ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/779/20 Справа № 185/9948/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
законного представника ОСОБА_8 ОСОБА_9 ,
представника ЗОШ № 18 ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_11 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000086, -
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Павлограда, Дніпропетровської області, громадянку України, маючу неповну середню освіту, не працюючу, не заміжню, яка є матір`ю двох дітей - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 166 КК України, та призначено їй покарання у вигляді 1 року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного остаточного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік. Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 76 КК України додатково покладено обов`язок у вигляді заборони відвідувати місця, де продаються алкогольні напої на розлив.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_7 не обирався.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні наступного.
ОСОБА_7 порушуючи вимоги ст. ст. 8, 12 Закону України «Про дитинство» та ст. 150 Сімейного кодексу України, не зважаючи на попередження зі сторони Служби у справах дітей Павлоградської міської ради та відділу Ювенальної превенції Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, не виконувала обов`язки по догляду за дитиною, не займалась вихованням своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не піклувалась про її життя, розвиток та виховання.
Ухиляючись від виконання батьківських обов`язків, не зважаючи на виклики, профілактичні рейди та попередження правоохоронних органів, органів освіти, виконавчої влади та місцевого самоврядування, ОСОБА_7 не забезпечила належне виховання і контроль за навчальним процесом неповнолітньої доньки у школі, в результаті чого малолітня донька ОСОБА_8 відстала в розвитку, хоча відповідно до довідки з КЗ «Павлоградського пологового будинку ДОР» донька народилась з нормальним фізичним розвитком.
Крім того, ОСОБА_7 не були створені необхідні умови життя, розвитку дитини. Будинок, в якому проживає родина Плющових, знаходиться в антисанітарному стані, матір`ю створені незадовільні побутові умови. Крім цього негативно впливала на доньку, а саме: ведення антисоціального образу життя, зловживання алкоголем. Вказане призвело до того, що неповнолітня була позбавлена можливості в достатній мірі розвивати інтелектуальний потенціал, формувати правильно орієнтовану особистість.
Також судом вказано, що ОСОБА_7 , не будучи позбавлена батьківських прав, нехтуючи батьківськими обов`язками відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, де вказано, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, та в порушення вимог ст. 59 Закону України «Про освіту», ст. 29 Закону України «Про загальну середню освіту», якими встановлено, що на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини і батьки зобов`язані постійно дбати про фізичне здоров`я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної мови, регіональних мов або мов меншин, інших мов і рідної мови, сім`ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв, сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу, виховувати повагу до законів, прав, основних свобод людини, разом з тим недбало ставлячись до можливих тяжких наслідків їх недотримання, злісно не виконувала покладені на неї обов`язки по догляду за своєю дитиною ОСОБА_8 , що виразилося в ухиленні від виховання дитини, остільки навчанням і вихованням ОСОБА_8 не займалася, у відсутності належної уваги її духовному і моральному розвитку, незабезпеченні контролю за проведенням ОСОБА_8 дозвілля, створенні незадовільних побутових умов життя дитини.
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи у ОСОБА_8 виявлена соціально-педагогічна занедбаність, яка має прямий причинно-наслідковий зв`язок з несприятливою внутрішньо сімейною обстановкою.
Внаслідок умисного злісного невиконання ОСОБА_7 обов`язків по догляду за дитиною, неповнолітній ОСОБА_8 заподіяно тяжкі наслідки, які виразились в порушенні її конституційних прав на отримання належного рівня освіти, вільного і всебічного розвитку своєї особистості, права на охорону здоров`я та належного батьківського виховання.
В апеляційній скарзі:
- прокурор просить вирок, в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст. 166 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 6 ч. 2 ст. 76 КК України.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вважає, що вирок суду у цьому провадженні підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки судом першої інстанції призначено ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Апелянт зазначає, що санкція ст. 166 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк від двох до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк. Разом з тим, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, яке не передбачено санкцією ст. 166 КК України, що призвело до неправильного застосування закон України про кримінальну відповідальність.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційні вимоги сторони обвинувачення та просила їх задовольнити в повному обсязі, обвинувачену, представника ОСОБА_8 , представника ЗОШ № 18, які кожен окремо не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції перевіряється в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 , та доведеність її вини у вчиненні злочину, передбаченого ст. 166 КК України, є вірними, ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, і які ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає такими, що знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
Як вбачається з резолютивної частини вироку, ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, і призначено останній покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст. ст. 75-76 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання, з іспитовим строком 1 рік із покладенням відповідних обов`язків.
Але санкція ст. 166 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк від двох до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.?
Частиною 1 статті 65 КК України та абзацом 2 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання передбачено, що суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Однак, суд першої інстанції вказані вимоги Закону не врахував, та в порушення вищезазначених вимог закону, призначив ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, яке не передбачено санкцією ст. 166 КК України.
Крім цього, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 має дітей віком до 14 років.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Пункт 3 частини 1 статті 413 КПК України передбачає, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою, зокрема, скасування судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з ухваленням, відповідно до вимог ст. 420 КПК України, нового вироку суду апеляційної інстанції, про що ставить питання прокурор в апеляційній скарзі.
Згідно положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При визначенні виду і розміру покарання обвинуваченій ОСОБА_7 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, лікується від алкогольної залежності згідно з довідкою з Регіонального медичного центру «Відродження».
Обставинами, що пом`якшує покарання обвинуваченій, колегія суддів враховує визнання вини у вчиненому злочині, активне сприяння встановленню істини.
Обставин, що обтяжують покарання, - судом не встановлено.
Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_7 повинно бути призначене покарання в межах санкції ст. 166 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, а не обмеження волі, як невірно вирішив суд першої інстанції.
На підставі ст. 75 КК України слід звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, та покласти певні обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 6 ч. 3 ст. 76 КК України.
На думку колегії суддів такий підхід буде відповідати і практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права.
Зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
На думку колегії суддів, саме таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_11 , - задовольнити.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст. 166 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 6 ч. 3 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, та заборонити їй відвідування місць, де продаються алкогольні напої на розлив.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. На вирок апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4