Справа № 674/1121/19
Провадження № 1-кп/676/112/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2020 року Кам`янець-Подільський міськрайонний суд

Хмельницької області

у складі головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 , ОСОБА_3

сторони кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6

представника потерпілих адвоката

ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

у відкритому судовому засіданні в залі Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області, розглянувши обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000206 за обвинуваченням, -

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, розлученого, безробітного, з середньою освітою, не судимого, ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_8 , 11.05.2019 року посадовими особами Дунаєвецького РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області на підставі рішення Дунаєвецького районного суду від 14.12.2018 року № 647/1344/18, був виселений з домоволодіння по АДРЕСА_1 . Однак, він же, 12.05.2019 року в порушення вимог ст. 30 Конституції України, усвідомлюючи факт, що він немає законних підстав перебувати на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.2018 року на праві власності належить ОСОБА_6 та на підставі договору оренди житлового будинку від 24.07.2018 року на праві користування належить ОСОБА_5 , діючи умисно, в супереч волі власника та користувача житловим будинком, за відсутності визначених законом підстав та в порушення встановленого законом порядку, незаконно проник до будинку на території домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину не визнав в скоєні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Зокрема зазначив, що тривалий час проживав по АДРЕСА_1 , з дружиною ОСОБА_5 , з якою розлучився. Остання, незаконного переоформила вказане домоволодіння, яке отримала в спадщину на свою сестру ОСОБА_6 11 травня 2019 року прибули судові виконавці з рішення суду про його виселення, так як не бажав з ними сваритися забрав окремі свої речі та виселився з вказаного будинку. 12 травня 2019 року зайшов до спірного будинку, без згоди потерпілих, оскільки не мав де проживати. Своєї вини не визнає і просить прийняти законне рішення.

Незважаючи на не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 , винуватість його у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 162 КК України підтверджується сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення та досліджених відповідно до ст.23 КПК України судом безпосередньо в ході судового розгляду.

Так, винуватість підтверджується наступними доказами:

- показами потерпілих:

ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що проживала в шлюбі з обвинуваченим з 1986 по 2018 рік. Після смерті батька в отримала в спадщину домоволодіння по АДРЕСА_1 , де до розірвання шлюбу проживала з ОСОБА_8 . Через сімейні обставини, у 2018 році продала належний їй житловий будинок ОСОБА_6 з наміром придбати квартиру за місцем проживання дітей в м. Чернівці. Так, як придбана квартира не готова до експлуатації, уклала договір оренди з власником придбаного будинку на тимчасове проживання. Через систематичне насильство з боку обвинуваченого звернулись до суду про його виселення. Відповідно до рішень суду про виселення, 11.05.2019 року ОСОБА_8 , забрав свої речі та в присутності працівників державної виконавчої служби залишив територію домоволодіння по АДРЕСА_1 . Однак, 12.05.2019 року обвинувачений без її згоди та згоди власника житлового будинку проник, на територію домоволодіння та житлового будинку, чим порушив її конституційне право на недоторканість житла, у зв`язку з чим звернулась до поліції. Просить визнати ОСОБА_8 винним у вчинені вказаного злочину.

ОСОБА_6 в ході судового розгляду показала, що у 2018 році придбала у ОСОБА_5 домоволодіння по АДРЕСА_1 та в цей же день уклала угоду про оренду будинку сестрою на певний період, тобто до того часу поки не буде готова придбана квартира ОСОБА_5 в м. Чернівцях. Згоди ОСОБА_8 на проникнення до належного їй будинку не давала і такої згоди він у неї не запитував. Проживає у її будинку без згоди, чим створює їй перешкоди в користуванні майном. Просить визнати ОСОБА_8 винним у незаконному проникненні до житла.

Свідки сторони обвинувачення допитані в судовому засіданні показали наступне:

Зокрема, ОСОБА_10 зазначила, що проживає по сусідству з потерпілою, весною 2019 року дільничним була запрошена в якості понятої, коли державні виконавці виселяли ОСОБА_8 , останній забрав свої речі і залишив домогосподарство. Наступного дня, ОСОБА_8 збив замок на воротах та проник на територію домоволодіння по АДРЕСА_1 . Аналогічні покази в судовому засіданні надала свідок ОСОБА_11 .

Староста села ОСОБА_12 показала, що їй відомо про виселення виконавчою службою з будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 приблизно в квітні 2019 року, але точної дати не пам`ятає. Згодом зі слів потерпілої ОСОБА_5 їй стало відомо, що обвинувачений без її згоди проник до будинку.

ОСОБА_13 вказала, що є матір`ю потерпілої та проживає разом з нею по АДРЕСА_1 . 12.05.2019 року ОСОБА_8 , який забрав свої речі і його виселили, повернувся зірвав замки, зайшов на подвір`я, коли вона відчинила вхідні двері будинку для дочки, ОСОБА_8 відштовхнув її та зайшов середину будинку, де проживає по даний час.

Винуватість доводиться наступними доказами:

- витягом з Єдиного реєстру досудового розслідування №0000206 про реєстрацію кримінального провадження від 04.06.2019 року за ч.1 ст. 162 КК України, що послужило підставою для збирання доказів по даному кримінальному провадженню, зокрема зазначено, що ОСОБА_8 біля 19 год. 19.04.2019 року незаконно проник в будинок ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 , чим порушив її конституційні права(т.1 а.с.118).

- протоколом прийняття заяви від 04.06.2019 року від ОСОБА_5 , про те, що біля 19 год. 19.04.2019 року незаконно проник в будинок ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 119).

Також, органом досудового розслідування та прокурор безпідставно посилається на докази, які доводять винуватість ОСОБА_8 та не можуть бути взяті судом до уваги, як належні та допустимі, а саме:

- рапорт чергового Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області, стосовно події, яка мала місце 15.06.2019 року щодо незаконного проникнення ОСОБА_8 на подвір`я заявника ОСОБА_5 (т.1 а.с.120), однак відомості з заяви ОСОБА_5 в порушення порядку ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесено та не розпочато досудове розслідування.

- копії матеріалів зведеного виконавчого провадження № 51580898 по факту усунення перешкоди ОСОБА_6 в користуванні житлом, (т.1 а.с. 124-167), протокол тимчасового доступу до речей і документів від 20.05.2019 року, ухвала слідчого судді Дунаєвецького районного суду від 16.05.2019 року, як пояснила в судовому засіданні процесуальний прокурор, вказані копії документів, були отриманні в рамках іншого кримінального провадження.

Поряд з цим, захист наголосив, що в порушення вимог ч. 12 ст. 290 КПК України їм не було відкрито матеріали кримінального провадження стосовно наданих копій зведеного виконавчого провадження № 51580898, тому даний доказ не може бути належним і допустим доказом по даній справі.

Не відкриття матеріалів сторонами в порядку ст.290 КПК України є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази. Відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання, доручення), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів. При цьому, суд зауважує що чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який, згідно з ч. 12 ст. 290 КПК, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів кримінального провадження, якими є і речові докази, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування.

Отже, факт ознайомлення з матеріалами справи після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі. Частина 12 ст.290 КПК фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обов`язку щодо відкриття матеріалів. Вона полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, не відкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їхню доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Відкриття в умовах публічного і гласного судового розгляду окремих матеріалів кримінального провадження, які існували на момент звернення до суду з обвинувальним актом, але не були відкриті стороні захисту, не означає їх автоматичну допустимість, оскільки за КПК критерієм допустимості доказів є не лише законність їх отримання, а і попереднє відкриття матеріалів іншій стороні до їх безпосереднього дослідження у суді. Так, на необхідності надання доступу стороні захисту до матеріалів, як гарантії справедливого судового розгляду, йдеться у рішенні Європейського суду «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства» від 27 жовтня 2004 року, в якому зазначено, що, відповідно до вимоги справедливості, передбаченої статтею 6 Конвенції, прокуратура мала ознайомити захист з усіма доказами у справі як на користь, так і проти обвинуваченого, і те, що у вказаній справі цього не було зроблено, призвело до недоліків судового розгляду.

Так, згідно ч.1 ст. 85 КПК України , належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Оцінивши зібрані по справі й досліджені у судовому засіданні докази суд вважає, що в повній мірі знайшли в судовому засіданні підтвердження пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, що виразилось у незаконному проникненні до житла. В той же, час пред`явлення обвинувачення органом досудового розслідування в частині незаконного проникнення до іншого володіння особи не конкретне, ґрунтується на припущеннях, не відповідає вимогам Закону, зібрані докази сторони обвинувачення в цій частині з порушення вимог КПК України, носять формальний характер і не містять фактичних даних на яких ґрунтується обвинувачення, тому вказану кваліфікуючу ознаку слід виключити з обвинувачення ОСОБА_8 , через недоведеність.

Недоторканність житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою.
Згідно зі ст.12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято і проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.48, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».
Таке саме положення міститься у ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.66, який набув чинності для України 23.03.76.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.11.50) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».
Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканності житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканності й іншого володіння особи.
Відповідно до ст.30 Конституції України передбачено, що кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
Ці конституційні норми, що охороняють права і свободи людини, знайшли закріплення в Кримінальному процесуальному кодексі як засади кримінального судочинства (ст. ст.7, 13 КПК України), за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Крім того, ч.1 ст. 233 КПК України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Також, ст. 162 КК України встановлено кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян.
Отже, в Конституції України та інших законах не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у ч.2 ст.30 Конституції України.
Слід зазначити, що недоторканність житла та іншого володіння особи, яке включає в себе й недоторканність приватного та сімейного життя, передбачає більш широкі права особи і у кримінальному процесуальному аспекті більш широке поняття житла та іншого володіння особи, ніж це визначено в цивільному і житловому праві.
При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (ст.ст. 317, 395 ЦК України).
Виходячи з принципу недоторканності житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в ч.2 ст.233 КПК України, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ).
Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема, поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року).
Таким чином, встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції ст. 162 КК України.
Для визначення предмету цього злочину має значення лише встановлення, чи відноситься він до переліку матеріальних об`єктів, зазначених у ст. 233 КПК України, та чи підпадає цей об`єкт під ознаки фактичного володіння ним особи як житлом чи «іншим володінням», тобто чи проживала ця особа у будинку, утримувала земельну ділянку та фактично користувалася ними, незважаючи на спірність реалізації цих повноважень. Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння та користування ними.
Як убачається із матеріалів справи, і цього не оспорює обвинувачений ОСОБА_8 , що 24.07.2018 року потерпіла ОСОБА_5 продала своїй сестрі ОСОБА_6 домоволодіння по АДРЕСА_1 , яким він користувався з колишньою дружиною тривалий час та 11 травня 2019 року був виселений з вказаного домоволодіння працівниками державної виконавчої служби.
Проникнення обвинуваченого ОСОБА_8 на територію домоволодіння по АДРЕСА_1 без дозволу власника та володільця і без законних підстав, є порушенням недоторканності житла особи, яке тягне настання відповідальності за частиною першою ст.162 КК України.
Крім того, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.
При цьому умисел винної особи спрямований на незаконне проникнення до житла чи іншого об`єкту («іншого володіння»), яким фактично володіє потерпілий, що усвідомлюється винним, однак не потребує встановлення обізнаності останнього в підставах володіння потерпілим зазначеним майном (законності чи незаконності такого володіння).
Таким чином, дії ОСОБА_8 вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 162 КК України, які виразились в незаконному проникненні до житла особи, мало місце. Зазначене діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України. Обвинувачений ОСОБА_8 винуватий у вчиненні цього кримінального правопорушення і підлягає покаранню за його вчинення.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину згідно ст.12 КК України, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставини, що пом`якшують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_8 судом - не встановлено.

Обставини, що обтяжують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_8 судом - не встановлено.

З врахуванням обставин справи і даних про особу ОСОБА_8 , який по місцю проживання характеризується в основному позитивно, притягувався до адмінстративної відповідальності, на обліку лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, враховуючи думку потерпілих, досудову доповідь, а тому суд враховуючи вимоги ст. 65, ст. 66 КК України вважає можливим призначити обвинуваченому ОСОБА_8 , покарання в межах санкції ч.1 ст. 162 КК України у виді штрафу, оскільки саме таке покарання гарантуватиме безпеку для суспільства, буде відповідати цілям покарання, необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Питання речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_8 визнати винуватим в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 , не обирався.

Речових доказів та судових витрат по справі немає.

Цивільний позов не заявлено

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду через Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку може бути отримана в суді учасниками судового провадження, а обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду

ОСОБА_1