ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1622/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.263 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Кицівка Чугуївського району Харківської області, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України, обвинуваченого ОСОБА_7 звільнено від відбуття призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком 1 рік.
Згідно ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_7 в період іспитового строку: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речовий доказ: гранату РГД-5 та запал до неї, визначено знищити.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини польова пошта НОМЕР_1 , в порушення ст.ст.11,16,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Положення про дозвільну систему (затверджено Постановою КМУ №576 від 12.10.1992 року), Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів для зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом МВС України № 622 від 21.08.1998 року), умисно, незаконно придбав, зберігав та носив при собі гранату РГД-5 і запал до неї. Так, знаходячись на передових позиціях військової частини, в якій він проходив службу, ОСОБА_7 знайшов гранату РГД-5, яку під час несення служби носив при собі для особистого захисту від нападів диверсійно-розвідувальних груп ворога. 26.06.2015 року близько 05 години ОСОБА_7 з дозволу свого безпосереднього командира вибув у дводенну відпустку в період з 26.06.2015 року по 28.06.2015 року. Перед тим як виїхати до місця проведення відпустки ОСОБА_7 здав свою особисту зброю і боєприпаси, які були йому видані у військовій частині. Після цього ОСОБА_7 направився до міста Харкова, звідти планував поїхати до місця свого проживання для проведення відпустки. Прибувши до м. Харкова, 26 червня 2015 року близько 13 години 40 хвилин ОСОБА_7 зайшов до станції метро «Пролетарська» в м.Харкові, де був зупинений співробітником ППС для перевірки документів та огляду. Під час проведення огляду у ОСОБА_7 серед особистих речей було виявлено предмет, схожий на ручну гранату РГД-5 та запал до неї, які являються однією ручною гранатою РГД-5, яка відноситься до категорії боєприпасів та є придатною до вибуху. Вказану ручну гранату РГД-5 з запалом ОСОБА_7 придбав, зберігав та носив без передбаченого законом дозволу.

Не погодившись з рішенням районного суду захисник ОСОБА_8 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок районного суду стосовно ОСОБА_7 скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає про те, що огляду місця події за цим кримінальним провадженням, складений за його результатами протокол та подальше проведення досудового розслідування було здійснено з порушенням вимог ч.3 ст.214 КПК України, а саме до внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєтру досудових розслідувань, у зв`язку з чим належить визнати недопустимими доказами - протокол огляду місця події від 26.06.2015 року та висновок судової експертизи № 230 від 29.10.2015 року. Витяг з ЄРДР не містить точного часу внесення відповідних відомостей.
Крім того, апелянт вказує на те, що з боку експерта, який надав висновок № 230 від 29.10.2015 року, вбачається порушення п.3 ч.5 ст.69 КПК України КПК України, що в свою чергу додатково свідчить про порушення ним порядку складення висновку експертизи № 230 від 29.10.2015 року та про недопустимість цього доказу.
За таких обставин, на думку захисника, суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання сторони захисту про визнання недопустимими вищезазначені докази.
Захисник також посилається на те, суд, під час ухвалення оскаржуваного судового рішення, не мав права вирішувати долю речового доказу - гранати РГД-5 та запал до неї, так як цей доказ було знищено під час досудового розслідування, про що свідчить Акт про знешкодження, зруйнування вибухових пристроїв, вибухонебезпечних компонентів, засобів підриву від 28 жовтня 2015 року.
В своїх апеляційних доводах захисник ОСОБА_8 також вказує, що матеріали кримінального провадження не місять доручення керівника органу досудового розслідування, яке оформлене належним чином про уповноваження слідчого ОСОБА_9 на проведення досудового розслідування, у зв`язку усі прийняті процесуальні рішення за участю слідчого ОСОБА_9 , в тому числі обвинувальний акт, є недопустимими доказами.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу сторони захисту в повному обсязі, а також заперечення прокурора, який вважав оскаржений вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 , які він зазначив в своїй апеляційній скарзі та підтримав під час апеляційного розгляду, щодо недостатності доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням за ч.1 ст.263 КК України є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін та надав їм належну оцінку у вироку, у відповідності до вимог чинного КПК України.
Зокрема, апеляційні доводи сторони захисту спростовуються об`єктивними даними, які суд встановив під час судового розгляду, досліджуючи показання свідків за цим кримінальним провадженням, а також відомості, що зазначені в письмових доказах: у протоколі огляду місця події від 26.06.2015 року; у висновку судової експертизи №230 від 29.10.2015 року.
Під час допиту в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 показав, що він чергував по станції метро «Пролетарська» в м.Харкові і зупинив ОСОБА_7 у військовій формі одягу і запитав, чи не має у нього заборонених речей. ОСОБА_7 надав дозвіл на огляд його речей. Під час огляду у ОСОБА_7 серед особистих речей на дні рюкзака було виявлено предмет, схожий на ручну гранату РГД-5. ОСОБА_7 повідомив, що він не знає, звідки граната взялася. Після цього ОСОБА_10 покликав понятих і викликав слідчо-оперативну групу. Через 5 хвилин підійшов охоронець метрополітену.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні в суді першої інстанції надав показання про те, що він є працівником охорони Харківського метрополітена і його запросили як свідка до кімнати міліції на станції метро «Пролетарська». В кімнаті сидів ОСОБА_7 і працівник міліції. Останній запитав у ОСОБА_7 , чи є у нього заборонені предмети. ОСОБА_7 сказав, що таких немає. Працівник міліції запитав у ОСОБА_7 дозвіл на огляд його речей. ОСОБА_7 не заперечував. Працівник міліції діставав речі із сумки і клав їх поруч з сумкою. Далі він дістав гранату зеленого кольору, яку показав їм. ОСОБА_7 сказав, що це не його граната. Потім працівник міліції викликав оперативну групу. Через 20-30 хвилин прибула слідчо-оперативна група, яка опечатала вказану гранату і свідок підписав факт опечатування.
Зазначені свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань та стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що свідки мають особисту зацікавленість щодо розгляду цього кримінального провадження чи вони мають намір обмовити обвинуваченого.
Показання зазначених свідків також підтверджується даними, що містяться в протоколі огляду місця події від 26.06.2015 року, відповідно до якого в присутності понятих, одним із яких був ОСОБА_11 , в кімнаті міліції на станції метро «Пролетарська» в м.Харкові на столі було виявлено паспорт на ім`я ОСОБА_7 , а також предмет, схожий на гранату РГД-5 і предмет, схожий на запал до вказаної гранати. Вказані предмети були вилучені.
Крім того, відповідно до висновку судової експертизи №230 від 29.10.2015 року, який було досліджено в судовому засіданні, з якого вбачається, що вилучені при проведенні вказаного вище огляду місця події предмети, являються: корпусом ручної осколкової гранати РГД-5, який містить тротил; підривачем УЗРГМ-2 до ручних гранат, який містить заряд комбінованої вибухової речовини; При штатному з`єднані корпусу ручної осколкової гранати РГД-5 та підривача УЗРГМ-2 вони будуть являтися ручною осколковою гранатою РГД-5, яка в свою чергу буде відноситися до категорії боєприпасів. Предмети, надані на експертизу, при їх штатному з`єднанні, до вибуху придатні.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 щодо недопустимості протоколу огляду місця події від 26 червня 2015 року та висновку судової експертизи №230 від 29.10.2015 року - є суб`єктивними та необґрунтованими.
Виходячи із положень ч.1 та 3 ст.214 КПК України, огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Як вбачається з відомостей матеріалів кримінального провадження, огляд місця події було проведено 26 червня 2015 року за результатами якого було складено відповідний протокол (арк.50-54 т.1).
27 червня 2015 року відомості за цим кримінальним провадженням внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань (арк.44 т.1).
Даних щодо проведення інших слідчий дій до внесення відомостей до ЄРДР, апеляційна скарга захисника не містить, про що також підтвердили учасники кримінального провадження під час апеляційного розгляду.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для визнання протоколу огляду місця події від 26 червня 2015 року недопустимим доказом, оскільки до внесення відомостей до ЄРДР - 27 червня 2015 року був проведений тільки огляд місця події за цим кримінальним провадженням, що відповідно до вимог ч.3 ст.214 КПК України є правомірним, та згідно норми ч.1 ст.214 КПК України допускається внесення на протязі 24 годин відповідних відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Захисником також не надано жодних доказів на підтвердження його доводів про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після спливу 24 годин з моменту завершення проведення огляду місця події від 26 червня 2015 року, у зв`язку з чим апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою.
Окрім цього, апелянтом не зазначено в своїх апеляційних доводах та не вказано стороною захисту під час апеляційного розгляду інших підстав, що могли свідчити про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в тому числі ст.ст. 104, 223, 237 КПК України, при проведенні огляду місця події, які б тягнули за собою визнання протоколу цих слідчих дій від 26 червня 2015 року недопустимими доказами.

Щодо неправомірності дій експерта під час проведення експертизи №230 від 29.10.2015 року, колегія суддів вважає ці апеляційні доводи захисника також безпідставними, з наступних підстав.
Пунктом 5 частини 3 статті 69 КПК України передбачено, що експерт зобов`язаний забезпечити збереження об`єкта експертизи. Якщо дослідження пов`язане з повним або частковим знищенням об`єкта експертизи або зміною його властивостей, експерт повинен одержати на це дозвіл від особи, яка залучила експерта.
Відповідно до постанови про призначення експертизи від 19.08.2015 року, прокурором прийнято рішення про надання експерту на дослідження 1 предмет схожий на гранату та предмет схожий на запал. Крім того, експертам, у разі необхідності, надано дозвіл використати частково або повністю надані на дослідження предмети (арк.62 т.1).
Згідно даних дослідницької частини експертизи №230 від 29.10.2015 року, надані на дослідження об`єкти відповідають зазначеному у постанові про призначення експертизи від 19.08.2015 року. Для відповіді на питання №2 постанови, проводилось полігонне дослідження. Перед проведенням полігонного дослідження, об`єкт дослідження № 2 (підривач УЗРГМ-2 (УЗРГМ)) поєднувався з об`єктом дослідження № 1 (корпус ручної гранати РГД-5). Після чого, зібраний об`єкт дослідження розміщувався у вибуховій камері та дистанційно приводився в дію (рисунок 11). У вибуховій камері лунав хлопок - спрацювання запалу, потім, через проміжок часу, близько 3-4 секунди, відбувався вибух - детонація заряду вибухової речовини в корпусі гранати. На місці вибуху утворилася воронка (рисунок 12) та були виявленні металеві фрагменти (осколки) (рисунок 13), відказу у роботі запалу та спрацюванні заряду у корпусі гранати не було (арк.65-70 т.1).
З відомостей акту про знешкодження, зруйнування вибухових пристроїв, вибухонебезпечних компонентів, засобів підриву від 28 жовтня 2015 року вбачається, що створена комісія провела огляд аналіз, перевірку вибухонебезпечних об`єктів за висновком експерта №230-15 (ЄРДР №0000653) та, враховуючи небезпечність вказаних вибухових пристроїв і вибухових речовин, за ознаками: полігонні дослідження, визнала необхідним знешкодити (зруйнувати) вибухові пристрої та вибухові речовини шляхом підриву на: місці вилучення; спеціальному майданчику. На місці знешкодження виявлені металеві фрагменти (осколки). Залишків вибухової речовини, вибухонебезпечних компонентів, не виявлено.
Тобто, відомості вищенаведених письмових доказів свідчать про те, що експерту при проведенні експертизи надано прокурором дозвіл на використання представлених на дослідження об`єктів, в тому числі щодо їх повного знищення, а тому доводи захисника про порушення експертом вимог ст.69 КПК України та порядку складання висновку експертизи №230 від 29.10.2015 року є необґрунтованими.

Колегія суддів також не погоджується з апеляційними доводами захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно вирішив питання про долю речових доказів - гранати РГД-5 та запалу до неї, оскільки, згідно постанови прокурора від 27.06.2015 року, зазначені предмети визнані речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, а тому, враховуючи вимоги ч.9 ст.100, п.1 ч.4 ст.374 КПК України, суд в будь-якому випадку повинен був вирішити це питання під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Крім того, в подальшому, під час виконання цього оскаржуваного вироку, комісія не позбавлена можливості, з урахуванням вищенаведених обставин, скласти відповідний акт про неможливість приведення до виконання судового рішення в цій частині, внаслідок знищення речових доказів - гранати РГД-5 та запалу до неї в ході досудового розслідування, а саме при проведенні експертизи №230 від 29.10.2015 року.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 про недопустимість доказів усіх слідчих дій та процесуальних документів за участю слідчого ОСОБА_9 , внаслідок відсутності в матеріалах цього кримінального провадження доручення керівника органу досудового розслідування, оформленого належним чином про уповноваження ОСОБА_9 на проведення досудового розслідування, - мають суб`єктивний характер, з наступних підстав.
Відповідно до змісту доручення про проведення досудового розслідування від 04.11.2015 року за підписом начальника СВ Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_12 , слідчому Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_9 доручено, з урахуванням вимог ст.ст.39, 214 КПК України, провести досудове розслідування за фактом повідомлення про те, що «…26 червня 2015 року близько 13 годин 40 хвилин на станції метро Пролетарська м.Харкова, слідчим Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області при здійсненні огляду місця події, виявлено та вилучено у військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_7 гранату РГД-5 та запал до неї, які перебувала у останнього за відсутності законних підстав…».(а.с.76 т.1)
Разом з цим, в цьому дорученні про проведення досудового розслідування від 04.11.2015 року невірно зазначено правова кваліфікація вищенаведених дій - ч.1 ст.125 КК України, що, на переконання колегії суддів, є технічною опискою та не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що дають підстави для визнання проведених слідчих дій за участю слідчого ОСОБА_9 та ухвалених ним процесуальних рішень недопустимими доказами, а також для скасування оскаржуваного судового рішення.
Більш того , системний аналіз ч.2 ст. 39 КПК України та ч.1 ст. 214 КПК України , позволяє дійти до висновку про відсутність передбаченої КПК певної обов`язкової форми документу яким визначається слідчий в конкретному провадженні , на відміну від відсторонення слідчого , яке може бути оформлено лише вмотивованою постановою.

Отже, версія та доводи захисника ОСОБА_8 про незгоду з оскаржуваним вироком суду першої інстанції, а також щодо недопустимості доказів на підтвердження вини у вчиненні ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданої апеляційної скарги.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, їх належність та допустимість визнана судом.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України, а саме придбання, зберігання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді