Єдиний унікальний номер 235/3607/19
Номер провадження 11-кп/804/345/20

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження: 11-кп/804/345/20 Головуючий у 1-ій інстанції: Карабан І.І.
Єдиний унікальний номер: 235/3607/19 Доповідач: Савкова С.В.

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті в складі:

головуючого судді Савкової С.В.,

суддів Залізняк Р.М.,

Смірнової В.В.,

за участю

секретаря судового засідання Ільяшенка С.О.,

прокурора Казочка І.О.,

захисника Поліщука Д.П.,

в режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000066 від 05.04.2019 року стосовно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, за апеляційною скаргою захисника Лещенко О.Д., яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 , на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року, в якому ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2019 року виправлено описку,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Донецьку Донецької області, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України та призначено покарання у вигляді 8 (восьми) років 6 (шести) місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Вироком суду встановлено, що 24 серпня 1991 року Верховною радою Української Радянської Соціалістичної республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. У преамбулі декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканою і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, Російська Федерація, сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами заключного акта наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалась утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань по заключному акту Наради з безпеки i співробітництва в Європі Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 02 березня 1999 року №42 ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного договору Російська Федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28 червня 1996 року, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Декларацією генеральної Асамблеї ООН від 09 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року № 2734 (XXV), що містить декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року №2131 (ХХ), що містить декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади та Збройних Сил Російської Федерації (далі - ЗС РФ) виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Своїх злочинних цілей представники влади і ЗС РФ вирішили досягти, зокрема, шляхом створення фінансування терористичної організації на території України.

Так, 07 квітня 2014 року в м. Донецьку Донецької області під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади РФ та ЗС РФ створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі «ДНР»). Координація цієї терористичної організації, як і її фінансове, матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється невстановленими на цей час представниками влади та ЗС РФ, окремими іноземними громадянами, а також окремим суб`єктами господарської діяльності та громадянами України, лояльно налаштованими до ідей та діяльності «ДНР».

Указана терористична організація має: конкретних лідерів, які підтримують між собою тісні взаємозв`язки; чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного та силового блоків, керівники та учасники яких підпорядковуються лідерам організацій; а також розподіл функцій між її учасниками, на яких покладені відповідні обов`язки згідно з єдиним планом спільних злочинних дій.

Так, на учасників силового блоку терористичної організації «ДНР» покладаються наступні обов`язки:

- систематична організація та здійснення актів застосування збройної сили проти держави України у особі представників сил АТО, зокрема ведення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів України і військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань, задіяними у проведенні антитерористичної операції;

- створення не передбачених законом збройних озброєних підрозділів та участь у їх діяльності;

- вербування нових учасників до складу силового блоку терористичних організацій «ДНР» та, організація їх у групи. навчання, озброєння та керівництво їхніми діями;

- захоплення населених пунктів, будівель, військових частин та інших об`єктів на території Донецької області;

- вчинення терористичних актів та диверсій на іншій території України;

- захоплення чи заволодіння у інший спосіб зброєю, боєприпасами, вибуховими речовинами, військовою технікою, транспортними засобами, а також будівництво укріплень з метою протидії діяльності осіб, задіяних у ході проведення АТО та забезпечення власної злочинної діяльності;

- викрадення осіб з метою отримання матеріальної вигоди та залякування мешканців, які підтримують діючу владу в Україні;

- силова підтримка учасників політичного блоку незаконних утворень «ДНР», захоплення, а також укріплення та охорона зайнятих ними будівель та споруд;

- організація поставок зброї, боєприпасів, вибухових речовин, військової техніки та їх розподіл серед учасників терористичної організації.

Водночас на учасників політичного блоку терористичної організації «ДНР» покладаються обов`язки:

- створення так званих «органів державної влади «ДНР» та організація їх діяльності;

- видача документів, які мають ознаки нормативно-правових актів, від імені нелегітимних «органів державної влади «ДНР»;

- організація та проведення незаконних референдуму та виборів на територіях підконтрольних «ДНР»;

- проведення агітаційної роботи серед населення Донецької області щодо діяльності терористичної організації «ДНР» з метою схиляння їх до участі у вказаній терористичній організації та отримання підтримки власної діяльності серед мешканців східних регіонів України;

- організація збору, отримання матерiальної i фiнансової допомоги вiд iнших учасникiв терористичної органiзацii та осiб, лояльно налаштованих до їх діяльності, а також її розподілу;

- налагодження взаємодiї мiж лiдерами «ДНР», представниками влади та ЗС РФ з метою координацiї дiй щодо застосування актiв збройної сили проти держави України, а також дій, направлених на змiну меж територii та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України;

- налагодження взаємодії з прихильниками злочинної дiяльностi, що перебувають за кордоном з метою координації дiй, отримання матерiальної i гуманiтарної допомоги та озброєння, а також залучення iноземних громадян для здiйснення актiв застосування збройної сили проти держави України, зокрема протидії правоохоронним органам та силам АТО;

- налагодження взаємодiї з мiсцевими та закордонними засобами масової iнформацiї з метою їх використання для агiтацiй, висвiтлення дiяльностi «ДНР», дискредитації дiяльностi органiв державної влади України i осiб, задiяних у ходi проведення антитерористичної операцii, та формування думки серед населення про законнiсть власних дiй,а також вчинення за їx допомогою дiй, направлених на змiну меж територiї та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України;

- надання матеріальної та організаційної допомоги учасникам силового блоку «ДНР» та для забезпечення їх протиправної діяльності;

- забезпечення учасникiв «ДНР» транспортом, символікою та агітаційними матеріалами.

На керівників блоків покладається керiвництво, організація дiй та контроль за діяльністю пiдлеглих їм спiвучасникiв злочину за допомогою керiвникiв груп, що входять до складу вказаних блокiв.

Одним iз основних завдань учасникiв вказаної терористичної органiзацiї є змiна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцiєю України, вплив на прийняття рiшень, вчинення та не вчинення дiй органами державної влади України, шляхом застосування зброї, вчинення вибухiв, пiдпалiв та інших дій, якi створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, заподiяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Враховуючи викладене, так звана «Донецька народна республіка» є стійким об`єднанням невизначеної кількості осіб (більше трьох), яка створена з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до абз. 19 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичною організацією.

При цьому, терористична діяльність охоплює, зокрема, організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само і участь у них (ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом).

07 квітня 2014 року учасники терористичної організації «ДНР», реалізуючи злочинний умисел представників влади РФ і ЗС РФ щодо досягнення зазначених завдань, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади і місцевого самоврядування, зокрема, щодо визнання легітимності діяльності «ДНР» та влади її керівників, здійснюють захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів інфраструктури на території Донецької області, акти застосування збройної сили проти держави України, чинять збройний опір військовослужбовцям Збройних Сил України та правоохоронним органам України, задіяним у відновленні територіальної цілісності України та забезпеченні правопорядку, вчиняються інші злочини.

Як наслiдок, частина території Донецької областi опинилась пiд контролем представникiв терористичної організації «ДНР» та відповідно до постанови Верховної Ради України № 254-VIII вiд 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районiв, мiст, селищ i сiл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», постановою Верховної Ради України № 252-VIII вiд 17 березня 2015 року «Про визначення окремих районiв, мiст, селищ i сiл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок мiсцевого самоврядування», Закону України вiд 18 січня 2018 року «Про особливостi державної полiтики iз забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганськiй областях» набула статусу тимчасово окупованої території.

Чисельні злочини, вчиненi представниками терористичної організації «ДНР» або за їx участi знайшли своє вiдображення у зверненнях Верховної Ради України до міжнародних організацій та iноземних держав щодо визнання «ДНР» терористичною органiзацією. Зокрема, у Зверненнi ВРУ до Органiзацii Об`єднаних Нацiй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженому Постановою Верховної Ради України вiд 27 сiчня 2015 року за № 129-VIII, та Зверненні до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членiв ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей пiд Волновахою в Українi, затвердженому Постановою ВРУ вiд 14 січня 2015 року за № 106-VІІІ, Постановi ВРУ «Про Заяву Верховної Ради України «Щодо протидii поширенню підтриманого Російською Федерацією міжнародного тероризму» від 22 липня 2014 року за №1597-VІІІ, постанові ВРУ «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року за №337- VІІІ, Постанові ВРУ «Про заяву Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України» від 22 липня 2014 року за № 1596-VІІІ, Постанові ВРУ «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів терористичних організацій «ДНР та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року за №145- VІІІ.

Факт створення «ДНР» за підтримки та під контролем Російської Федерації визнано Резолюцією ПАРЕ від 12 жовтня 2016 року. При цьому в Резолюції зазначено, що «ДНР» та всі її «установи» не мають будь-якої легітимності у відповідності з українським або міжнародним правом.

3 метою сприяння насильницький змiнi меж територiї України, на виконання завдань силового блоку терористичної органiзації «ДНР» з квітня 2014 року на частинi території Донецької областi групами осiб, які здійснювали захоплення адмiнiстративних будiвель органiв державної влади України та правоохоронних органiв України на території Донецької області пiсля незаконного заволодiння зброєю та бойовими припасами iз зазначених будiвель, утворено ряд пiдроздiлiв, що увiйшли доскладу силового блоку терористичної органiзацiї«ДНР», зокрема, «100-я отдельная мотострелковая бригада 1-го армейского корпуса народной милиции ДНР» (в/ч08826)».

У перiод з 07 травня 2018 року по 05 квітня 2019 року громадянин України ОСОБА_1 , перебуваючи у м. Донецьку Донецької області, усвідомлюючи, що діяльність терористичної організації «ДНР» та її підрозділів є незаконною, спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, діючи умисно, з ідеологічних та корисливих мотивів, за власною ініціативою добровільно вступив до одного з її структурних підрозділів «100 отдельной мотострелковой бригады 1-го армейского корпуса народной милиции ДНР» (в/ч 08826)» з основним мiсцем дислокації в Кіровському районі м. Донецька, з метою безпосередньої участi в злочинній дiяльностi терористичної організацiї «ДНР» щодо дестабiлiзацiї суспiльно-полiтичноi обстановки та втрати авторитету органiв державної влади України, зокрема, шляхом застосування збройної сили проти Збройних Сил України, зобов`язавшись дотримуватися встановлених правил поведінки та виконувати визначенi йому функцiї.

Так, 07 травня 2018 року вiдповiдно до наказу так званого вiйськового комісара «ДНР» ОСОБА_1 залучено до участі у вищевказаному пiдроздiлi терористичної органiзації «ДНР», видано так зване «временное удостоверение личности» cepii ДР № 0018647 та призначено на посаду так званого «старшего стрелка в/ч08826».

На вказанiй посадi «старшого стрелка» ОСОБА_1 , забезпечуючи вогневу пiдтримку, приймав участь у збройному опорі військовослужбовцям Збройних Сил України та інших військових формувань України, задіяних у проведенні антитерористичної операції та операції Об`єднаних сил на території Донецької області.

Перебуваючи протягом вказаного часу у складі терористичної організації «ДНР», ОСОБА_1 отримав позивний «Сват», був забезпечений камуфльованою формою одягу, зокрема, з розпізнавальними знаками у вигляді нарукавних шевронів, вогнепальною зброєю та бойовими припасами до неї, отримував грошові кошти в російських рублях.

ОСОБА_1 , вступаючи до терористичної організації «ДНР», а саме до її вищевказаного структурного підрозділу був достовірно обізнаним, що він має організаційну структуру військового типу (поділяється на структурні підрозділи (групи, пости) з визначенням особового складу кожного з них, який носить формений одяг військового типу), характеризується наявністю єдиноначальності та субординації, використанням знаків розрізнення (нарукавних шевронів та інших предметів), має воєнізований характер завдань та методів (здійснення з використанням вогнепальної зброї та військової техніки збройного опору підрозділам Збройних Сил України й інших військових формувань України, задіяних у проведенні АТО та ООС на території Донецької та Луганської областе України) та ставить перед собою специфічні завдання (утримання території окремих районів Донецької області, тимчасово не підконтрольних органам державної влади України. Встановлення на території цих районів Донецької області військового стану (перевірка документів у осіб, чергування з вогнепальною зброєю на підконтрольних об`єктах, обладнання на території зазначених районів Донецької області так званих «блок постів» для здійснення збройного опору Збройним Силам України й іншим військовим формуванням України) та має для цього відповідні матеріальні засоби (вогнепальну зброю автомати, бойові припаси (патрони) та військову техніку.

При цьому, ОСОБА_1 , усвідомлював, що зазначений підрозділ терористичної організації «ДНР», в якому останній брав участь, не відноситься до збройних формувань, передбачених законами України «Про Збройні Сили України», «Про Службу безпеки України», «Про національну поліцію», «Про державну прикордонну службу України», «Про Національну гвардію України», «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» та іншими законодавчими актами України, якими визначено створення та функціонування збройних формувань України.

Таким чином, в період з 07 травня 2018 року по 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 , перебуваючи на тимчасово окупованій території Донецької області, діючи умисно, з корисливих та ідеологічних мотивів, приймав участь у терористичній організації «ДНР», забезпечуючи реалізацію цілей та завдань її силового блоку.

Злочинні дії ОСОБА_1 , за які кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 258-3 КК України, а саме за участь у терористичній організації, припинені 05 квітня 2019 року військовослужбовцями ЗС України поблизу населеного пункту Невелеське Ясинуватського району Донецької області.

На зазначений вирок захисник Лещенко О.Д., яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого через суворість.

Свої вимоги мотивує тим, що суд не врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме: беззастережне визнання обвинуваченим вини, злочин вчинено вперше, обвинувачений надав показання, які дозволили встановити істину у кримінальному провадженні.

Крім того, на думку захисника, судом не враховано обставини вчинення злочину, який мав місце в умовах складної суспільно-політичної обстановки в Луганській та Донецькій областях та мав суттєвий вплив на охорону державної і громадської безпеки у цих регіонах держави.

Захисник звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_1 до травня 2018 року не приймав участь у незаконних формуваннях, що вказує, на переконання захисника, на сумніви обвинуваченого відносно подій, які відбувались на окупованій території та його не прихильність до дій, які мали місце.

Захисник зазначає, що обвинувачений у ряди формувань потрапив через орган працевлаштування. Так, ОСОБА_1 пояснював особисто, що вже мались борги за комунальні послуги, а будь-яких матеріальних можливостей виїхати з непідконтрольної території та влаштувати своє життя не мав.

Захисник вважає, що призначення справедливого покарання в даному випадку може відновити віру обвинуваченого, яка була втрачена ним у зв`язку з подіями, що відбувались на території м. Донецьку на протязі тривалого часу з 2014 року.

Крім того, захисник звертає увагу, що в обґрунтування вироку покладено результати поліграфу, що є недопустимим, оскільки вказані результати мають припустимий характер, що суперечить Конституції України. Крім цього, вказані дії були здійснені без участі захисника Слатова Ю.В., що свідчить про порушення прав обвинуваченого на захист.

В судовому засіданні апеляційної інстанції :

- обвинувачений ОСОБА_1 та захисник Поліщук Д.П. підтримали апеляційну скаргу захисника Лещенко О.Д. у повному обсязі, просили її задовольнити та змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Фактичні обставини справи та доведеність вини ніким не оскаржена, тому, в порядку ст.404 КПК України, в цій частині висновки суду в апеляційному порядку не перевіряються.

Розмірковуючи над доводами захисника щодо призначення обвинуваченому надмірно суворого покарання, колегія суддів зробила такий висновок.

Відповідно до вимог ст.65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, бо через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про його особу та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про можливість призначення обвинуваченому більш м`якого покарання не може бути визнано колегією суддів обґрунтованим.

Як вбачається з вироку, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, особу винного, який на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, має постійне місце проживання.

Відповідно до ст. 66 КК України, суд врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме активне сприяння розкриттю злочину, що знайшло своє відображення у тому, що обвинувачений під час проведення досудового розслідування приймав участь у всіх слідчих(розшукових) діях, що проводилися за його участю, також добровільно надав зразки почерку, свого зображення, що були предметом експертного дослідження.

Крім того, суд обґрунтовано не взяв до уваги обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність. Однак, у обвинуваченого, незважаючи на повне визнання своєї провини, відсутнє критичне ставлення до своїх дій.

Такий висновок суду підтверджується безпосередньо поясненнями обвинуваченого, який виправдовував свої дії, стверджуючи, що вступив в лави незаконних збройних формувань у зв`язку з необхідністю працювати та відсутністю іншої роботи. Обвинувачений пояснював, що склав присягу на вірність «ДНР», отримав зброю та реально розумів, що при необхідності буде стріляти у військовослужбовців Збройних сил України.

Аналізуючи показання обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений хоча і не заперечує проти своєї вини, але фактично намагається виправдати свої дії суспільно-політичною обстановкою, що склалася в Луганській та Донецькій областях, що свідчить про бажання уникнути кримінальної відповідальності за вчинений особливо тяжкий злочин проти громадської безпеки.

Судом враховано факт відсутності обставин, що відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Як вбачається, при обранні виду та міри покарання, суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, особі обвинуваченого та обрав покарання у виді позбавлення волі на строк, близький до мінімального, що передбачає санкція статті.

Посилання захисника на те, що обвинувачений тривалий час не приймав участь у незаконних формуваннях та потрапив у ряди незаконних збройних формувань через орган працевлаштування в даному випадку не можуть бути визнано обставиною, що пом`якшує покарання. Більш того, слід звернути увагу, що вказані твердження захисника частково не відповідають дійсності, оскільки, як пояснював сам обвинувачений, в центі зайнятості йому не змогли запропонувати відповідну вакансію і в лави незаконних збройних формувань він потрапив після зустрічі з іншим членом незаконних збройних формувань, який покликав обвинуваченого вступити до «військової служби ДНР».

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд при призначенні покарання взяв до уваги всі обставини справи та доводи обвинуваченого, в тому числі і ті, на які посилається захисник у своїй апеляційній скарзі, та дійшов правильного висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, тому необхідно призначити ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.

Будь-які доводи та нові обставини, які б свідчили про можливість пом`якшити ОСОБА_1 вид та міру покарання, в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані.

Таким чином, суд, обираючи вид та розмір покарання, виконав вимоги ст.ст.50, 65 КК України та вмотивував своє рішення, підстав для призначення більш м`якого виду основного покарання не вбачає і колегія суддів, а призначене судом покарання є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_1 і попередження нових злочинів.

Разом з тим, колегія суддів доходить висновку, що доводи захисника щодо необґрунтованого посилання суду на довідку за результатами опитування ОСОБА_1 з використанням поліграфу є слушними з огляду на таке.

Аналіз чинного законодавства дозволяє суду констатувати, що законодавець дозволяє використовувати поліграф у вузькому професійному колі (Інструкція щодо застосування комп`ютерних поліграфів у роботі з персоналом органів внутрішніх справ України, затверджена Наказом МВС України від 28.07.2004 № 842, Порядок проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа у Державному бюро розслідувань, затверджений постановою КМУ від 11.05.2017 № 449, Положення про психологічне забезпечення в Національній гвардії України, затверджене Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 8.12.2016 № 1285 тощо).

Результати використання «детектору брехні» набувають сили доказу тільки у рамках призначеної судової експертизи. Порядок проведення судових експертиз регламентується законом «Про судову експертизу» та КПК України. При цьому, КПК України детально розписує тільки проведення обов`язкових експертиз, у той час як факультативні можуть бути призначені на розсуд суду.

З матеріалів справи вбачається, що суд не призначав будь-яких експертиз з використанням поліграфу, тому результати опитування ОСОБА_1 з використанням «детектору брехні» в даному випадку не є доказом у розумінні ст.84 КПК України.

Результати перевірок на поліграфі мають в процесі доказування орієнтовне, а не доказове значення, а висновки мають ознаки вірогідності, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції необґрунтовано послався на довідку за результатами опитування ОСОБА_1 з використанням поліграфу, що свідчить про необхідність виключення наведеного посилання з мотивувальної частини оскаржуваного вироку як на доказ. Разом з тим, таке виключення жодним чином не коливає справедливість призначеного покарання.

Будь-яких істотних порушень норм кримінального процесуального права, що свідчать про необхідність безумовного скасування вироку щодо ОСОБА_1 , при його перегляді судом апеляційної інстанції не встановлено. Разом з тим, вирок суду підлягає зміні з підстав, наведених вище у цій ухвалі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407,409 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника Лещенко О.Д., яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року, в якому ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2019 року виправлено описку - змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ на довідку за результатами опитування ОСОБА_1 з використанням поліграфу.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді :