КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0010481 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить змінити вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу.

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді одного року позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком, тривалістю один рік.
Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено такі обов`язки:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В доводах апеляційної скарги захисник зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого.
Апелянт зазначає, що судом невірно відображено у вироку фактичні обставини, які встановлені під час судового розгляду.
Так, відповідно до пояснень обвинуваченого, наданих у судовому засіданні, його було затримано разом із викраденим майном одразу на виході з магазину охоронцем, коли спрацював звуковий сигнал рамки сигналізації. Звертає увагу, що обвинувачений не залишив територію магазину, відтак останній хоч і виконав всі дії, безпосередньо спрямовані на викрадення чужого майна, однак не мав реальної можливості ним розпорядитись, оскільки був затриманий охоронцем магазину.
Захисник звертає увагу суду, що невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження призвело до невірної кваліфікації дій обвинуваченого у вигляді закінченого злочину замість замаху на крадіжку. В результаті даної помилки, як зазначає апелянт, судом першої інстанції не врахована стадія вчинення злочину, яка є менш суспільно небезпечною порівняно із закінченим злочином.
Крім того апелянт вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що злочин вчинений ОСОБА_7 має лише один епізод та не спричинив будь-яких негативних наслідків для потерпілого.
Також захисник зазначає, що судом першої інстанції не розглянуто питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце роботи, проживає разом з матір`ю та сестрою, проходить лікування від наркотичної залежності, від так виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів цілком можливе у разі призначення йому покарання у виді штрафу.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 вересня 2017 року, приблизно о 20 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні магазину «Xiaomі», який розташований в ТЦ «Глобус», перша лінія, що на Майдані Незалежності, 2 в м.Києві, звернув свою увагу на моноколесо «NineBotOne», яке стояло на відкритій вітрині при вході в магазин. У цей час у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, яке належить ТОВ «Алло».
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 02 вересня 2017 року, приблизно о 20 годині 57 хвилин, перебуваючи у приміщенні магазину «Xiaomі», який розташований в ТЦ «Глобус», переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав майно, яке належить ТОВ «Алло», а саме моноколесо «NineBotOne», закупівельною вартістю 10 832 грн. 50 коп., (реалізуємо вартість 12 999 гривень), після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Під час апеляційного розгляду прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись належним чином, будь яких клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги чи про поважність причин неявки до суду не направляли.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В доводах апеляційної скарги захисник зазначає, що судом невірно відображено у вироку обставини по справі, які встановлені в ході судового розгляду, в результаті чого судом першої інстанції не врахована стадія вчинення злочину, яка є менш суспільно небезпечною порівняно із закінченим злочином.
Апеляційний суд не погоджується з вказаними доводами апеляційної скарги та зазначає наступне.
Із оскаржуваного вироку вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження проведено у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.
Так, ч. 3 ст. 349 КПК України передбачає, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Із журналів судового засідання вбачається, що сторони кримінального провадження вважали недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, їм роз`яснювався зміст та наслідки встановлення скороченого порядку дослідження доказів.
Крім того відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_7 , наданих у суді першої інстанції, останній визнав вину в інкримінованому злочині, а саме за ч. 1 ст. 185 КК України, в повному обсязі, тобто ті фактичні обставини та висунуте обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, яке є ідентичним тому, яке викладене у вироку суду.
Відтак враховуючи те, що фактичні обставини справи ніким не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.
Щодо доводів апелянта, що призначене обвинуваченому покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та зазначає наступне.
Вирішуючи питання про вид покарання суд у відповідності до положень ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_7 не одружений, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога з травня 2018 року.
Судом враховано також те, що обвинувачений ОСОБА_7 розкаявся у вчиненому, що вірно визнано судом як обставина, яка пом`якшує покарання.

Судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, що обтяжують покарання.
З урахуванням зазначено, суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та мотивував, чому більш м`який вид покарання до обвинуваченого не може бути застосований. З такими висновками погоджується колегія суддів.
Крім того суд першої інстанції також врахував індивідуальні особливості обвинуваченого, зокрема його вік, незадовільний стан здоров`я, спосіб життя, на підставі чого суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе і без ізоляції від суспільства, а тому звільнив ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Крім того, колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відтак рішення суду про призначення ОСОБА_7 покарання у виді одного року позбавлення волі та звільнення останнього від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, тривалістю один рік, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України тає достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4