Дата документу 04.02.2020 Справа № 325/1598/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №325/1598/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/435/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Гірсівка Приазовського району Запорізької області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, який працює вчителем фізичної культури Гірсівської загальноосвітньої школи 1-111 ступенів, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 .

Захисник-адвокат ОСОБА_9 та законний представник потерпілого ОСОБА_10 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України, та засуджено до 3 років обмеження волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю; на підставі ст. 75 КК України п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю в 1 рік, та зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
В задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, відмовлено.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в діях ОСОБА_6 відсутні обов`язкові ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України.
Судом у вироку визначено, що ОСОБА_6 , як вчитель допустив порушення вимог Інструкцій №26 «Посадова інструкція вчителя» та №87 «Безпека життєдіяльності учнів під час проведення спортивних і рухомих ігор». Порушень інших вимог нормативних актів у провину ОСОБА_6 судом не ставиться. Однак, притягнення вчителя до кримінальної відповідальності за порушення вимог Інструкції №26 не передбачено самою інструкцією, а інструкція №87 регламентує обов`язки вчителя під час проведення рухомих та спортивних ігор. Проте, безпосередньо перед та під час нещасного випадку з потерпілим ОСОБА_11 жодних рухомих чи спортивних ігор вчитель ОСОБА_6 з дітьми не проводив. Обвинувачений здійснював з класом пішохідний рух з території школи до спортивного майданчику через проїжджу частину вулиці. Вимоги до дій вчителя під час пішохідного та дорожньо-транспортного руху регламентовані положенням Інструкції №49 «Безпека життєдіяльності учнів під час пішохідного та дорожньо-транспортного руху», якими і керувався ОСОБА_6 при переведенні групи дітей з території школи через проїжджу частину до спортивного майданчику.
Так, фактичне виконання ОСОБА_6 вимог інструкції №49 підтверджується показаннями свідків, а також листом №59 від 15 серпня 2016 року, наданим Гірсівською загальноосвітньою школою слідчому.
Крім того, судом без будь-яких обґрунтувань не прийняті до уваги письмові докази, надані стороною захисту, а саме: акт №1 про нещасний випадок від 09 квітня 2014 року, згідно з яким, комісією з розслідування нещасного випадку зроблено висновок про те, що потерпілий за особистою необережністю вибіг на дорогу, не дотримуючись правил переходу дороги, а вчитель ОСОБА_6 виконав всі необхідні умови та своїми однобічними діями не зміг запобігти події. Аналогічний висновок викладений в акті №1 про нещасний випадок від 10 квітня 2015 року.
У вироку не зазначено конкретних посилань на порушення вимог інструкції №49 та не має посилань на те, як саме ОСОБА_6 повинен був діяти в конкретній ситуації.
Також відсутня наявність прямого причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 , як безпосередньою причиною, та наслідками у вигляді тілесних ушкоджень потерпілого, що підтверджується висновком комісійної інженерно-технічної експертизи в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності №9823 від 13 жовтня 2016 року та копією вироку Приазовського районного суду Запорізької області від 31 липня 2014 року, яким ОСОБА_12 (водія автомобіля, яким було травмовано потерпілого ОСОБА_11 ) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Крім того, вирок суду відносно ОСОБА_12 не був долучений стороною обвинувачення ні на стадії досудового розслідування, ні під час судового розгляду. Висновки суду, викладені у зазначеному вироку, не були враховані під час проведення судової інженерно-технічної експертизи №9823.
Апелянт зазначає, що суд не аргументував, чому прийняв одні та не врахував інші докази, також суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання захисника про призначення повторної судової комісійної інженерно-технічної експертизи в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності.
Також судом при розгляді справи та ухваленні вироку проігноровані досліджені письмові докази, якими беззаперечно підтверджується невинуватість ОСОБА_6 .
В апеляційній скарзі законний представник потерпілого не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_6 , просить вирок суду змінити, позбавити ОСОБА_6 права обіймати посаду вчителя, а також стягнути з ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок суду відносно ОСОБА_6 є надто м`яким.

Законний представник зазначає, що за весь час після пригоди і до теперішнього часу ОСОБА_6 своєї провини не визнав; у скоєному не розкаявся; вибачення як у неї, так і в її сина не попросив; знаходячись під слідством, жодного разу не поцікавився станом здоров`я її сина. Своєю поведінкою ОСОБА_6 не сприяв встановленню істини по справі, всіляко намагався уникнути відповідальності, тому вважає, що запропонована прокурором міра покарання з обмеженням права обіймати посаду вчителя відповідала би скоєному ОСОБА_6 злочину.
Крім того, суд, відмовляючи в позові про відшкодування моральної шкоди, керувався тільки положеннями ч.1 ст. 72 ЦК України.
Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги положення ст.ст.62, 128 КПК України про те, що у кримінальному процесі майнову та моральну відповідальність за цивільним позовом несе особа, яка вчинила злочин підозрюваний, обвинувачений.
Також судом не взято до уваги те, що протягом всього періоду ОСОБА_6 не приймав ніяких заходів до відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Вона по теперішній час лікує сина та вимушена щомісяця їздити до обласної дитячої лікарні.

Згідно з вироком суду, 09 квітня 2014 року о 09:30 годині, під час супроводу дітей до спортивного майданчику, знаходячись на проїжджій частині автомобільної дороги, розташованій навпроти Гірсівської школи, по вул.Леніна (Центральній) в с.Гірсівка Приазовського району Запорізької області, вчитель фізичної культури ОСОБА_6 , перебуваючи на робочому місці та виконуючи свої професійні обов`язки по здійсненню навчально-виховного процесу з учнями 4-го класу зазначеної школи, в порушення вимог п.1.8 «Інструкції з охорони праці №87 під час проведення спортивних і рухомих ігор», п.п.2.4, 2.5 «Посадової інструкції №26 вчителя», що затверджена Наказом № 25 від 04 березня 2013 року директора Гірсівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Приазовської районної ради, проявляючи злочинну недбалість, неналежно виконуючи свої обов`язки, достовірно знаючи про обов`язок постійного нагляду за малолітніми учнями, в тому числі під час підготовки до занять (що виявилося в пересуванні до них на спортивний майданчик), маючи реальну можливість передбачити можливість настання суспільно-небезпечних наслідків, не прийнявши вичерпних заходів, спрямованих на відвернення їх настання, не забезпечив стійку дисципліну та порядок серед дітей, а саме не домігся виконання учнем ОСОБА_11 своєї вказівки стати в стрій та не переконався в тому, що всі діти розуміють та виконують його розпорядження.
Так, 09 квітня 2014 року о 09:30 годині, під час супроводу дітей до спортивного майданчику, знаходячись на проїжджій частині автомобільної дороги, розташованій навпроти Гірсівської школи, по вул.Леніна (Центральній) в с. Гірсівка Приазовського району Запорізької області, учень 4-го класу Гірсівської школи, малолітній ОСОБА_13 , який знаходячись позаду вчителя ОСОБА_6 , у колоні дітей учнів 4 класу, раптово вибіг на дорогу, в результаті чого на проїжджій частині дороги сталася дорожньо-транспортна подія.
Під час вказаної ДТП малолітньому ОСОБА_11 спричинені тілесні ушкодження: черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку з легким клінічним перебігом, без загрожуючих для життя клінічних явищ, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 704 від 29 квітня 2014 року, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що зумовило тривалий (більше 21 дня) розлад здоров`я, тобто спричинено тяжкі наслідки.
Згідно з висновком судової комісійної інженерно-технічної експертизи в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності № 9823 від 13 жовтня 2016 року, дії вчителя ОСОБА_6 щодо порядку перетину проїжджої частини організованою групою дітей не відповідають вимогам п.1.8. «Інстукції з охорони праці № 87 під час проведення спортивних і рухомих ігор», п.п.2.4, 2.5 «Посадової інструкції № 26 вчителя», та з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з подією нещасного випадку.

Заслухавши:

доповідь судді;

обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги законного представника потерпілого просили відмовити;

прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу захисника, просила вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що останні підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються, окрім іншого: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
На думку колегії суддів, вирок, ухвалений судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , вказаним вимогам закону не відповідає.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні неналежного виконання професійних обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.
З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.137 КК України, характеризується діянням (дією або бездіяльністю), наслідками і причинним зв`язком між ними.
Діяння виявляється у невиконанні або неналежному виконанні професійних чи службових обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх. Так, неналежне виконання професійних обов`язків можливе у випадках, колі особа виконує покладені на неї обов`язки, але не так, як цього вимагають відповідні правила, інструкції, інші приписи або обстановка, в якій знаходяться вихованці.
Також обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.2 ст.137 КК України, є наслідки, а саме: середньої тяжкості або тяжкі тілесні ушкодження одному або кільком неповнолітнім.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та зазначив, що він виконав всі дії для безпечного пішохідного руху дітей з території школи через проїзну частину до спортивного майданчика.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином не перевірив всіх доводів сторони захисту та не спростував їх у вироку.
Зокрема, сторона захисту вказувала на те, що ОСОБА_6 при переведенні групи дітей з території школи через проїжджу частину до спортивного майданчику керувався вимогами до дій вчителя під час пішохідного та дорожньо-транспортного руху, які регламентовані положенням Інструкції №49 «Безпека життєдіяльності учнів під час пішохідного та дорожньо-транспортного руху», та виконав їх.
Однак, суд першої інстанції вищезазначені доводи сторони захисту не перевірив та не надав їм належну оцінку, в т.ч. не перевірив, чи був прямий причинний зв`язок між діями вчителя ОСОБА_6 та наслідками, що настали для здоров`я неповнолітнього.
При розгляді даного провадження, суд першої інстанції повинен був встановити, які конкретно обов`язки ОСОБА_6 виконав не так, як цього вимагала обстановка, що і обумовило настання наслідків.
Також, сторона захисту зазначала про те, що судом не надано належну оцінку показанням допитаних свідків, які підтвердили виконання ОСОБА_6 відповідних вимог.
Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 показали, що ОСОБА_6 проводив з учнями інструктаж щодо правил безпеки перетину дороги; останній не тільки застерігав потерпілого від виходу на проїжджу частину, але й з метою запобігання суспільно небезпечних наслідків до початку перетину вийшов попереду колони учнів і зупинив дітей підняттям рук, однак ОСОБА_11 несподівано побіг.
На те, що ОСОБА_6 знаходився попереду дітей із розставленими руками, а потерпілий, вискочивши з-під правої руки вчителя, побіг на дорогу, зазначали і свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .
Окрім іншого, сторона захисту надала суду письмові докази, а саме: акт №1 про нещасний випадок від 09 квітня 2014 року, згідно з яким, комісією з розслідування нещасного випадку зроблено висновок про те, що потерпілий за особистою необережністю вибіг на дорогу, не дотримуючись правил переходу дороги, а вчитель ОСОБА_6 виконав всі необхідні умови та своїми однобічними діями не зміг запобігти події, а також аналогічний висновок викладений в акті №1 про нещасний випадок від 10 квітня 2015 року.
Проте, цим доказам у вироку суду не надано жодної оцінки.
Також судом першої інстанції не надано оцінку тому факту, що вироком Приазовського районного суду Запорізької області від 31 липня 2014 року засуджено ОСОБА_12 за ч.1 ст.286 КК України, а саме за те, що останній, керуючи автомобілем ВАЗ 21051 ЗНГ, порушив Правила дорожнього руху (п.12.3 ПДР), допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , 2004 року, та внаслідок цієї ДТП потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Вказаний вирок набрав законної сили 02 вересня 2014 року, його копія міститься в матеріалах провадження.
В оскаржуваному вироку лише констатовано те, що ОСОБА_12 засуджено за вищевказаним вироком Приазовського районного суду Запорізької області від 31 липня 2014 року, проте жодного аналізу відомостей, що в цьому вироку містяться, теж не здійснено.
Суд першої інстанції належним чином так і не з`ясував, та у вироку не дав відповіді на питання, чи мав обвинувачений ОСОБА_6 реальну можливість запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків у вигляді шкоди здоров`ю потерпілого.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи сторони захисту та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим, судовий розгляд цього провадження в цілому не може вважатися справедливим.
Колегія суддів вважає, що вказані порушення кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення та потягли порушення права обвинуваченого на захист, у зв`язку з чим, оскаржуваний вирок суду, відповідно до вимог ст.ст.407, 409, 410, 412 КПК України, підлягає безумовному скасуванню.
Переглядаючи вирок суду у межах, передбачених ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості виправити вказані недоліки, тому, виходячи із засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст.7-9 КПК України, скасовуючи оскаржуваний вирок, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.
При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, повно, всебічно та неупереджено дослідити всі обставини провадження та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Відповідно до вимог ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Приймаючи до уваги вказані вимоги закону, інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, підлягають перевірці при новому розгляді.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційні скарги законного представника потерпілого ОСОБА_10 , захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винним за ч.2 ст.137 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4