Номер провадження: 11-сс/813/523/20
Номер справи місцевого суду: 521/3714/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 к

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 17.03.2020 року, якою було задоволено клопотання слідчого Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеської області ОСОБА_9 про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000660 від 07.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 17.03.2020 року було задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000660 від 07.03.2020, та накладений арешт на майно, вилучене в ході проведеного обшуку 07.03.2020 року за адресою: м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, 132/2, а саме на автомомбіль марки «Mercedes Benz Vito», р/н НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 та 1 пару ключів.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, посилаючись на те, що ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою та висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи, так як слідчий суддя не врахував, що:

- у кримінальному провадженні власнику автомобіля ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , який є користувачем автомобіля, про підозру не повідомлено;

- власник автомобіля ОСОБА_10 не має відношення до вчиненого злочину;

- автомобіль не має відношення до вчиненого злочину та не має слідів злочину;

- автомобіль не має ознак, передбачених ст. 98 КПК України;

- під час вилучення автомобіля слідчим не були опечатані усі двері автомобіля. Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів;2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
Апеляційний суд, дослідивши клопотання слідчого та надані до нього матеріали, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду, вважає, щослідчий суддя задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно передчасно, оскільки не звернув уваги на невідповідність клопотання приписам ч.2 ст. 171 КПК України.

Так, слідчий в клопотанні для накладення арешту на майно, вилучене в ході обшуку, проведеного 07.03.2020 року за адресою: м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, 132/2, а саме на автомобіль марки «Mercedes Benz Vito», р/н НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 та 1 пару ключів, зазначив підставу і мету, які передбачені ч.1, п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме збереження доказів у кримінальному провадженні.

Разом з тим, в клопотанні слідчого належним чином не обґрунтована причетність власника автомобіля, або ОСОБА_8 , як користувача автомобіля, до вчинення зазначеного кримінального правопорушення.

До клопотання не надано будь-яких документів щодо особи власника автомобіля, його особа зазначена тільки з слів ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду встановлено, що з моменту вилучення автомобіля 07.03.2020 року у кримінальному провадженні будь-якій особі про підозру не повідомлено. Майно, викрадене у потерпілого ОСОБА_11 , а саме продукція побутової хімії на загальну суму 200 000 грн., не знайдена та не вилучена, зокрема в зазначеному автомобілі.

Також суду першої інстанції, а також апеляційному суду не надано будь яких доказів або відомостей щодо перебування автомобіля «Mercedes Benz Vito», р/н НОМЕР_1 , в гаражному кооперативі «Дружба», тобто на місці злочину, так як прокурор повідомив, що на відеозапису з відеокамер цього гаражу такий автомобіль не зафіксований.

В обґрунтування причетності зазначеного автомобіля до вчиненого злочину в клопотанні тільки зазначений протокол допиту свідка ОСОБА_12 , про те, що він 05.03.2020 року бачив в гаражному кооперативі «Дружба» три автомобіля, які були навантажені коробками, один з яких автомобіль марки «Mercedes Benz Vito», р/н НОМЕР_1 (а.п.18).

При цьому, особа свідка не була встановлена на підставі будь якого документа.

Також, як зазначалось, на відеозапису за 05.03.2020 року з цього гаража автомобіль марки «Mercedes Benz Vito», р/н НОМЕР_1 , не зафіксований.

Таким чином, в клопотанні слідчого належним чином не обгрунтована необхідність арешту майна, не надані копії відповідних процесуальних документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовують доводи клопотання, що прямо передбачено положеннями ч.2 ст. 171 КПК України.

В клопотанні, в обґрунтування підстав для накладення арешту на майно, зазначені наступні документи:

-витяг з ЕРДР за №0000660 від 07.03.2020 за фактом таємного викрадання, в період з 18.00 годин 04.03.2020 року по 17.15 годин 06.03.2020 року, невстановленими особами майна ОСОБА_11 , а саме продукції побутової хімії на загальну суму 200 000 грн., шляхом проникнення до гаражу № НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Простор», розташованому по вул. Генерала Петрова, 37 в м. Одеса, за ознаками ч.3 ст.185 КК України (а.п.3);

-протоколи прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_11 та допиту потерпілого (а.п.4-5);

-протокол обшуку 07.03.2020 року за адресою: м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, 132/2, при проведенні якого було вилучено автомобіль марки «Mercedes Benz Vito», р/н НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 та 1 пару ключів, з участю користувачів ОСОБА_8 та ОСОБА_13 (а.п.6-8);

Разом з тим, в клопотанні не зазначено яким чином вказані процесуальні документи підтверджують причетність автомобіля або його власників, користувачів до злочину.

До суду першої та апеляційної інстанції не надано жодних доказів щодо допиту ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , які у протоколі обшуку зазначені як користувачі автомобіля, а також його належного власника, щодо події злочину з метою перевірки тієї обставини, що автомобіль є знаряддям злочину.

А також відсутні відомості щодо встановлення двох інших автомобілів та їх власників, номери яких зазначив у поясненнях свідок ОСОБА_12 .

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Крім того, згідно вимог п.1 ч.2 ст. 171 КПК України, в клопотанні слідчого для арешту майна зазначена підстава, передбачена ст. 170 ч. 2 п.1, 98 КПК України, а саме збереження доказів, які зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та які необхідні для проведення ряду експертних досліджень.
Однак, з урахуванням того, що кримінальне провадження здійснюється за фактом викрадання таємного майна, в клопотанні слідчого не зазначено, які саме сліди або інші відомості кримінального правопорушення може зберегти на собі автомобіль, яким чином він може бути використаний, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Разом з тим, зазначені обставини підлягають обов`язковому доведенню слідчим, прокурором при судовому розгляді клопотання, та мають бути перевіренні та дослідженні слідчим суддею при вирішенні клопотання про арешт майна.

В клопотанні містяться тільки посилання на норми закону, якими передбачена підстава для забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, без її обґрунтування, а також без зазначення мети цього арешту, з урахуванням того, що в кримінальному провадженні підозра нікому не повідомлена.
Таким чином, аналіз матеріалів провадження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції показав, що клопотання та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що відсутні повідомлення власника майна ОСОБА_10 про час та місце розгляду клопотання про арешт майна, що передбачено ч. 1 ст. 172 КПК України, а також направлення останньому копії оскаржуваної ухвали.
В клопотанні слідчого не зазначено необхідності розгляду клопотання без участі власника майна ОСОБА_10 , для забезпечення арешту майна, яка передбачена ч.2 ст. 172 КПК України, з урахуванням фактичного вилучення майна під час обшуку.
Таким чином, розгляд клопотання слідчого про арешт майна без участі власника майна апеляційний суд вважає порушенням вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.
Апеляційний суд вважає, що за наявних недоліків клопотання та долучених до нього матеріалів слідчий суддя не мав можливості повно, всебічно та об`єктивно його розглянути, у зв`язку з чим висновок слідчого судді про задоволення такого клопотання, враховуючи вищезазначені порушення, є передчасним, необґрунтованим і не узгоджується з вищевказаними положеннями Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, учасником якої є Україна, Конституції України, Кримінального процесуального закону та практикою Європейського суду з прав людини.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що слідчим суддею при розгляді клопотання були допущені істотні порушення вимог КПК України, з огляду на встановлену апеляційним судом невідповідність клопотання прокурора вимогам закону, що унеможливлювало розгляд даного клопотання по суті, та яке слідчий суддя не повернув органу досудового розслідування, відповідно до приписів ч.3 ст. 172 КПК України, а прийняв його до розгляду та розглянув, що є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

При таких обставинах, відповідно до вимог ст. 407 ч. 3 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково, оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання прокурору для усунення зазначених недоліків, відповідно до вимог ч. 3 ст.172 КПК.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 17.03.2020 року, якою було задоволено клопотання слідчого Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеської області ОСОБА_9 про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000660 від 07.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,- скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеської області ОСОБА_9 про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000660 від 07.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, - повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, протягом 72 годин з часу отримання копії повного тексту цієї ухвали.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_14 ОСОБА_3