Дата документу 17.03.2020 Справа № 331/2230/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/2230/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/790/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 11 лютого 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Чаган Семипалатинської області Казахстан, українця, громадянина України, який має незакінчену вищу освіту, не працює, неодружений, на утриманні малолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 03 травня 2018 року Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.185КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 11 лютого 2020 року, якою продовжений запобіжний захід у вигляд тримання під вартою відносно нього до 11 квітня 2020 року, у задоволенні клопотання обвинуваченого про заміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п. 1,5ч.1 ст.177 КПК України, які продовжують існувати, є реальними, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з покладенням певних обов`язків.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу відносно нього заявлено усно, з посиланням на ризики, які існували під час досудового розслідування, що не відповідає вимогам ст.ст.176,184 КПК України, та у зв`язку з чим він не може ознайомитися зі змістом даного клопотання.

Також апелянт зазначив, що посилання прокурора на те, що ним скоєно декілька епізодів правопорушення, є порушенням принципу презумпції невинуватості. Дане порушення знайшло своє відображення і в оскаржуваній ухвалі, оскільки суд першої інстанції також вказав про вчинення правопорушень саме ним.

Крім того, обвинувачений вказує на те, що він проживав у цивільному шлюбі, неодноразово подавав до суду клопотання про те, що розкаюється, усвідомлює невідворотність покарання та готовий його понести, та, у випадку, зміни відносно нього запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, зобов`язується офіційно працевлаштуватися, також бажає та зобов`язується компенсувати матеріальну шкоду, що не було прийнято до уваги судом першої інстанції.

Згідно з ухвалою суду, у провадженні Жовтневого районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України.
На розгляд учасників процесу поставлено питання щодо продовження обвинуваченому обраного раніше запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Прокурори вважали, що підстав для зміни запобіжного заходу не вбачається, тому просили продовжити застосовуваний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_8 вважали недоцільним продовжувати обраний раніше запобіжний захід та просили змінити його на домашній арешт, зазначивши, що обвинувачений має постійне місце проживання, наміру ухилитися від суду не виявляє, бажає працювати з метою відшкодування шкоди потерпілим.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого і наполягала на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як свідчать матеріали провадження, відповідно до вимог ст.331 КПК України, суд поставив на обговорення питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Прокурори вважали за доцільне продовжити відносно ОСОБА_6 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки на теперішній час продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували під час обрання запобіжного заходу.
Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, його захисника, доводи прокурорів та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.185 КК України, які є тяжким та злочином середньої тяжкості.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , не зменшились та існують на даний час. Так, обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення корисливого злочину, обвинувачується в тому, що вчинив декілька епізодів кримінального правопорушення під час іспитового строку. У обвинуваченого ОСОБА_6 міцні соціальні зав`язки відсутні.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого, в т.ч. наявність в нього не знятої та непогашеної судимості за аналогічний умисний тяжкий злочин.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Посилання апелянта на те, що прокурорами не було подано письмове клопотання про продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою суд зобов`язаний розглянути незалежно від наявності клопотань, що передбачено ч.3 ст.331 КПК України, що і було здійснено в даному випадку.
З приводу доводів апелянта про те, що вказівка судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про вчинення ним епізодів правопорушення, є порушенням принципу презумпції невинуватості, колегія суддів звертає увагу на таке.
В оскаржуваній ухвалі суд не робив висновку щодо доведеності вини ОСОБА_6 у інкримінованих йому правопорушеннях, а вказав на ймовірне вчинення останнім вказаних правопорушень у період іспитового строку.
Таке формулювання, на думку колегії суддів, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та зміни застосованого запобіжного заходу.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, в т.ч. про наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків, об`єктивно нічим не підтверджені та правильності висновків суду не спростовують.
Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 11 лютого 2020 року, якою продовжений запобіжний захід у вигляд тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 до 11 квітня 2020 року, у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про заміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовлено, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4