою, - ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 на автомобілі таксі марки «Opel», прибули до магазину «Фора», розташованого в центрі м. Кагарлик.

Після зупинки автомобіля ОСОБА_7 пішов до магазину «Фора», а він спільно із співмешканкою залишились в салоні автомобіля.

В цей час він помітив, що ОСОБА_7 вийшов з магазину магазину «Фора», та, не підходячи до автомобіля таксі, на якому вони приїхали, з невідомими йому особами пішов у невідомому йому напрямку, з його поведінки йому стало зрозуміло, що ОСОБА_7 не збирається йти до таксі та їхати в баню, як домовлялися.

В цей час він помітив поряд із собою на задньому сидінні автомобіля мобільний телефон марки «Samsung», та зрозумів, що даний телефон належить саме ОСОБА_7 , так як ОСОБА_7 саме по даному телефону викликав таксі.

В нього раптово виник умисел на здійснення крадіжки даного телефону, після чого він переконався, що його співмешканка та водій таксі не помітили телефону, після чого взяв телефон та положив його в кишеню курточки.

Далі він попросив водія таксі завезти його та його співмешканку в с. Липовець, - до свого знайомого, на що водій таксі погодився.

Після приїзду в с. Липовець до свого знайомого, під час розпиття спиртних напоїв він запропонував своєму знайомому придбати телефон, який він викрав у ОСОБА_7 .

Про те, що він викрав телефон, він ні своєму знайомому, ні своїй співмешканці, - не казав.

Його знайомий, подивившись телефон, сказав, що може за нього віддати 500 грн., він погодився на дану пропозицію, та віддав телефон своєму знайомому.

Після вчинення крадіжки він сприяв працівникам поліції у розкритті злочину.

У вчиненому щиро розкаюється, обіцяє більше не вчиняти злочини, йому соромно за вчинене, адже він ніколи такого раніше не вчиняв.

Щодо виду та розміру покарання, - погоджується цілком з позицією прокурора, яку вона висловила в судових дебатах.

Окрім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, його вина у вчиненні злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, підтверджується матеріалами кримінального провадження, однак, за клопотанням прокурора ОСОБА_4 та в силу ч. 3 ст. 349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, зокрема, суд визнав за не доцільне допит потерпілого, який надіслав на адресу суду письмові заяви, в яких він просить суд слухати справу без його участі в зв`язку з тим, що претензій до обвинуваченого ні матеріального, ні моральнго характеру, - не має, просить суд слухати кримінальне провадження без його участі, у вирішенні питання щодо призначення виду та розміру покарання покладається на розсуд суду, а також суд визнав за недоцільне допит свідків, дослідження матеріалів справи, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_5 , дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 , зокрема, висновок органу пробації, дослідженням доказів, які стосуються речових доказів, дослідженням доказів, які стосуються судових витрат, обґрунтовуючи своє рішення наступним.
Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Положення ч. 3 ст. 349 КПК України обвинуваченому ОСОБА_5 було роз`яснено судом в судовому засіданні, які йому зрозумілі.

Відповідно, суд на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_5 , та дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 , дослідженням доказів, які стосуються речових доказів, дослідженням доказів, які стосуються судових витрат, а саме:

- Згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , який видано 02 червня 2010 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Горохуватка Кагарлицького району Київської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно, гр. ОСОБА_5 є громадянином України, на час вчинення ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, досягнув віку кримінальної відповідальності;

- згідно картки фізичної особи платника податків, яка видана 26.10.2007 року Кагарлицькою об`єднанню державною податковою інспекцією, ОСОБА_5 має ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ;

- згідно характеристики, виданої виконавчим комітетом Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по місцю проживання характеризується позитивно;

- згідно довідки № 292, яка видана 15.05.2019 року Поліклінікою Кагарлицької центральної районної лікарні, ОСОБА_5 , 1994 року народження, зареєстрований по АДРЕСА_2 , за психіатричною допомогою не звертався і на «Д» обліку в психіатричному кабінеті Кагарлицької ЦРЛ не перебуває;

- згідно довідки № 400, яка видана 27.07.2017 року Поліклінікою Кагарлицької центральної районної лікарні, ОСОБА_5 , 1994 року народження, зареєстрований по АДРЕСА_2 , за наркологічною допомогою не звертався і на обліку в наркологічному кабінеті Кагарлицької ЦРЛ не перебуває;

- згідно довідки вимоги про судимість № 111 26042019/3212, станом на 26.04.2019 року відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності та судимостей у відношенні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горохуватка Кагарлицького району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , - немає.

- згідно досудової доповіді органу пробації від 24.07.2019 року, беручи до уваги інформацію, що характеризує особу обвинуваченого, його спосіб життя, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_5 без обмеження волі або позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб).

- Обставинами, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

- Обставин, які б згідно ст. 67 КК України обтяжували б покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , - під час досудового розслідування кримінального провадження та під час судового слухання справи, - не виявлено.

Мотиви призначення покарання.
Суд, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , керувався, перш за все, - положенням ст. 65 КК України.
Так, згідно положень ст. 65 КК України:
Суд призначає покарання:
- у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України;
- відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
- враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються статтею 69 КК України.
Отже, суд у відповідності до положень ст. 65 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наслідки вчиненого злочину, наявності відомостей про судимість, позицію потерпілої сторони, позицію прокурора.
Так, санкція ч. 1 ст. 185 КК України передбачає покарання в виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або позбавленням волі на строк до трьох років.
Отже, зглядаючись на структуру санкції злочину, який вчинив обвинувачений ОСОБА_5 , - санкція ч. 1 ст. 185 КК України є альтернативною, а тому, враховуючи положення ч. 4 ст. 52 КК України за даний злочин суд призначає лише одне основне покарання.
Згідно ч. 3 ст. 12 КК України злочином середньої тяжкості є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років, отже, обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин середнього ступеню тяжкості.
Отже, враховуючи ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, відповідно, раніше не судимий, злочин вчинив вперше, тяжких наслідків від вчинення злочину не настало, шкода, заподіяна злочином, відшкодована в повному обсязі, обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому злочині, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема, за вчинення дрібних крадіжок, що передбачено ст. 145 КУпАП, по місцю проживання характеризується позитивно, потерпіла особа не має до обвинуваченого претензій ні матеріального ні морального характеру, враховуючи висновок пробації, то суд приходить до висновку що подальше виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 можливо здійснити в умовах без ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України, причому, слід призначити обвинуваченому ОСОБА_5 такий вид покарання, як штраф, причому, у розмірі, який відповідає найнижчій межі, яка передбачена в санкції ч. 1 ст. 185 КК України, а саме, - 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Також при призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом було враховано положення ст. 50 КК України, - поняття покарання та його мета.
Так, згідно ст. 50 КК України:
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Зглядаючись на положення ч. 2 ст. 50 КК України, закон чітко визначає такі цілі покарання, як:
- кара, як відплата засудженому за вчинений злочин;
- виправлення засудженого;
- запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим;
- запобіганню вчинення злочинів з боку інших осіб.
Зглядаючись на вищевказану мету покарання, суд вважає, що призначенням покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у виді штрафу в розмірі 850 грн. буде досягнута мета покарання, причому у поєднанні її каральної та виправної складової, так як на думку суду буде досягнуто мети кари, - як відплати засудженому за вчинений злочин, буде досягнута мета виправлення засудженого, запобігання вчинення ним нових злочинів, та вчинення аналогічного злочину іншими особами.
Окрім того, при призначенні виду та міри покарання судом було враховано висновок про можливість виправлення без обмеження або позбавлення волі на певний строк, який міститься в досудовій доповіді органу пробації з інформацією про соціально психологічну характеристику у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 , яка на підставі ст. 314 1 КПК України надана органом пробації, згідно якої:
- беручи до уваги інформацію, що характеризує особу обвинуваченого, його спосіб життя, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_5 без обмеження волі або позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб).

Також при вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 було враховано положення ППВСУ № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Так, згідно п. 1 ППВСУ № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, згідно п. 1 ППВСУ № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам при призначенні покарання висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі, це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Призначаючи покарання у виді штрафу або виправних робіт і визначаючи їх межі та строки, суд має врахувати майновий стан обвинуваченого, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку, тощо.

Проте, слід роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що у разі несплати штрафу за відсутності підстав для його розстрочки чи його виплати, суд відповідно до положень ч. 5 ст. 53 КК України, ч.ч. 3, 4 КВК України і в порядку, передбаченому ст. 539 КПК України має право замінити не сплачену суму штрафу такими видами покарань, як громадські роботи, виправні роботи або позбавлення волі.
Відповідно, на підставі положень ст.ст. 50, 65 КК України суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 покарань у виді громадських робіт, виправних робіт, арешту, позбавлення волі, з урахуванням особи обвинуваченого та його характеризуючих обставин, які були досліджені судом, будуть занадто суворим покаранням, яке не співрозмірне вчиненому злочину.

Окрім того, суд вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 підстав для застосування положень ст. 69 КК України, - призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, - немає.

Цивільний позов
Цивільний позов в даному кримінальному провадженні відсутній, напроти, в матеріалах кримінального провадження містяться письмові заяви потерпілого ОСОБА_7 , в яких потерпілий зазначає, що претензій ні матеріального ні морального характеру до обвинуваченого не має.

Речові докази по справі:
Вирішення питання щодо речових доказів врегульовано ст. 100 КПК України, так:
- згідно ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом при ухваленні рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
В матеріалах кримінального провадження міститься постанова слідчого СВ Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київської області від 12.04.2019 року, згідно постановляючої частини якої:

1. Визнано в якості речових доказів у кримінальному провадженні № 0000113 від 23.03.2019 з попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 185 КК України:

- мобільний телефон «Samsung Galaxy J6+» IMEI № НОМЕР_2 ;

- сім-карту оператора «Київстар» за номером НОМЕР_5 ;

- сім-карту оператора «Водафон» за номером НОМЕР_6 .

2. Речові докази передати на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_7 .

Також в матеріалах справи міститься розписка про збереження майна, переданого на відповідальне зберігання від 14.04.2019 року, видана потерпілим, з якої вбачається, що станом на даний час речові докази по справі у виді:

- мобільного телефону «Samsung Galaxy J6+» IMEI № НОМЕР_2 ;

- сім-карти оператора «Київстар» за номером НОМЕР_5 ;

- сім-карти оператора «Водафон» за номером НОМЕР_6 , -

- знаходяться на відповідальному зберіганні у потерпілого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

В даному випадку суд застосовує положення п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України, згідно з яким гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно, враховуючи вищевикладене, керуючись п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України, суд приходить до висновку щодо того, що речові докази по кримінальному провадженні у виді:

- мобільного телефону «Samsung Galaxy J6+» IMEI № НОМЕР_2 ;

- сім-карти оператора «Київстар» за номером НОМЕР_5 ;

- сім-карти оператора «Водафон» за номером НОМЕР_6 , -

- які знаходяться на відповідальному зберіганні у потерпілого, - залишити потерпілому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Процесуальні витрати по справі.
- згідно ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалою.
В матеріалах кримінального провадження міститься довідка про витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні № 0000113 (висновок експерта від 10.05.2019 № 13 1/819), з якого вбачається, що вартість залучення експерта за проведення судово товарознавчої експертизи становить 314 (триста чотирнадцять) грн. 02 коп.

Суд вважає, що вищевказану суму витрат на залучення експерта слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 , - на користь держави.

Заходи забезпечення кримінального провадження.
Заходи забезпечення кримінального провадження передбачені ст. 131 КПК України.
Накладення грошового стягнення, тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом, відсторонення від посади, арешт майна, затримання особи, запобіжні заходи, - в даному кримінальному провадженні не застосовувалися.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи положення ст. 368 КПК України, суд приходить до висновку, що:

- мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 ;

- це діяння містить склад кримінального правопорушення, яке передбачено ч. 1 ст. 185 КК України;

- обвинувачений ОСОБА_5 винний у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 185 КК України;

- обвинувачений ОСОБА_5 підлягає покаранню за вчинення кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 185 КК України, в межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України, підстав для застосування положень ст. 69 КК України, - немає.

- встановлено, що є обставини, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , та які судом вказані вище, та, напроти, встановлено, що обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , - відсутні;

- обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що станом на 05.02.2020 року, - станом на момент винесення вироку, становить 850 грн., які обвинувачений повинен сплатити, та роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 процесуальні наслідки несплати штрафу;

- питання про речові докази вирішити в порядку, який передбачено ст. 100 КПК України, та який судом наведено вище;

- витрати на залучення експерта слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 12, 50, 65, ч. 1 ст. 185 КК України, ст. 368, ч. 1 ст. 369, 370, 371, ч.ч. 2, 3 ст. 373, 374 376 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнати винуватим у вчиненні ним злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, як за вчинення умисних, протиправних дій, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка) і призначити йому покарання у виді 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.. 00 коп.
Цивільний позов.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Речові докази.
- мобільний телефон «Samsung Galaxy J6+» IMEI № НОМЕР_2 ;

- сім-картку оператора «Київстар» за номером НОМЕР_5 ;

- сім-картку оператора «Водафон» за номером НОМЕР_6 , -

- які знаходяться на відповідальному зберіганні у потерпілого, - залишити потерпілому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцю місто Богуслав Київської області, громадянину України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_7 , виданий 20 січня 2004 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , тел.: НОМЕР_8 , - на підставі п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України.
Процесуальні витрати.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця село Горохуватка Кагарлицького району Київської області, громадянина України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , який видано 02 червня 2010 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , на користь держави кошти в сумі 314 (триста чотирнадцять) грн. 02 коп., - вартість витрат за проведення судово товарознавчої експертизи (висновок експерта від 10.05.2019 № 13 1/819), - на підставі ч. 1 ст. 126 КПК України.
Заходи забезпечення кримінального провадження.
Заходи кримінального провадження, питання яких слід вирішувати суду при винесенні вироку, в даному кримінальному провадженні не застовувалися.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що у разі несплати штрафу після вступу вироку в законну силу за відсутності підстав для його розстрочки чи його виплати, суд відповідно до положень ч. 5 ст. 53 КК України, ч.ч. 3, 4 КВК України і в порядку, передбаченому ст. 539 КПК України має право замінити не сплачені суму штрафу такими видами покарань, як громадські роботи, виправні роботи або позбавлення волі.
Вирок може бути оскаржений до Київського Апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Кагарлицький районний суд.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку на підставі ч. 6 ст. 376 КПК України вручити негайно після його проголошення.
Учасники судового провадження мають право на підставі ч. 6 ст. 376 КПК України отримати в суді копію вироку.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1