Справа № 305/1159/15-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.02.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки ОСОБА_4 , прокурорки ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його адвокати ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/4806/92/20 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , начальника Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 05. 02. 2018.
Цим вироком:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з неповною середньою освітою, розлучений на утриманні двоє неповнолітніх дітей, не працюючий, військовозобов`язаний, не судимий, засуджений:
- за ч. 2 ст.121 КК України до покарання у виді 07 (сім) років позбавлення волі.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 зараховано строк тримання під вартою в місцях попереднього ув`язнення до строку відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі з 04.05.2015 по 24.05.2016 .
Строк покарання ухвалено обчислювати з часу затримання засудженого, в порядку виконання вироку.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_6 04.05. 2015 близько 02 год. 08 хв., знаходячись на території подвір"я бару "Леон", що по вул. Леніна в с. В. Водяне, Рахівського району, Закарпатської області, перебуваючи у стані алкогольного сп"яніння, під час суперечки із раніше йому незнайомим ОСОБА_8 , яка виникла в результаті образливих дій останнього, діючи умисно, з прямим умислом, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, завдав ОСОБА_8 один удар правою рукою, затиснутою в кулак, по обличчю в ділянку підборіддя, заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, плямистих субархноїдальних крововиливів на випуклій та базальній частинах головного мозку, забою головного мозку в ділянках стовбура та мозочка, крововиливів у бокові шлуночки головного мозку, синця із забійною раною внутрішньої поверхні нижньої губи, двобічних конструкційних переломів шийок суглобних відростків нижньої щелепи, які спричинили смерть потерпілого ОСОБА_8 під час доставлення його до Верхньоводянської міської лікарні.

-2-

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 67 від 10.06.2015 року, вказані тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинному зв"язку із настанням смерті ОСОБА_8 , відносно до живих осіб є небезпечними для життя в момент спричинення і згідно п.2.1.3 наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.
Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду від 05.02.2018 щодо нього скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати його за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Під час апеляційного розгляду, обвинувачений просив вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог, обвинувачений зазначає про незаконність постановленого щодо нього вироку у зв`язку із однобічністю та неповнотою судового слідства, невідповідністю висновків фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеня тяжкості злочину та його особі. Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги його показання, які узгоджуються з показаннями свідків, про протиправну поведінку потерпілого, який знаходячись у стані алкогольного сп`яніння був ініціатором конфлікту та першим розпочав наносити удари, у зв`язку з чим він був змушений захищатись. Вказує на те, що суд не дав належної оцінки думці спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи, який зазначив, що травма обличчя в даному випадку могла бути тільки несприятливим провокуючим фактором і в прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого не перебуває. При цьому, вказаний доказ, який надавався стороною захисту взагалі відсутній в матеріалах кримінального провадження. Також звертає увагу на те, що в крові потерпілого ОСОБА_8 було виявлено етиловий спирт в концентрації 2,91%, що по відношенню до живих осіб відноситься до тяжкого ступеня сп`яніння, а згідно висновку судово-медичної гістологічної експертизи №17 від 06.03.2017, смерть ОСОБА_8 настала внаслідок дифузного субарахноїдального крововиливу в півкулі та стовбурному відділу мозку з вогнищевою лейкоцитарною реакцією на фоні вогнищевого фіброзу, причиною якої, окрім іншого, є вживання алкоголю. Також вказує, що суд помилково визнав належним доказом протокол огляду місця події від 04.05.2015 - подвір`я бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », оскільки цей доказ не містить даних, що підлягають доказуванню, а тому не має значення у даному кримінальному провадженні. Стверджує, що інші докази, які б поза розумним сумнівом підтверджували його винуватість не досліджувались і надані суду не були. У зв`язку з наведеним, на його думку, суд першої інстанції у відповідності до ст. ст. 17, 22, 26, 91, 92, 337 КПК України, мав підстави для виправдання його у вчиненні інкримінованого злочину. Крім того вказує, що складений щодо нього обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки не містить належним чином сформульоване обвинувачення, у зв`язку з чим судовий розгляд кримінального провадження на підставі такого обвинувального акту та ухвалений вирок суперечать положенням ст. ст. 3, 9, 17, ч. 4 ст. 110, 337, 370 КПК України, ст. 62 Конституції України та практиці Європейського суду.

В апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_10 , поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 ставиться питання про зміну вироку суду від 05. 02. 2018 щодо ОСОБА_6 , перекваліфікацію дій останнього з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначення покарання у виді виправних робіт. У випадку незадоволення зазначених апеляційних вимог, захисник ОСОБА_10 просить призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді п`яти років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком один рік. В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує про невідповідність висновків суду фактичним

-3-

обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить врахувати, що в суді першої інстанції вірно встановлено те, що суперечка між потерпілим і обвинуваченим виникла внаслідок образливих дій потерпілого, який спровокував своєю агресивною поведінкою у ОСОБА_6 сильне душевне хвилювання та нанесення потерпілому удару з метою самозахисту. Вказане стверджується відеозаписом з камер спостереження території повір`я кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », даними протоколу проведення слідчого експерименту та показаннями допитаних свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які підтвердили факти безперервного, безпричинного переслідування нетверезим потерпілим ОСОБА_6 з метою нанесення йому тілесних ушкоджень, образи потерпілим ОСОБА_6 нецензурними словами, що принижували його честь і гідність, неодноразового нанесення потерпілим ОСОБА_6 ударів по різних частинах тіла та завдання обвинуваченим потерпілому лише одного удару. Зазначені обставини, на думку захисника, свідчать про наявність в діях ОСОБА_6 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України. Також захисник просить врахувати позитивні характеризуючи дані щодо особи обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також наявність пом`якшуючих покарання обставин, якими є: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними діями потерпілого; вчинення злочину з перевищенням меж крайньої необхідності; намагання надати медичну допомогу потерпілому, що виразилося у висловленій пропозиції ОСОБА_6 відвести ОСОБА_8 до лікарні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій та доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді дев`яти років позбавлення волі. Вказує, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу винного, який вину не визнав, не розкаявся та всупереч наведеним у вироку даним під час досудового розслідування не сприяв розкриттю злочину. Також прокурор вказує про безпідставність висновку суду про наявність на утриманні у ОСОБА_6 двох дітей, оскільки згідно рішення Рахівського районного суду ОСОБА_6 розлучений зі своєю колишньою дружиною, спільні діти залишені із матір`ю, аліментів на їх утримання ОСОБА_6 не сплачує. У зв`язку з наведеним та відсутністю у вироку суду обгрунтування та мотивів прийнятого судом рішення, прокурор вказує про недотримання судом вимог ст. 65 КК України та наявність передбачених ст. 414 КПК України для скасування вироку суду першої інстанції із постановленням апеляційним судом нового вироку.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подані обвинуваченим та його захисником апеляційні скарги та висловили заперечення щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, промову прокурора, яка підтримала подану прокурором апеляційну скаргу, заперечивши щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника ОСОБА_10 , пояснення потерпілого ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу

-4-

прокурора та заперечили щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника - адвоката ОСОБА_10 , дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та начальника Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 підлягають задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 337 КК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110, ч. 2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті - процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

-5-

Апеляційний суд звертає увагу на те, що правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, у разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.

Згідно ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

У разі ухвалення вироку на суд, згідно ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим. А таке дослідження суд, відповідно до ст. 337 КПК України, здійснює в межах, установлених на стадії досудового розслідування і викладених слідчим в обвинувальному акті.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт, серед інших відомостей, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що всупереч зазначеним вимогам процесуального закону, складений слідчим СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_21 . 26. 06. 2015 та цього ж дня затверджений прокурором прокуратури Рахівського району ОСОБА_11 , обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 вказаним вимогам не відповідав, оскільки не містить належним чином сформульованого обвинувачення, натомість в ньому в порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України викладено зміст підозри ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, що не підтверджує доведеність винуватості ОСОБА_6 у цьому злочині на стадії досудового розслідування.
Наведені вище обставини свідчать про те, що належним чином сформульоване обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_6 не пред`являлося.
Не зважаючи на це, суд у підготовчому судовому засіданні не перевірив відповідність обвинувального акту вимогам п.5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як це передбачено ст. 314 КПК України, не вирішив питання про усунення наведених недоліків, та ухвалив обвинувальний вирок, чим також порушив вимоги положень ст. ст. 42, 370 КПК України.

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

-6-

Окрім того, згідно із чинним кримінальним процесуальним законом обвинувачений має право знати, у чому він обвинувачується, а обвинувальний акт має бути конкретним за своїм змістом, позаяк неконкретність такого обвинувачення порушує право обвинуваченого на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 у справі «Даллос проти Угорщини» № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_6 був позбавлений можливості здійснювати ефективний захист від обвинувачення, що призвело до порушення його права на захист, що не відповідає вимогам ст. 2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також принципу верховенства права закріпленому в ст. 8 КПК України та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

Крім того, як вбачається з вироку, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_6 за вказаних в обвинувальному акті, оцінка якому надана вище, обставинах, завдав умисне тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_8 , що спричинило смерть потерпілого.

За змістом ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку окрім іншого повинна містити докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може

-7-

випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.

У п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Проте, постановивши обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції даних вимог Конвенції та кримінального процесуального закону також не виконав.

Із вироку суду вбачається, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України визнав частково та показав, що дійсно наніс один удар незнайомому на той час ОСОБА_8 , проте умислу заподіяти тяжке тілесне ушкодження потерпілому, а тим більше смерті, не мав, а тільки захищався від неправомірних дій потерпілого. Також стверджував, що ОСОБА_8 першим наніс йому удари руками та головою, вибивши йому один зуб, і саме після таких його дій, він наніс ОСОБА_8 один удар рукою затиснутою у кулак в область обличчя.

Не погодившись із вказаними показаннями обвинуваченого та правовою позицією сторони захисту, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні на підставі показань потерпілого ОСОБА_22 , його представника - адвоката ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , ОСОБА_18 , ОСОБА_25 , ОСОБА_17 , ОСОБА_26 та письмових доказів, зокрема: протоколів оглядів, слідчого експерименту та висновків експертів та в порушення вимог ст. 374 КПК України, не давши їм аналіз не зазначивши які саме фактичні обставини ці докази підтверджують. При цьому, суд першої інстанції визнав доведеним той факт, що ОСОБА_6 умисно наніс потерпілому ОСОБА_8 тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Між тим колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону та рішенням Європейського суду з прав людини і є передчасними оскільки суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 94 КПК України, не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також залишив недослідженими обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення і яким необхідно було дати аналіз і належну оцінку.

-8-

До того ж зі змісту обвинувального вироку неможливо визначити, на підставі яких сам доказів суд дійшов висновку про підтвердження тих обставин, які ставляться особі у вину за змістом обвинувачення, визнаного судом доведеним, оскільки у вироку міститься лише перелік доказів, які суд позиціонує у якості таких, однак відсутній належний аналіз цих доказів у контексті тих обставин, які цими доказами підтверджуються.

Так, відповідно до п. п.1 і 2 ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз указаних вище правових норм дає підстави стверджувати про те, що у ході кримінального провадження підлягало доказуванню те, що у час та місці, що вказані у обвинувальному акті, обвинувачений ОСОБА_6 умисно вчинив щодо потерпілого ОСОБА_8 певні дії, внаслідок яких настала смерть останнього.

Відповідно до положень ст. 24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Доведення цих обставин було можливе шляхом встановлення детальних обставин вчиненого діяння, у тому числі і способу вчиненого злочину із належною деталізацією дій, як обвинуваченого ОСОБА_6 у ході вчинення інкримінованого йому діяння, так і потерпілого ОСОБА_8 та інших учасників інших конфліктів з потерпілим, наявність яких об`єктивно вбачається із матеріалів кримінального провадження.

Проте, цих та інших обставин встановлено не було, як і не усунуто розбіжностей у показаннях допитаних свідків, показання яких щодо локалізації та механізму заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не узгоджуються з іншими письмовими доказами наявними у матеріалах кримінального провадження.

Із висновку експерта № 67 від 10. 06. 2015 вбачається, що при проведенні експертизи трупа ОСОБА_8 виявлено крововиливи під м`які мозкові оболонки в тім`яних та лобних ділянках, на випуклих поверхнях головного мозку та на базальній поверхні, дрібні крововиливи в стовбуровому відділі головного мозку, перелом нижньої щелепи в ділянці шийок обох суглобових відростків. Вказані ушкодження складають комплекс черепно-лицевої травми, яка могла утворитись від однієї дії тупого предмета в обличчя (в ділянку нижньої щелепи).

Як видно, про прямий причинно-наслідковий зв`язок між черепно-лицевою травмою та настанням смерті ОСОБА_8 зазначено і у висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи №258/16 від 22.05.2017

Між тим, допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_25 , ОСОБА_17 не підтвердили нанесення ОСОБА_6 удару потерпілому ОСОБА_8 в ділянку нижньої щелепи, а ствердили, що в ході виниклої суперечки ОСОБА_6 завдав ОСОБА_8 один удар кулаком в шию, від якого потерпілий почав падати та втратив свідомість.

Не дивлячись на зазначені суперечності щодо місця завдання обвинуваченим удару потерпілого, такі показання зазначених свідків, покладені судом в обгрунтування підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

-9-

Крім того, на переконання колегії суддів, у ході кримінального провадження не здобуто достовірних доказів, які би вказували на те, що тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 , останньому завдав саме ОСОБА_6 , оскільки згідно протоколу огляду від 26. 05. 2015 відеозапису з камер спостереження, який вилучений в ході огляду місця події з камер кафе-бару «Леон» в с. В. Водяне, Рахівського району вбачається, що до інциденту із ОСОБА_6 , у потерпілого ОСОБА_8 сталася бійка з ОСОБА_27 , яку згодом розборонили.
Поряд з цим, колегія суддів враховує і те, що висновком експерта №67 від 10. 06. 2015, окрім черепно-лицевої травми, у ОСОБА_8 було встановлено наявність двох ран на обличчі зліва ранки з крововиливом на внутрішній поверхні нижньої губи та наскрізної рани біля лівого кута рота. Вказані ушкодження виникли внаслідок контакту(-ів) з тупим предметом(-ами), що діяли в ділянку обличчя зліва, але чи виникли ці рани від того ж удару, наслідком якого стала черепно-лицева травма, тобто, чи відносяться вони (або одна з них) до комплексу черепно-лицевої травми, чи виникли в інший час та за інших обставин, за наявними даними встановити неможливо. Аналізуючи висновки судово-медичних експертиз в сукупності з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, в тому числі показаннями свідків, ряд з яких були безпосередніми очевидцями скоєного злочину, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку, що виявлені у потерпілого ОСОБА_8 тілесні ушкодження він отримав саме внаслідок спричинення таких обвинуваченим ОСОБА_6 ..
Таким чином, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду щодо винуватості обвинуваченого, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, і в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не проаналізував і не вмотивував у вироку показання допитаних в судовому засіданні осіб, а лише обмежився формальним викладенням їх у вироку, не зазначивши які саме обставини правопорушення цим підтверджуються.

Отже, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду про винуватість або невинуватість обвинуваченого, суд у вироку, в порушення вимог ст. 411 КПК України, не дав їм належної оцінки, а відтак допустив невідповідність висновків фактичним обставинам справи.

На думку апеляційного суду відсутність даних щодо фактичних дій всіх учасників конфліктів за участю ОСОБА_8 , тощо, позбавляє можливості надати належну оцінку діям обвинуваченого. При цьому, колегія суддів зважає на те, що факт бійки ОСОБА_8 на місці події з іншими особами, крім ОСОБА_6 , у будь-якому разі не узгоджується із версією пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення .

Вказані обставини свідчать про те, що в ході судового розгляду із належною повнотою не встановлено способу та механізму завдання потерпілому тілесних ушкоджень, в тому числі і тілесного ушкодження, від якого настала його смерть, даних щодо фактичних дій інших учасників конфліктів за участю потерпілого ОСОБА_8 , наявність яких вбачається із матеріалів кримінального провадження, позбавляло можливості суд першої інстанції зробити однозначний висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

При цьому, показання допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , його представника ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_26 також покладені в обгрунтування підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не дивлячись на те, що їх показання підтверджують не причини, а наслідки злочину, оскільки очевидцями досліджуваних у кримінальному провадженні обставин вказані особи не були, а відтак винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України такі не підтверджують.

-10-

Заслуговують на увагу викладені в апеляційних скаргах доводи обвининуваченого та його захисника про те, що при розгляді кримінального провадження судом не перевірена версія обвинуваченого про те, що він діяв в межах необхідної оборони, викладена ним у своїх показаннях.
Так, із вироку вбачається, що суд визнав достовірними показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що потерпілий ОСОБА_8 неодноразово чіплявся до нього та, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, був агресивним. Такі показання обвинуваченого узгоджуються з висновком експерта про ступінь сп`яніння потерпілого ОСОБА_8 та показаннями свідка ОСОБА_14 .
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що судом не надано належної оцінки доводам обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він діяв в межах необхідної оборони, оскільки захищався від дій ОСОБА_8 , який наносив йому численні удари, в тому числі в область голови, вибивши зуб, які були підтверджені висновком судово-медичної експертизи. Поряд з цим, колегія суддів враховує, що більшість свідків підтвердили те, що потерпілий чіплявся до обвинуваченого та наносив йому тілесні ушкодження.
На переконання колегії суддів, зазначені вище обставини залишилися без належної оцінки суду першої інстанції, як і самі обставини, при яких вчинений злочин, а також спосіб, кількість і характер тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченого та потерпілого, що передувала події, у зв`язку з чим твердження сторони захисту про те, що умислу на завдання тяжких тілесних ушкоджень обвинувачений не мав, а діяв з метою самозахисту залишились не спростовані.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, доводи обвинуваченого, заявлені на свій захист, судом першої інстанції належним чином не перевірені і у вироку на них відповіді немає, натомість суд у вироку обмежився лише загальною фразою про те, що досліджені докази свідчать про винуватість ОСОБА_6 .
Крім того, у вироку лише перелічені досліджені докази, але їх аналіз відсутній, тобто, всупереч вимогам ст. 94 КПК України, не оцінено кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, та не наведено переконливих мотивів, чому суд прийняв одні докази та відкинув інші.
Викладене свідчить про невідповідність вироку суду вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України та недотримання обов`язку вмотивованості судового рішення, що є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року та національним законодавством України (ст. ст. 7-29, п. 2 ч.1 ст.372 КПК).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain); «Ван де Гурк проти Нідерландів» (VandeHurkv. The Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruizv. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Othersv. Russia).

Ігнорування судом першої інстанції доречних аргументів сторін, в тому числі і сторони захисту, є грубим порушенням ст. 6 Конвенції, практики ВСУ і ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм кримінального процесуального закону незалежно від доводів апеляційної скарги, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового

-11-

провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст. 129 Конституції України, розділі I Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах (ст. ст. 7-29, п.2 ч.1 ст.372 КПК).

Таким чином, вирок повинен бути вмотивованим та переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду першої інстанції сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудження особи.

ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

Перевіряючи інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_10 , апеляційний суд враховує положення ч. 3 ст. 26 КПК України про те, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на розгляд сторонами та віднесені до їх компетенції цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як вбачається, в апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник наводять власну оцінку показанням свідків та письмовим доказам у справі на користь невинуватості обвинуваченого, відмінну від оцінки доказів судом, і замість правової аргументації застосування апеляційним судом ч. 3 ст. 404 КПК України, викладають свою позицію щодо невинуватості останнього, без клопотання про повторне дослідження цих доказів, що свідчить про відсутність правових підстав для повторного допиту апеляційним судом свідків, оскільки їх повторне дослідження за відсутності відповідного клопотання, поданого у відповідності до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, порушуватиме загальні засади кримінального провадження, передбачені п. п. 3, 15 ч.1 ст.7 КПК України, зокрема: рівність перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та викликати певні сумніви в упередженості суду.
Разом з тим, допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону, які колегія суддів не може виправити, використовуючи свої повноваження, відповідно до ст. ст. 412, 415 КПК України, є підставою для скасування вироку із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

-12-

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, суд першої інстанції при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ (як зазначалося вище) з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження та відобразивши це в мотивувальній частині прийнятого судового рішення.
Що стосується інших доводів апеляційних скарг, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки порушені ним питання спочатку підлягають дослідженню при новому розгляді в суді першої інстанції, а вже потім при наявності судового рішення бути предметом апеляційної перевірки, оскільки суд апеляційної інстанції згідно ч. 2 ст. 415 КПК при скасуванні вироку не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
При новому розгляді необхідно усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, ретельно перевірити докази у провадженні з точки зору їх належності, допустимості та достатності, перевірити доводи сторін кримінального провадження, зокрема доводи обвинуваченого на свій захист, та ухвалити законне, обґрунтоване, справедливе судове рішення.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника - адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , начальника Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 підлягають до часткового задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника - адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , начальника Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 05. 02. 2018 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: