Дата документу 26.12.2019 Справа № 335/3034/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1345/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/3034/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 травня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.1 ст.187 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин.

16.12.2016 року у період часу з 22 години 30 хвилин по 04 годину 00 хвилин 17.02.2016 року ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, будучи в стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи за адресою м.Запоріжжя, вул.Матросова біля будинку №27, шляхом розбиття заднього вітрового скла автомобіля марки «Део» модель «Ланос» державний номерний знак НОМЕР_1 , усвідомлюючи що його дії ніхто не бачить, таємно викрав з салону даного автомобілю металевий ніж вартістю 264 гривні, який належить ОСОБА_10 , після чого покинув місце скоєння злочину, спричинивши матеріальний збиток останньому на суму 264 гривні.

Крім того, 17.12.2016 року приблизно о 03 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , діючи умисно, будучи в стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном поєднаним з застосуванням насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, перебуваючи за адресою: м.Запоріжжя, вул.Перемоги, буд.131-Б, вчинив розбійний напад відносно ОСОБА_7 . При цьому ОСОБА_8 , тримаючи у руці предмет схожий на ніж, наніс потерпілому ОСОБА_7 удар вказаним предметом в область правої щоки, від якого останній упав, та, скориставшись безпорадністю потерпілого, заволодів його майном, а саме: чоловічою сумкою, в якій знаходилось 600 гривень, 5 євро, та 115 доларів США, після чого зник з місця скоєного злочину, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 3850 гривень.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно; за ч.1 ст.187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднане із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.185 КК у виді 2 років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.187 КК у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено покарання у виді 4 років 10 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі потерпілий просив вирок скасувати, призначити обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.1 ст.187 КК максимальне покарання та в повному обсязі задовольнити його цивільний позов від 11.03.2019 року.

Свої вимоги потерпілий мотивував тим, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та даним про його особу внаслідок м`якості, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, в тому числі і за вчинення подібних злочинів. Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів. Крім того, обвинувачений намагався вчинити злочин, передбачений п.п.6, 9 ч.2 ст.115 КК, оскільки він намагався нанести йому удар ножем, а не свердлом в область шиї, тобто в життєво важливий орган, а також з метою приховати раніше вчинений злочин або полегшити його вчинення.

Також зазначав, що скоєним злочином йому було заподіяно матеріальну шкоду в сумі 21 100 грн., а не в сумі 3 850 грн., як зазначено в обвинувальному акті. В своєму уточненому цивільному позові він зазначив заподіяну йому матеріальну шкоду, а також матеріальну шкоду в рахунок майбутніх операцій, яких він потребує у зв`язку із вчиненим щодо нього злочином.

Заслухавши доповідь судді, потерпілого, який повністю підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; прокурора, який вважав за можливе змінити розмір відшкодування матеріальної і моральної шкоди в бік його збільшення, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В апеляційній скарзі потерпілий вимагав призначити обвинуваченому максимальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.187 КК, вважаючи, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та даним про особу обвинуваченого ОСОБА_8 .

Проте колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами потерпілого виходячи з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які віднесено до злочинів середньої тяжкості та тяжких, дані про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово судимий, на спеціальних обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, завдану шкоду не відшкодував. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого, а обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Обставини та дані про особу обвинуваченого, на які посилається в своїй апеляційній скарзі потерпілий, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання і стали підставою для призначення обвинуваченому за ч.1 ст.187 КК покарання не у мінімально можливому розмірі, передбаченому санкцією даного кримінального закону. Крім того, при визначенні остаточного покарання обвинуваченому за сукупністю злочинів, судом було застосовано принцип часткового складання призначених покарань та остаточно призначено покарання у виді 4 років 10 місяців позбавлення волі.

Усі попередні судимості обвинуваченого ОСОБА_8 були враховані у вироку Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2019 року, яким йому за ч.2 ст.162, ч.2 ст.186 КК, із застосуванням положень ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК остаточно було призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Відтак, правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає, оскільки призначене обвинуваченому судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду і доводили необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання, в апеляційній скарзі не наведено.

До заперечень апеляційної скарги потерпілого про те, що обвинувачений намагався вчинити щодо нього злочин, передбачений п.п.6, 9 ч.2 ст.115 КК, колегія суддів ставиться критично. Адже відповідно до вимог ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. При цьому суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції прокурор відповідно до ст.ст.338, 339 КПК України пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення за ч.1 ст.187 КК України не змінював і додаткового обвинувачення не висував.

Відтак, з огляду на зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, суд першої інстанції не вправі був вирішувати питання про притягнення обвинуваченого ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення більш тяжкого кримінального правопорушення.

Крім того, потерпілий в апеляційній скарзі посилався на неврахування судом в якості обставини, що обтяжує покарання рецидив злочинів. Разом з тим, в обвинувальному акті рецидив злочинів в якості обставини, що обтяжує покарання, не був зазначений прокурором. А тому суд, з огляду на положення ст.91 КПК, відповідно до якої у кримінальному провадженні підлягають доказуванню і обставини, що обтяжують покарання, діючи в межах висунутого обвинувачення, не врахував дану обставину при призначенні покарання.

Також потерпілий стверджував, що обвинувачений заподіяв йому значні тілесні ушкодження, у зв`язку з чим він потребує проведення операцій для відновлення свого здоров`я.

Разом з тим, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №270 (т.2 а.п.58-59) у потерпілого було виявлено легкі тілесні ушкодження. Після доставки потерпілого до лікарні йому було надано допомогу в травмпункті та в подальшому потерпілий за медичною допомогою не звертався. Лікування у хірурга не потребує.

Враховуючи зазначені обставини апеляційна скарга потерпілого в цій частині задоволенню не підлягає.

Між тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілого в частині вирішення судом його цивільного позову виходячи з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, при вирішенні цивільного позову потерпілого зазначив, що потерпілим не було надано будь-яких доказів на підтвердження розміру понесених ним матеріальних витрат, а тому відмовив потерпілому у стягненні на його користь матеріальної шкоди.

Разом з тим, суд в мотивувальній частині вироку встановив і визнав доведеним заподіяння потерпілому ОСОБА_7 в результаті вчиненого злочину матеріальної шкоди в розмірі 3850 грн. А тому така матеріальна шкода підлягала стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого.

Крім того, відповідно до ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Проте, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілого, належним чином не врахував характер кримінального правопорушення, наслідки, що настали в результаті вчиненого злочину, зокрема те, що потерпілий ОСОБА_7 внаслідок протиправних дій обвинуваченого відчував фізичний біль, існувала реальна загроза не тільки для його здоров`я, але й життя, потерпілий зазнав моральних та душевних страждань. В результаті протиправних дій обвинуваченого було порушено нормальний спосіб життя ОСОБА_7 ..

Відтак, з урахуванням встановлених фактичних обставин кримінального провадження, визначений районним судом розмір моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. не відповідає принципу справедливості. А тому колегія суддів, керуючись засадами виваженості, розумності та справедливості, вважає за необхідне збільшити розмір відшкодування обвинуваченим на користь потерпілого моральної шкоди з 20 000 грн. на 50 000 грн.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 травня 2019 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині вирішення цивільного позову змінити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 3850 грн. та 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4