ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/137/20 Справа № 182/4654/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2 ,
суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000366 від 27.06.2014 року та 0001197 від 29.12.2014 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні Томаківського відділу Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кисличувате, Томаківського р-ну Дніпропетровської обл., громадянина України, не працюючого, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та мешкаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 393 КК України,-

за участю учасників судового розгляду:
прокурора : ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї ОСОБА_6 просить вирок скасувати та закрити кримінальні провадження щодо нього.

Обвинувачений вказує на незаконність, необґрунтованість судового рішення, яке підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

ОСОБА_6 зазначає, що висновки суд про доведеність його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України ґрунтуються фактично на показаннях свідка ОСОБА_10 . Між тим, суд не надав належної оцінки тим обставинам, що свідок змінювала свої показання. Так, подаючи заяву про злочин, вона повідомила слідчому про факт завдання тілесних ушкоджень її чоловікові невідомими особами, які вийшли з автомобіля.

Також, суд не звернув уваги на покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які засвідчили, що дізнались про побиття потерпілого зі слів ОСОБА_10 , яка вказала саме на невідомих осіб, які побили її чоловіка, про ОСОБА_6 вона не згадувала.

На переконання обвинуваченого, суд необґрунтовано припустив, що змінені показання свідка про вчинення злочину саме ОСОБА_6 є правдивими.

При цьому, суд не звернув увагу на ті обставини, що під час слідчого експерименту ОСОБА_10 не змогла пояснити деталі вчинення злочину, зокрема, як саме ОСОБА_6 тримав одночасно в обох руках і ліхтарик і биту і обома руками зверху вниз наніс удар бітою по голові.

Обвинувачений вказує, що свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 прямо вказали, що бачили ОСОБА_16 та ОСОБА_10 після того, як вони повинні були зустріти ОСОБА_6 . До того ж, суд спотворив у вироку показання цих свідків, а надаючи їм оцінку допустив припущення.

Суд не надав оцінки показам потерпілої та свідка ОСОБА_17 про те, що потерпіла разом зі своїм чоловіком упродовж дня просушували у неї зерно, що спростовується інформацією, наданою Дніпропетровським регіональним центром з гідрометеорології, відповідно до якої, 26.06.2014 року упродовж дня був зливовий дощ, що унеможливлює просушку зерна та говорить про неправдивість показів потерпілої.
Крім того, апелянт звертає увагу, що наявність конфлікту між обвинуваченим та потерпілим підтверджується лише зміненими показами потерпілої, а також, тим фактом, що у ОСОБА_6 дійсно було викрадено скутер, і він його шукав.

Ані судом ані органом досудового розслідування не перевірялися як можливі версії умислу завдання тілесних ушкоджень при перевищенні заходів необхідних для затримання злочинця, а також, можливої необережної форми вини.

На думку апелянта, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати допустимим доказом протокол слідчого експерименту від 29.06.2016 року за участі потерпілої ОСОБА_10 , оскільки матеріали справи не містять відеозапису проведення цієї слідчої дії та обґрунтовувати цим доказом доведеність вини обвинуваченого.

Також, не містять матеріали справи і відеозапису проведення слідчого експерименту від 09.08.2014 року, що унеможливлювало його перегляд судом, хоча зміст цього відеозапису міг підтвердити наявність протиріч в показаннях учасника слідчого експерименту.

Окрім цього, ОСОБА_6 вказує на те, що суд, встановивши, що представником органу досудового розслідування вчинялись дії, спрямовані на фальсифікацію та створення штучних доказів винуватості ОСОБА_6 не зробив жодних висновків з цього приводу.
Звертає увагу на те, що при проведенні обшуку у його домоволодінні, жодних знарядь злочинів, у тому числі біти, виявлено не було. При огляд і дослідженні біти, жодного сліду обвинуваченого належності до неї, а саме, потожирових слідів, відбитків пальців рук, не виявлено.

Щодо висновків суду про наявність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 393 КК України, то вони з позиції захисту також є хибними.

Так, ОСОБА_6 вказує на незаконність його тримання під вартою, що вказує на відсутність складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 393 КК України.

ОСОБА_6 зауважує, що не відмовлявся від того, що покинув місце, де перебував під вартою, не визнавши лише попередню змову, обставин на підтвердження якої не здобуто ані судом ані досудовим розслідуванням.

У доповненні до апеляційної скарги обвинувачений визнає свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України втеча з-під варти, вчинена особою, яка перебуває під вартою, але просить також закрити провадження, оскільки на його думку незаконно знаходився під вартою.

Крім того, на думку обвинуваченого, суд, призначаючи покарання, не врахував того, що ОСОБА_6 вже став на шлях виправлення, не врахував обставин, що пом`якшують покарання.

Також, ОСОБА_6 не погоджується з висновками суду в частині стягнення з нього моральної та матеріальної шкоди на користь потерпілої.

При цьому, судом не надано жодної оцінки тим обставинам та доказам, які підтверджують достатність доказів та наявність у його діях складу кримінального правопорушення, не врахував матеріального становища, у якому він перебуває і глибину душевних страждань, які перенесла потерпіла та яких вона у позовній заяві не навела.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання: за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 10 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 393 КК України у виді 8 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Так, на переконання прокурора, суд не надав оцінки тим обставинам, що ОСОБА_6 вчинив злочини, які відносяться до категорії тяжких. При цьому, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_6 під час розгляду справи за ч. 2 ст. 121 КК України здійснив втечу з-під варти, що вказує на небажання останнього понести покарання та виправитись. Окрім цього, суд не врахував відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченню за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 393 КК України і призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 121 КК України - у виді позбавлення волі на строк 8 років;
-за ч. 2 ст. 393 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Окрім того, судом обвинуваченому зараховано строк попереднього ув`язнення, вирішено цивільний позов та визначено долю речових доказів.

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 393 КК України,за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_6 26.06.2014 близько 23.00 год. знаходився в лісосмузі поблизу с. Кисличувате Томаківського р-ну Дніпропетровської обл., вийшовши з якої побачив, як по дорозі зі сторони с. Баркове Томаківського р-ну до належного йому скутера марки «Сталкер», який раніше, в той же день, близько 19.00 год. на думку ОСОБА_6 було викрадено та в подальшому знайдено ним у зазначеному місці, підходять ОСОБА_16 та його дружина ОСОБА_10 , і одразу після цього, там же у нього виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_16 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_16 , ОСОБА_6 близько 23.03 год. 26.06.2014, знаходячись неподалік автодороги між с. Кисличувате та с. Баркове Томаківського р-ну Дніпропетровської обл., підійшов до ОСОБА_16 та дерев`яною палицею у формі спортивного снаряда, схожого на дерев`яну біту, яка була у нього, діючи умисно, незаконно наніс останньому 1 удар зазначеним предметом в область голови, спричинивши ОСОБА_16 тяжкі тілесні ушкодження, від отримання яких, в подальшому 30.06.2014 наступила смерть потерпілого.

Смерть ОСОБА_16 наступила від відкритої черепно-мозкової травми: перелому кісток склепіння та основи черепу; крововиливу між кістками склепіння черепу та твердою мозковою оболонкою; крововиливів під тверду та м`які мозкові оболонки і ускладнилась набряком головного мозку, що підтверджується даними судово-медичного дослідження трупу та даними судово-гістологічного дослідження.

Крім того, 04.07.2014 відносно ОСОБА_6 ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України по кримінальному провадженню № 0000366 від 27.06.2014. Ухвалами Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 25.09.2014,від 21.11. 2014 по вказаному кримінальному провадженню призначено судовий розгляд та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 21.01.2015.

05.12.2014 ОСОБА_6 разом з ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якого 05.02.2014 на підставі ухвали Марганецького міського суду обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно якого 05.02.2014 на підставі ухвали Марганецького міського суду обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно якого 17.01.2014 на підставі ухвали Марганецького міського суду обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, конвойований зі слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області, що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичерина, 80, до ізолятору тимчасового тримання Марганецького МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. О. Кошового, 1 (далі по тексту - ІТТ Марганецького МВ) з метою їх доставки до відповідних судів для слухання справ по суті.
Так, перебуваючи в ІТТ Марганецького МВ, у невстановлені слідством дату та час, ОСОБА_6 вступив у попередню змову з ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , з метою втечі з-під варти з ІТТ Марганецького МВ.

З метою реалізації заздалегідь розробленого плану втечі з-під варти, ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , які засуджені вироком Марганецького міського суду від 31.03.2016 у тому числі і за ч.3 ст. 393 КК України, підтримували стільниковий зв`язок з ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який на прохання ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 приблизно в кінці листопада 2014 року (більш точної дати під час досудового розслідування не встановлено) за допомогою ножиців по металу шляхом перекусу пошкодив металеву решітку огорожі прогулянкового двору ІТТ Марганецького МВ, в результаті чого усунув перешкоду втечі з-під варти вищезазначених осіб, про що було відомо всім учасникам втечі, в тому числі і ОСОБА_6 .
Діючи спільно та узгоджено, по заздалегідь розробленому спільному плану, завідомо знаючи про пошкодження огорожі прогулянкового двору ІТТ Марганецького МВ, здійснене ОСОБА_21 , 06.12.2014 приблизно о 16.55 год. ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на втечу з-під варти, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, знаходячись разом з ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 на території прогулянкового двору ІТТ Марганецького МВ, діючи умисно, незаконно, з метою уникнути подальшого перебування під вартою, усвідомлюючи, що не має будь-яких законних підстав для залишення ізолятора тимчасового тримання, відламали фрагмент раніше пошкодженої ОСОБА_21 огорожі прогулянкового двору ІТТ Марганецького МВ і через цей отвір вчотирьох залишили ІТТ Марганецького МВ та втекли по даху огорожі ІТТ у невідомому напрямку.

Вислухавши суддю - доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити їх апеляційні скарги, оскільки вважають що вирок суду не відповідає вимогам закону та принципу справедливості, думку прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора та відмовити у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те що, апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирок суду має бути чітко сформульованим, логічно структурованим та викладеним у стилі, зрозумілому та доступному для всіх адресатів. Вмотивоване рішення є гарантією проти свавілля.

Вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його ухвалення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо дотримуючись вимог ст. ст. 370,374 КПК України, тоді як наявний у провадженні вирок суду першої інстанції не може бути взагалі прочитаний, а тим більш усвідомлений учасником судового розгляду.

Мотивувальна частина вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини та його мотивів.

Обґрунтування обвинувачення, це не перелік доказів наданих органами досудового розслідування, це аналіз усіх зібраних у провадження доказів, тобто всі фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду,дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.

Обгрунтованність судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Зазначені у ст. 91 КПК обставини повинні бути підтвердженні показаннями, речовими доказами, документами, висновками експертів.
Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд ( ст. 6 КЗПЛ).
Чинне законодавство цілком визначено говорить про сукупність доказів як про найбільш важливу умову ухвалення обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. При цьому досить важливе значення мають виклад і мотивування оцінки кожного доказу у поєднанні з іншими доказами.
Як вбачається з вироку , суд привів перелік доказів які були надані стороною обвинувачення, та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, не зазначив чому взяв до уваги покази сторони обвинувачення та відкинув докази сторони захисту, що привело до порушення вимог кримінального процесуального закону ( ст.411 КПК ) та поспішного рішення суду.

Так, суд зазначив у вироку, що вина обвинуваченого доведена доказами та навів всі докази, які були судом тільки перелічені, що свідчить що аналізу доказам суд не надав.

Не можна погодитися з тим, що суд у перелік доказів, які доводять винуватість обвинуваченого поклав покази свідків, які навіть навпаки свідчать про невинуватість особи, або про порушення органами досудового розслідування норм кримінального процесуального закону, а саме:
-посилаючись на покази ОСОБА_15 ,суд зазначив, що останній о 22.30 годині бачив ОСОБА_6 , який їхав на мопеді та повертав до себе додому в с. Кисличувате, після повороту на Мисливський ставок побачив жінку з чоловіком, які стояли ближче до обочини та розмовляли.

Суд не навів своїх висновків,які саме факти це доводить, як підтверджує винуватість обвинуваченого, оскільки обвинувачення висунуте ОСОБА_6 вказує про те, що нанесені удари обвинуваченим о 23.03 годині, тоді як по версії свідка він вже був далеко він місця скоєння злочину.

-зазначаючи як доказ, який підтверджує винуватість ОСОБА_6 , суд наводить у вироку покази свідка ОСОБА_14 , яка саме вказує на те, що зі слів дружини потерпілого - ОСОБА_10 їй стало відомо про побиття ОСОБА_16 саме незнайомими чоловіками, що не тільки не узгоджується з обвинуваченням, а навпаки ставить під сумнів винуватість обвинуваченого.

-вказуючи як доказ на покази свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , суд зазначає про той факт, що вони були слідчим записані до протоколу огляду місця події, однак вони участі не приймали, що свідчить тільки про порушення норм КПК органами досудового розслідування.

Суд у вироку в даному випадку не зазначив, яким чином вказані покази доводять винуватість ОСОБА_6

-зазначаючи як доках винуватості обвинуваченого покази свідка ОСОБА_24 , суд навіть зазначає про проведення досудового розслідування із застосуванням недозволених методів досудового розслідування, оскільки зазначає про погрози зі сторони працівників правоохоронних органів та фальсифікацію речових доказів.

Не можна не погодитися з доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про те,що судом також наведено посилання у вироку як на доказ винуватості обвинуваченого саме на покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які навпаки давали покази про побиття потерпілого невідомими чоловіками, які вийшли з автомобіля і почали бити , зі слів потерпілої, її чоловіка битами.

-посилаючи як на доказ винуватості, суд першої інстанції зазначив повідомлення № 05-30/120 від 29.09. 2015 року про повідомлення агрометеорології та агрометпрогнозів.

Однак, що доводить вказані докази, суд не навів, що вказує на суперечність доказів, які мають істотне значення для висновків суду, та суд не зазначив, чому взяв до уваги одні доказі та відкинув інше, що відповідно до ст.411 КПК України свідчить про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, про порушення вимог ст. 370 КПК- обгрунтованність висновків суду.

Колегія суддів зазначає , що відповідно до усталеної практики оформлення вироків, недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидним порушенням права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.

Не можна не погодитися з доводами апеляційних вимог обвинуваченого в той частині, що судом не надано належної оцінки відсутності у справі відеодисків слідчих дії, а саме відсутній відеозапис слідчого експерименту від 09.08. 2014 року( а.п. 180 т.1),відеозапис до протоколу обшуку ( а.п. 85 т.1), однак відповідно до слідчого експерименту провадилася судово- медична експертиза ( а.п. 194-195 т.1 ). Суд в даному випадку не провів службове розслідування з приводу зникнення у провадженні вказаного диску та не відповів на доводи сторони захисту з приводу дослідження вказаних доказів, обмежившись актом від 06.10. 2016 року про відсутність вказаних речових доказів ( а.п. 10 т.5).

Слід зазначити, що у частині посилання обвинуваченого та його захисника на недопустимість протоколу слідчого експерименту на підставі ч. 4 ст. 95 КПК, Суд зауважує, що положення цієї норми слід тлумачити в системному зв`язку з ч. 1 ст. 95 КПК, яка указує, що розуміється під показаннями в цій статті це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілою, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Тому в розумінні положень ст. 95 КПК протокол слідчого експерименту не може бути автоматично визнаний недопустимим, а навпаки він може вважатися доказом в силу ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК.

Колегія суддів вважає, що оцінка протоколу слідчого експерименту, в якому зазначені пояснення потерпілої, має оцінюватися судом з урахуванням того, чи є цей доказ винуватості особи єдиним, маючи вирішальне значення в даному кримінальному провадженні, або навпаки підтверджується сукупністю інших переконливих доказів.

Крім того, суд мав можливість допитати понятих, які були присутні при вказаній слідчій дії та могли підтвердити або спростувати доводи сторони захисту про невідповідність показів потерпілої щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, та після дослідження даних з приводу проведення вказаного слідчого експерименту, суд мав можливість зробити об`єктивні висновки щодо допустимості вказаного доказу.

Не можна не звернути уваги на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до висновків СМЕ( а.п. 194-195 т.1), висновки експерта мають суперечності, а саме: відповідаючи на питання №3 , експерт зазначив, що для відповіді на питання чи достатньо одного удару тупим предметом, а саме- дерев`яною битою для того, аби у ОСОБА_16 , утворилися наявні тілесні ушкодження, необхідно проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного та судово- медичного експерта, який провадив судово- медичне дослідження трупа. Тоді як , відповідь на питання №4, про можливість утворення тілесних ушкоджень у потерпілого за обставин та механізмі на яку вказує потерпіла ОСОБА_10 під час експерименту від 12.08. 2014 року ( вказувала один удар битою) експерт відповів про можливість утворення, а тому висновки експерта суперечливі, що повинно бути усунуто при судовому розгляді, шляхом допиту експерта та надання пояснень щодо висновків СМЕ.

Колегія суддів також не може не звернути уваги на допущення судом першої інстанції неповноти судового розгляду, беручи до уваги висновки суду щодо визнання деяких доказів недопустимими у зв`язку з порушенням органами досудового розслідування норм кримінального процесуального закону.

Слід зазначити, що визначаючи такі порушення, суд повинен детально обґрунтувати свої висновки та зазначити, які саме норми закону порушені, та враховуючи, що судом у вироку наведені покази свідків про недозволені методи досудового розслідування , направити прокурору вказані дані для проведення ефективної перевірки порушення прав громадян, оскільки з огляду на зазначене судом, наявна в матеріалах справи постанова про закриття кримінального провадження не може свідчить про проведення ефективної перевірки, ураховуючи усталену практику ЕСПЛ ( а.п. 2-6 т.5).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені істотні порушення - є процесуально неприпустимим при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.
Оскільки у кримінальному провадженні згідно до ст. 404 КПК України, апеляційний суд встановив помилковість висновків суду , однак процесуально позбавлений можливості постановити нове судове рішення у зв`язку з відсутністю відповідних клопотань, то за відсутності іншого законодавчо визначеного способу забезпечення виконання завдань кримінального судочинства (стаття 2 КК), змушений застосувати найприйнятніший спосіб розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, під час якого мають бути усунені зазначене неправильне застосування кримінального процесуального закону, розглянуті інші доводи апеляційних скарг та постановлено законне та обґрунтоване рішення.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні Томаківського відділу Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2019 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 393 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

------------------ ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4