Ухвала
іменем України
25 травня2020 року

м. Київ

справа №524/8033/18
провадження № 51-1952ск20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши матеріали касаційної скарги захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2020 року,
встановив:
За вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 травня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука та жителя АДРЕСА_1 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 71 КК шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком з невідбутою частиною покарання, призначеного ОСОБА_4 за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 червня 2017 року, останньому за сукупністю вироків остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.
Місцевий суд установив, що ОСОБА_4 16 серпня 2018 року близько 11:30 біля будинку № 19 по вул. Енергетиків в м. Кременчуці Полтавської області із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, повторно відкрито викрав у ОСОБА_6 матерчату сумку, в якій знаходилися речі, що не представляють цінностей, та гроші в сумі 440 грн, спричинивши потерпілому матеріальної шкоди.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 20 січня 2020 року цей вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати зазначені вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Аргументуючи свою позицію захисник вказує, що викладені в оспорюваних судових рішеннях події злочину не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що судові рішення постановлені без урахування всіх обставин справи, а висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК не ґрунтуються на досліджених у суді доказах.
Вказуючи на порушення судами обох інстанцій п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) як на підставу для скасування оскаржуваних рішень, захисник зазначає, що районний суд не повною мірою з`ясував дані про особу ОСОБА_4 , який одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та позитивно характеризується за місцем роботи. Останній також вважає, що апеляційний суд безпідставно, всупереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК, відмовив у задоволенні його клопотання про повторне дослідження обставин, установлених під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. На переконання захисника, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог статей 370, 419 КПК та є незаконною.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла до такого висновку.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при їх перегляді виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Необхідність у повторному дослідженні доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати лише у разі, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. За частиною 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.
Згідно із ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається зі змісту оспорюваних рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі захисник вказує на те, що суд поклав в основу вироку суперечливі докази, не дав їм належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами. Проте оскаржені рішення свідчать, що висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, суд зробив на підставі фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; протоколами: огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, відповідно до яких свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 упізнали ОСОБА_4 як особу, яку 16 серпня 2018 року було затримано за підозрою у вчиненні грабежу, свідок ОСОБА_7 - як особу, яка близько 11:30 пробігала повз нього після події злочину; затримання та обшуку ОСОБА_4 ; вилучення речей та одягу зі слідами речовини бурого кольору від 16 серпня 2018 року; слідчого експерименту від 28 серпня 2018 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_6 вказав де саме та при яких обставинах у нього було відкрито викрадені речі; огляду від 30 серпня 2018 року та від 4 вересня 2018 року; висновками експерта: № 704 про наявність легких тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_6 ; № 736 від 12 вересня 2018 року, № 1250 та № 1254 від 18 вересня 218 року, № 1214 від 25 вересня 2018 року; відеозаписом з камер спостереження місця події відтвореним у судовому засіданні.
Незгода захисника з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою, яка може свідчити про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, цей суд у своєму рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 186 КК.
При перегляді вироку суду апеляційний суд ретельно перевірив усі доводи наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та надав на них умотивовані відповіді, вказавши підстави, на яких визнав ці доводи неприйнятними.
Наведені у касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених в оспорюваних судових рішеннях, і не ставлять під сумнів їх законність.
Вирок районного суду та ухвала апеляційного суду є належно обгрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість не можна визнати прийнятними з огляду на таке.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як убачається з вироку районного суду, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду і розміру покарання, яке повинно бути призначено ОСОБА_4 за вчинене, згідно з вимогами ст. 65 КК, цей суд разом із ступенем тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до тяжких злочинів, урахував дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, до затримання працював, має на утриманні неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його сімейний стан, стан здоров`я та вік, характеризується по місцю проживання посередньо, не працює, не одружений, раніше не судимий. Пом`якшуючих засудженому покарання обставин судом встановлено не було, натомість обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши усі обставини кримінального провадження, місцевий суд дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства, а тому визначив йому покарання, яке належить відбувати реально.
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене засудженому покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, при перегляді вироку цей суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо виду і розміру покарання, призначеного ОСОБА_4 за вчинений злочин, вказавши, що воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є справедливим, співрозмірним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Враховуючи наведене правових підстав стверджувати про суворість призначеного ОСОБА_4 покарання колегія суддів не знаходить.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного засудженому покарання через суворість, що можуть тягнути за собою їх скасування на підставі пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням положень статей 412, 414 захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга захисника ОСОБА_5 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2020 року щодо ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3