Ухвала
іменем України
17 лютого 2020 року

м. Київ
Провадження № 51-756 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, одруженого, непрацюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, вироком Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2010 року за ч. 2 ст. 186, ст. 353, 70,72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців,

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк два роки.

Як встановив суд, за обставин детально викладених у вироку, ОСОБА_4 4 серпня 2019 року, знаходячись у торговому залі гіпермаркету «Ашан» по вул. Гната Хоткевича, 1-Б у м. Києві, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з полиць для товару належне ТОВ «Ашан Україна гіпермаркет» «Філе індички грудинка у в/у» на загальну суму 1734,72 грн., після чого сховав вказаний товар до сумки, не розрахувавшись, пройшов повз касову зону, однак не довів злочинні дії до кінця, оскільки був затриманий працівниками охорони гіпермаркету.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Не погодившись з постановленим щодо ОСОБА_4 судовим рішенням, прокурор звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість. Прокурор вказує, що апеляційним судом не надано належного обґрунтування доводам його апеляційної скарги, не враховано те, що ОСОБА_4 був неодноразово судимий, веде антисоціальний спосіб життя, а доводи засудженого щодо визнання вини та щирого каяття спрямовані на ухилення від призначення реального покарання.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та особі засудженого, на думку колегії суддів, є безпідставними та спростовуються змістом оскарженого судового рішення.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання ОСОБА_4 та звільненні від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд дотримався зазначених вимог кримінального закону, застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, визнав можливим виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.

Зокрема, приймаючи рішення про звільнення винного від відбування покарання з випробуванням, суд урахував, що вчинений злочин, є злочином середньої тяжкості, дані про особу винного, який раніше судимий, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність тяжких наслідків скоєного. Як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , згідно зі ст. 66 КК України, суд врахував щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , у відповідності зі ст. 67 КК України, судом встановлено не було.

З урахуванням всіх обставин справи, даних про особу винного, рішення суду про призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК Україниналежним чином вмотивовано, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_4 раніше був судимий не свідчить про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, які колегія суддів вважає достатніми для забезпечення належного контролю за поведінкою засудженого.

З висновками суду першої інстанції обґрунтовано погодився і апеляційний суд, який переглянув вирок суду щодо ОСОБА_4 та залишив його без зміни. Ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, є законною і достатньо вмотивованою.

Таким чином, врахувавши вказані обставини, в тому числі й ті, на які прокурор посилається у касаційній скарзі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є співмірним вчиненому, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і запобіганню вчиненню ним нових злочинів, та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.
Крім того, доводи прокурора були предметом перевірки суду апеляційної інстанції і не знайшли свого підтвердження.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи, що з касаційної скарги та копії оскарженого судового рішення вбачається, що підстави для задоволення скарги відсутні, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_3