ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/772/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Категорія : у порядку КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року, якою задоволено клопотання слідчого Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000128 від 11.11.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358, ч.3 ст.190 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року задоволено клопотання слідчого Московського ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000128 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на час звернення до суду із клопотанням належить на праві приватної власності ОСОБА_7 шляхом заборони будь-яким особам здійснювати її відчуження та розпоряджатися нею. Вирішено заборонити органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, як виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, але не обмежуючись Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київської, Севастопольської міської, районної, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, державним виконавцем, приватним виконавцям та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії (реєстрації прав власності, скасування реєстрації прав власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо вищевказаного арештованого майна.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 звернувся в інтересах ОСОБА_7 з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання про арешт майна. В обґрунтування апеляційної скарги адвокат посилався на правомірність та добросовісність набуття права власності ОСОБА_7 . Зазначив, що вона вжила всіх необхідних залежних від себе та можливих заходів для перевірки повноважень продавця на відчуження квартири та не встановила будь-яких обставин, які б свідчили про неможливість відчуження квартири. Договір є дійсним та не оскаржувався. При нотаріальному посвідченні договору ПН ХМНО ОСОБА_9 було перевірено та встановлено відсутність будь-яких заборон або арешту майна стосовно квартири. Маючи намір придбати спірну квартиру, ОСОБА_7 продала належну їх з матір`ю квартиру та за рахунок отриманих коштів розрахувалася з продавцем, сплативши більшу ніж ринкова вартість 433 600 грн. Вважає, що ст.. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочин згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вважає, що слідчим в обґрунтування клопотання висловлено припущення, без існування та доведення ризиків. Квартира не відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України і не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегла на собі сліди злочину. Також не обґрунтовано у якій саме формі існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування або передачі майна. Арештом завдано ОСОБА_7 та її матері невиправданих страждань, оскільки ОСОБА_7 60 років, вона 34 роки працює вчителем у середній школі. Арештована квартира є єдиним місцем їх проживання. Вказаним не досягається справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у право власності.

Сторони в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. Прокурором надана заява про розгляд справи за його відсутністю, а адвокатом про перенесення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у розгляді справи в Золочівському районному суді, при цьому належних доказів про участь у розгляді іншої справи ним не надано. Колегія суддів бере до уваги, що під час повідомлення телефонограмою адвокат не повідомляв про неможливість з`явитись в судове засідання 11.06.2020, при цьому, судові засідання неодноразово відкладались.

З урахуванням норм ст.ст. 401, 422 КПК України, колегія суддів постановила рішення щодо проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року, якою задоволено клопотання слідчого за відсутності сторін, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим відділом СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000128 від 11.11.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч.4 ст.358, ч.3 ст.190 КК України.

28.11.2019 слідчий поліції ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Московського районного суду м. Харкова з клопотанням про накладення арешту на зазначену квартиру , яка на час звернення до суду із клопотанням належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , шляхом заборони будь-яким особам здійснювати її відчуження та розпоряджатися нею. Необхідність накладення арешту на вказане в клопотанні майно, слідчий обґрунтовував тим, що в ході досудового розслідування встановлено, що невстановлені особи 20.12.2016 надали до Московського районного у м. Харкові відділу ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області підроблену копію рішення Московського районного суду м. Харкова від 08.02.2007 про оголошення фізичної особи померлою, на підставі якої здійснено актовий запис №14 від 20.12.2016 про смерть вказаної особи. У Журналі прийому заяв про поновлення актових записів (на підставі рішень суду) Московського районного у м. Харкові відділу ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області міститься запис від 16.12.2016 про звернення ОСОБА_10 ( АДРЕСА_2 ) із заявою про реєстрацію смерті особи на підставі рішення суду. Московським районним у м. Харкові відділом ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області 20.12.2016 за заявою ОСОБА_10 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 08.02.2007 по справі №2-о-175/07 «Про оголошення фізичної особи померлою» здійснено актовий запис під №14 про смерть ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З копії рішення Московського районного суду м. Харкова від 08.02.2007 по справі №2-о-175/07, яка міститься в матеріалах №64/05.06-09 за заявою ОСОБА_10 , що зберігаються в Московському районному у м. Харкові відділі ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області, вбачається, що на згаданій копії судового рішення мається відтиск печатки Київського районного суду м. Харкова. При цьому, з листа голови Московського районного суду м. Харкова від 23.10.2019 вбачається, що згідно алфавітних покажчиків цивільної справи про оголошення ОСОБА_11 померлою за період 2007-2008 років в суді не зареєстровано, а під №2-о-175/07 зареєстрована інша цивільна справа. У Книзі обліку гербових свідоцтв за 2016 рік відділу ДРАЦС УДР ГТУЮ у Харківській області міститься запис №86 про витрачання бланка свідоцтва серії НОМЕР_1 для підтвердження факту смерті ОСОБА_11 (актовий запис під №14 від 20.12.2016) та видачі вказаного свідоцтва за заявою ОСОБА_10 (чоловіка) ОСОБА_11 . Крім цього, у Книзі обліку гербових свідоцтв за 2016 рік відділу ДРАЦС УДР ГТУЮ у Харківській області міститься запис №99 про витрачання бланка свідоцтва серії НОМЕР_2 для підтвердження факту смерті ОСОБА_11 (актовий запис під №14 від 20.12.2016) та повторної видачі вказаного свідоцтва за заявою ОСОБА_10 (чоловіка) ОСОБА_11 .

З відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вбачається, що 28.12.2016 державним реєстратором П`ятої ХМДНК проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину серії 1-619, виданого 28.12.2016 вказаною нотаріальною конторою. У подальшому, за договором купівлі-продажу від 04.02.2017, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9 (реєстровий №231), ОСОБА_10 продав вказану квартиру ОСОБА_7 .

Допитана в якості потерпілої ОСОБА_11 пояснила, що з ОСОБА_10 не мешкає з 2000 року, а спірна квартира 25.04.1994 року була приватизована та поділена у двох рівних частках між нею та чоловіком.

Враховуючи те, що ОСОБА_11 є живою, наведене вказує на використання підробленого судового рішення з метою реєстрації факту її смерті та заволодіння 1/2 спірної квартири.

Враховуючи викладене, що маються підстави для накладення арешту на вказану квартиру, шляхом заборони будь-яким особам здійснювати її відчуження та розпоряджатися нею, оскільки таке майно може бути відчужене та є речовим доказом у кримінальному провадженні, а саме, предметом скоєного злочину, що набуте внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також враховуючи те, що необхідно виключити можливість протиправно розпорядитись вказаним об`єктом нерухомості, та повернути право власності законним володільцям.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року вказане клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на час звернення до суду із клопотанням належить на праві приватної власності ОСОБА_7 шляхом заборони будь-яким особам здійснювати її відчуження та розпоряджатися нею.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання, суд першої інстанції таке рішення мотивував тим, що слідчим доведена необхідність накладення арешту на спірне майно з забороною розпорядження ним, так як присутній ризик відчуження майна, передбачений абзацом другим частини першої статті 170 КПК України. Крім того, судом врахована можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Судова колегія вважає можливим поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки доводи заяви про пропуск строку на апеляційне оскарження з поважних причин не спростовані матеріалами справи.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Арешт майна, як зазначено в ч. 2 ст. 170 КПК України, допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК Украйни, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з матеріалів вказаного провадження, є підстави вважати, що вказана квартира є безпосереднім предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358, ч.3 ст.190 КК України. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії", при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Отже, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Доводи адвоката, що містяться в апеляційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_7 є добросовісним власником на даний час спірної квартири не свідчать на цьому єтапі досудового розслідування про несправедливість або незаконність рішення слідчого судді щодо накладення арешту на квартиру, оскільки такі доводи обов`язково будуть перевірятись в порядку чинного КПК України під час досудового розслідування, а обставини, на які посилається адвокат, є предметом доказування по цьому кримінальному провадженню, оскільки воно порушено внаслідок факту шахрайства. Більш того, спосіб арешту майна, який застосовано слідчим суддею є найменш обтяжливим, оскілки містить заборону не здійснювати відчуження вказаної квартири, але не унеможливлює користування нею. Тривалість арешту майна обумовлюється строками досудового розслідування, які передбачені чинним КПК України, тобто після спливу цих строків, ОСОБА_7 , за наявністю підстав, не позбавлена процесуальних прав на звернення з клопотанням до слідчого або слідчого судді щодо скасування арешту, як заходу забезпечення кримінального провадження, в порядку передбаченому ст. 174 КПК України.

Посилання адвоката в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує певну особу з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст.ст. 98, 100,171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Поновити адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року.
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді