Справа № 456/3761/17
Провадження № 1-кп/456/45/2020
ВИРОК
іменем України

28 квітня 2020 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий кримінальне провадження щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стрий Львівської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, не одружений, не працює, інваліда ІІ групи, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.06.2017 за ч.2 ст.307, ст.69, ч.5 ст.72 КК України до покарання у виді 5 років 4 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Стрий Львівської області, громадянина України, вірмена, з повною середньою спеціальною освітою, не працює, не одружений, донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого, в порядку ст.89 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Стрий Львівської області, громадянина України, українця, з неповною середньою освітою, не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого: вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18.12.2012 за ч.2 ст.186, ч.2 ст.190, ст.ст.70,71 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі,

обвинувачених у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

в с т а н о в и в :
10 жовтня 2017 року близько 16.00 год., перебуваючи в м. Стрий, в парку імені Т.Г.Шевченка, на грунтовій дорозі, що веде від входу до даного парку з вулиці Підзамче до виходу на вулицю Болехівську, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_6 повторно вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за наступних обставин.

Так, 10 жовтня 2017 року близько 16.00 год., ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_6 повторно перебуваючи в м. Стрий, в парку імені Т.Г.Шевченка, на грунтовій дорозі, що веде від входу до даного парку з вулиці Підзамче до виходу на вулицю Болехівську підійшли до неповнолітнього ОСОБА_10 , який в той час знаходився на вищевказаній грунтовій дорозі парку, обступили його з усіх сторін, таким чином перешкоджаючи останньому пройти повз них. Після чого, ОСОБА_8 висловив до потерпілого неповнолітнього ОСОБА_10 вимогу, передати їм свої грошові кошти та мобільний телефон. Побоюючись за своє життя і здоров`я, неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 , передав ОСОБА_6 свій мобільний телефон марки «NOMI і184» та навушники марки НЕС-3990. Однак, переконавшись у тому, що даний мобільний телефон не вмикається, ОСОБА_6 висловив чергову вимогу до потерпілого щодо передачі грошових коштів. Переконавшись у тому, що мобільний телефон потерпілого ОСОБА_10 є справним, ОСОБА_7 вийняв із даного телефону сім-картку, повернув її власнику. В подальшому ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 скрились із місця події з майном потерпілого. Викраденим майном потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 розпорядились на власний розсуд, чим спричинили неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 500,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_6 повторно вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав та дав показання про те, що 10.10.2017 вранці він зустрів ОСОБА_6 , який скаржився, що той заразив його туберкульозом. Він запропонував сходити до медичного закладу, і ОСОБА_6 погодився. Однак у лікарні сказали, що для обстеження потрібні кошти і вони домовилися зустрітися через 2-3 год. Зустрілися через кілька годин, на обстеження вже не встигали і вирішили піти прогулятися. По дорозі зустріли ОСОБА_7 і втрьох пішли в сторону парку Т.Шевченка. Зайшли в парк, де побачили потерпілого ОСОБА_10 , який сидів на лавці і нюхав клей. Вони втрьох підійшли до нього і ОСОБА_7 почав пояснювати потерпілому, що не слід нюхати клей. Потім ОСОБА_6 запитав у потерпілого, чи має він номер мобільного телефону їхнього спільного знайомого, на що потерпілий відповів, що має, але телефон у нього вимкнутий, оскільки розрядився. У ОСОБА_6 з собою був зарядний пристрій, і вони домовились піти підзарядити мобільний телефон. Вони втрьох підійшли до магазину Сяйво, потерпілий йшов з ними добровільно і у барі хлопці поставили телефон на зарядку. Вони стояли на вулиці, спілкувалися, потім до нього передзвонив батько і він відійшов поспілкуватися з ним. Розмовляв по телефону на відстані 15-20 м., близько 7 хв. Коли хотів повернутися, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 вже йшли йому назустріч і вони втрьох пішли на площу. Коли поверталися, близько через 30 хв, ОСОБА_7 кудись відійшов, а їх з ОСОБА_6 затримали працівники поліції і повезли до райвідділу поліції. Доповнив, що ОСОБА_6 запропонував потерпілому поставили телефон на зарядку, а в барі бармен ще просив потерпілого вийти з приміщення, оскільки від того було чути клеєм. Жодної вимоги до потерпілого про передачу коштів або мобільного телефону він не пред`являв, потерпілий з ними спілкувався добровільно. У ОСОБА_7 жодного ножа він не бачив. Він чув розмову між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що потрібно йти до майстра і щось ремонтувати, але деталі він не з`ясовував.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав та дав показання про те, що 10.10.2017 після обіду, на площі у м. Стрий він зустрів ОСОБА_6 , який сказав, що чекає на ОСОБА_8 і вони мають йти разом у поліклініку. Він зрадів, оскільки давно не бачив ОСОБА_8 , з яким вони знайомі з дитинства. Коли прийшов ОСОБА_8 , вони втрьох попрямували в парк Т.Шевченка, де на лавці побачили потерпілого, який нюхав клей, потерпілого він бачив вперше. Він зробив йому зауваження, останній скаржився на працівників поліції та на одногрупників. Потім він сказав, що у нього розрядився мобільний телефон і той не працює і ОСОБА_6 запропонував підзарядити, оскільки мав з собою зарядний пристрій. Потерпілий погодився і вони пішли в сторону магазину Сяйво. Де до бару зайшов потерпілий і ОСОБА_6 і поставили з дозволу бармена телефон заряджатися, і вийшли з бару. Вони стояли розмовляли, вийшов бармен і палив разом з ними. Потім потерпілий зайшов до бару і приніс мобільний телефон. Він витяг сім-карту і вони хотіли подивитися, чому телефон не працює. Вони вирішили піти на площу, де у нього працював знайомий і займався ремонтом мобільних телефонів, потерпілий погодився. Вони домовились, що майстер подивиться і вони повернуть потерпілому телефон. Він не пригадує, чи не було майстра, чи був зачинений салон по ремонту мобільних телефонів. І вони поверталися назад до парку. По дорозі він зустрів товариша і відійшов, телефон передав ОСОБА_6 . ОСОБА_6 і ОСОБА_8 в той день він більше не бачив, ввечері він дізнався, що їх затримали. Через день він вирішив їх навідати і його затримали працівники поліції на площі. Доповнив, що про передачу коштів або мобільного телефону жодна мова в той день не йшла і такої вимоги потерпілому ніхто не пред`являв. Ножа у нього з собою не було і до потерпілого він ножа не застосовував. Потерпілий добровільно передав ОСОБА_6 телефон. Потерпілий сам намагався витягти з телефону сім-карту, однак йому не вдавалося, тому він вирішив допомогти потерпілому. Вказав, що бармен не бачив, як вони розходилися. ОСОБА_8 був з ними, але в більшості відходив, оскільки розмовляв по телефону з батьком. Не зміг пояснити, чому потерпілий добровільно передавши їм телефон, одразу побіг до райвідділку поліції. Вони йшли на площу запитати, скільки буде коштувати ремонт телефону, і в подальшому планували повернути мобільний телефон потерпілому.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав та дав показання про те, що 10.10.2017 він зустрів ОСОБА_8 і вони пішли в лікарню. Потім вони вирішили прогулятися по парку Т.Шевченка. По дорозі зустріли ОСОБА_7 . В парку побачили потерпілого ОСОБА_10 , який сидів на лавці і нюхав клей. Він знав потерпілого до цих подій близько трьох тижнів. Вони підійшли до потерпілого, почали розмовляти, ОСОБА_7 зробив йому зауваження. Потім на його запитання, потерпілий вказав, що може дати йому потрібний йому номер мобільного телефону, але пояснив, що телефон розрядився і крім того не працює. У нього з собою був зарядний пристрій і він запропонував потерпілому підзарядити телефон. Вони пішли в сторону магазину Сяйво, ОСОБА_8 йшов позаду і розмовляв по телефону. Вони з потерпілим зайшли до бару, бармен дозволив поставити телефон підзарядитися. Вони стояли на вулиці, розмовляли. Потім він зайшов до бару і забрав телефон, та повернув потерпілому. Той намагався ввімкнути і сказав, що не працює динамік. ОСОБА_7 сказав, що знає майстра, який працює на площі, і який може подивитися причину поломки. Потерпілий витяг сім-карту з телефону, а сам телефон передав ОСОБА_7 . І вони пішли в сторону площі, бармен бачив, як вони розійшлися. ОСОБА_8 весь час стояв на відстані і розмовляв по телефону. Коли вони поверталися з площі, ОСОБА_7 передав телефон йому, щоб він повернув потерпілому. Потім їх з ОСОБА_8 затримали працівники поліції і під час затримання телефон у нього випав з кишені. Вважає, що потерпілий навмисно їх оговорює, оскільки діє за вказівкою працівників поліції. ОСОБА_8 жодної вимоги до потерпілого про передачу коштів, чи мобільного телефону не пред`являв, а у ОСОБА_7 ножа він не бачив. Крім того зазначив, що вони домовлялися з потерпілим про те, що якщо вони повернуться і його не буде, то телефон він поверне вахтеру. Він тікав від працівників поліції, оскільки ті були без форми, а телефон випав з кишені, він його не викидав.

Незважаючи на невизнання обвинуваченими ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, винуватість обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а саме:
показаннями в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_10 /на час вчинення злочину був неповнолітнім/, який був допитаний судом за допомогою відеоконференцзв`язку про те, що 10.10.2017 він вийшов з гуртожитку, йшов по грунтовій дорозі парку, де зустрів трьох чоловіків, і один з них, який був одягнутий у зелену форму «Адідас», сказав витягти все, що є у кишенях. Одночасно простягнув руку і сказав віддати мобільний телефон, він віддав. Потім той чоловік сказав: «Давай гроші», він витяг 2 грн., і хотів віддати, а вони засміялися. Потім побачили, що телефон не працює і сказали йдемо, підзарядимо. Вони пішли в сторону магазину Сяйво і по дорозі ОСОБА_6 сказав, що якщо телефон не працює, він завдасть йому тілесних ушкоджень. Вони підійшли до бару, вони з ОСОБА_6 зайшли всередину в бар, останній попросив у бармена зарядити телефон, той погодився. Потім ОСОБА_6 попросив стакан води, випив і він вийшов на двір, ОСОБА_6 залишився всередині. Він, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 стояли на дворі, потім вийшов спочатку ОСОБА_6 , потім бармен і вони закурили. ОСОБА_6 зайшов в бар, забрав телефон з зарядки, і вони втрьох, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пішли в сторону магазину Рукавичка, а він просив повернути телефон. Потім хтось з них крикнув «Малий йди сюди», він підійшов, ОСОБА_6 з кишені витяг телефон і передав ОСОБА_7 , а той з допомогою ножа витяг сім-карту та передав йому. Потім він пішов в училище і все розповів ОСОБА_11 . Доповнив, що чоловіки діяли спільно, а вимогу до нього пред`явив ОСОБА_8 . Він боявся їх, тому передав телефон. ОСОБА_8 говорив йому вивертати кишені. Він боявся їх, бо їх було троє, і вони всі обступили його. Зазначив, що телефон був справний, а тому не було потреби його ремонтувати. ОСОБА_6 дійсно мав з собою зарядний пристрій. Також вказав, що після проведення підготовчого судового засідання у вказаному кримінальному провадженні, він їхав додому, і до нього підійшли незнайомі люди і казали: «Ще раз приїдеш на судове засідання, ми з тобою поговоримо», і саме тому він боявся з`явитися в судове засідання. Ще перед цим, візуально знайомі йому хлопці в училищі погрожували йому, щоб він дав в суді інші свідчення. ОСОБА_8 говорив йому «Вивертай кишені», а ОСОБА_6 вимагав передати телефон. Він не домовлявся з хлопцями зустрітися біля училища і не просив відремонтувати телефон, вони відкрито забрали його у нього, і незважаючи на його прохання, повертати наміру не мали. Вони втрьох діяли узгоджено і ОСОБА_8 постійно знаходився поруч з ними. Він ОСОБА_6 бачив раніше і знав візуально, а двох інших бачив вперше. Вказав, що ОСОБА_7 був одягнутий в сіру куртку, темні штани і мав бейсболку, ОСОБА_6 був у темних штанах та чорного кольору кофті з капюшоном, ОСОБА_8 в костюмі «Адідас». Першим вимогу вивернути кишені пред`явив ОСОБА_8 , потім передати телефон вказав ОСОБА_6 ;

показаннями в судовому засіданні законного представника потерпілого ОСОБА_10 - ОСОБА_12 про те, що вона не була очевидцем подій, які мали місце 10.10.2017, їй зателефонувала ОСОБА_11 , яка повідомила, що до неї прибіг наляканий ОСОБА_10 та розповів, що його пограбували у парку. ОСОБА_11 передала трубку ОСОБА_10 і він в телефонному режимі повідомив їй обставини, аналогічні тим, які він вказав в судовому засіданні. ОСОБА_10 був дуже наляканий, говорив, що впізнав одного з хлопців, це був ОСОБА_6 . За його згодою вона викликала працівників поліції. Вказала, що до цих подій жодних претензій до потерпілого у викладачів училища не було, як учень він був слабкий, виховувався в прийомній родині. З 07.03.2018 він навчальний заклад не відвідує, але не відрахований з нього. Він неодноразово скаржився, що на нього чинять тиск. Бували випадки, коли потерпілий говорив неправду, він замкнутий в собі хлопець, але не є конфліктним;

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 про те, що 10.10.2017 близько 16.30 год. до кабінету соціального педагога і практичного психолога прибіг неповнолітній ОСОБА_10 , який і попросив зателефонувати ОСОБА_12 . Пояснив, що у нього немає мобільного телефону. Вона зателефонувала, розмови між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 вона не чула. Потім вона пішла з ним у поліцію, де потерпілий дав показання в її присутності, оскільки був неповнолітнім. Вона по дорозі до райвідділку з ним не спілкувалася. Він прийшов до неї, оскільки ОСОБА_12 , яка є його опікуном на той час не було на робочому місці. Можливо він і був схвильований, вона не пригадує. На час розгляду справи в суді постало питання про відрахування ОСОБА_10 з навчального закладу, оскільки він не відвідує заняття. В її присутності потерпілий впізнавав осіб, які вчинили на нього напад. В її присутності потерпілому ніж для впізнання не пред`являли, такої слідчої дії не було. Дійсно на протоколі її підпис, однак вона була присутня лише при допиті потерпілого і пред`явленні йому осіб для впізнання, а жодних предметів потерпілому в її присутності не пред`являли, тим більше в приміщенні Стрийської ЦРЛ. Працівники поліції в її присутності не вказували потерпілому, що він повинен говорити;

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_13 оперуповноваженого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області про те, що в жовтні 2017 року, точної дати не пригадує, від колег по роботі він отримав інформацію про вчинений у парку Т.Шевченка розбій, і разом з напарником ОСОБА_14 виїхали на місце події. По дорозі до вул. Охримовича він побачив ОСОБА_6 , який тікав, він вискочив з автомобіля і крикнув «Стій!», той побачив його і почав тікати ще дужче. Біля поліклініки він його впіймав, і той викинув мобільний телефон через браму. Вони його затримали і повезли до райвідділку, де викликали слідчо-оперативну групу. На місці затримання він ОСОБА_6 здається не обшукував. Переконаний, що ОСОБА_6 знав його як працівника поліції, тому і тікав від нього, останній намагався перестрибнути через браму, але він його впіймав. Коли він його затримував, той намагався втекти і викинув через браму телефон, навушники та ще якісь речі;

заявою потерпілого ОСОБА_10 від 10.10.2017, зареєстровану в Журналі єдиного обліку заяв про вчинені кримінальні правопорушення 10.10.2017 за вх. №8520, згідно якої останній просить прийняти міри до трьох осіб, які 10.10.2017 близько 16.00 год. відкрито заволоділи його мобільним телефоном марки «Номі» чорно жовтого кольору та навушниками чорного кольору, чим заподіяли йому шкоду на загальну суму 500,00 грн. /Т.4 а.с.108/;

протоколом огляду місця події від 10.10.2017, розпочатого о 16.30 год, закінченого о 17.00 год, проведеного та складеного слідчим Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_15 , з участю потерпілого ОСОБА_10 , в присутності понятих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , згідно якого огляд проводився в парку імені Шевченка у м. Стрий, з правого боку від входу у парк розташована грунтова доріжка, яка веде до виходу із парку, де розташовано кафе-бар «Сяйво». На вказаній доріжці на відстані близько 50 м. від входу у парк зі сторони вул. Сколівської зі слів потерпілого ОСОБА_10 у нього відкрито викрали мобільний телефон марки «номі» з навушниками, та в подальшому зловмисники пішли у напрямку кафе-бару «Сяйво», який розташований з правого боку від входу у парк зі сторони вулиці Підзамче, Під час огляду місця події нічого виявлено та вилучено не було /Т.4 а.с.109-110/ та фототаблицями до протоколу огляду місця події від 10.10.2017, згідно яких потерпілий ОСОБА_10 вказує на місце, де відносно нього було вчинено кримінальне правопорушення /Т.4 а.с.111-113/;

протоколом огляду місця події від 10.10.2017 та фототаблицями до нього від 10.10.2017, розпочатого о 17.38 год, закінченого о 18.20 год, проведеного та складеного слідчим Стрийського ВП ГУНП у Львівській областісті ОСОБА_18 , в присутності понятих ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , згідно якого огляд проводився в провулку між будинком АДРЕСА_5 . Вхід до провулку здійснюється через металеві навісні двостулкові ворота коричневого кольору, які на момент огляду зачинені. На правій стулці внизу виявлені навушники чорного кольору з написом НЕС-3990 на кнопці для підвищення звуку. Приблизно через 4,5 м. від воріт виявлено корпус, задня частина телефону жовтого кольору з полімерного матеріалу, на відстані 20 м. від якої знаходиться передня частина телефону з полімерного матеріалу чорного кольору з написом «NOMI». На відстані близько 50 см., від даних об`єктів знаходиться екран телефону, на відстані близько 1,20 м. знаходиться резинова вставка з зображенням клавіш, буквених та цифрових, на відстані близько 20 см. знаходиться задня полімерна кришка чорного кольору, на відстані близько 30 см. знаходиться плата телефону. Огляд місця події проводився за участю оперуповноваженого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_13 , котрий вказав, що саме на цьому місці ОСОБА_6 викинув мобільний телефон, після чого ним було запрошено ОСОБА_6 до Стрийського ВП ГУНП у Львівській області /Т.4 а.с.114-124/;

протоколом пред`явлення особи для впізнання від 10.10.2017 та таблицями ілюстрацій до нього, складеного ст. слідчим Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_21 , в присутності понятих ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , за участю потерпілого ОСОБА_10 , згідно якого на запитання слідчого потерпілий ОСОБА_10 відповів, що осіб, які 10.10.2017 близько 16.00 год. в парку імені Т.Г.Шевченка вчинили на нього напад, поєднаний з застосуванням насильства, небезпечного для його життя він зможе впізнати по зовнішньому вигляду, та серед трьох, пред`явлених йому для впізнання осіб вказав на третього зліва від дверей, тобто на ОСОБА_8 , який 10.10.2017 о 16.00 год. спільно з двома особами чоловічої статі вчинили на нього напад, поєднаний з застосуванням насильства, небезпечного для його життя та відкрито заволоділи його мобільним телефоном /Т.4 а.с.126-130/;

протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.10.2017, складеного ст. слідчим Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_21 , в присутності понятих ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , за участю потерпілого ОСОБА_10 , згідно якого на запитання слідчого потерпілий ОСОБА_10 відповів, що особу, яка 10.10.2017 близько 16.00 год., перебуваючи в парку імені Т.Г.Шевченка приставила до його живота ніж після чого разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відкрито викрала його мобільний телефон він зможе впізнати по обличчю та зовнішньому вигляду; і серед пред`явлених йому для впізнання осіб за фотознімками, потерпілий впізнав особу, зображену на фотознімку під порядковим номером три а саме ОСОБА_7 /Т.4 а.с.139-141/;

висновком судової товарознавчої експертизи №9/571 від 30.10.2017, згідно якого ринкова вартість представленого на дослідження мобільного телефону торгової марки «Nomi» моделі «і184» станом на 10.10.2017 становила 180,90 грн.; ринкова вартість представлених для дослідження навушників гарнітурних (вкладишів) 1,20 м. (Audio-jack 3,5 мм), станом на 10.10.2017 становила 27,00 грн.; товарний стан представленого на дослідження мобільного телефону торгової марки «Nomi» моделі «і184» відповідає майну з коригувальним коефіцієнтом (знос) 85%; товарний стан представлених для дослідження навушників гарнітурних (вкладишів) 1,20 м. (Audio-jack 3,5 мм) відповідає майну з коригувальним коефіцієнтом (знос) 10% /Т.4 а.с.144-150/;

висновком судової трасологічної експертизи №4/1898 від 13.11.2017, згідно якого слід пальця руки, відкопійований на відрізку прозорої клейкої стрічки розмірами 38х18 мм, вилучений 10.10.2017 за фактом вчинення нападу на ОСОБА_10 в парку імені Т.Шевченка у м. Стрий Львівської області придатний для ідентифікації особи; вказаний вище слід пальця руки залишений вказівним пальцем правої руки ОСОБА_6 , 1996 р.н. /Т.4 а.с.156-163/;

речовими доказами - мобільним телефоном марки «NOMI і184» та навушниками марки НЕС-3990, оглянутими під час судового засідання та визнаними речовими доказами відповідно до постанови ст. слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_21 про визнання об`єктів речовими доказами та прилучення їх до кримінального провадження від 06.11.2017 /Т.4 а.с.151-152/.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Вказані докази є такими, що підтверджуються також безпосередньо дослідженими в судовому засіданні процесуальними доказами, а саме:

витягом з кримінального провадження №0001818 від 10.10.2017, правова кваліфікація: ч.2 ст.187 КК України, згідно якого 10.10.2017 в Стрийський ВП ГУНП у Львівській області з письмовою заявою звернувся ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 про те, що 10.10.2017 близько 16.00 год. в парку імені Т.Г.Шевченка, що в місті Стрий троє невстановлених осіб вчинили на нього напад, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для його життя і здоров`я, внаслідок чого, відкрито заволоділи його мобільним телефоном марки «Номі» чорного кольору із гарнітурою, загальною вартістю 500,00 грн. /Т.4 а.с.125/;

протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.10.2017, згідно якого ОСОБА_8 затримано 11.10.2017 о. 00.35 год. за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України /Т.4 а.с.131-134/;

протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.10.2017, згідно якого ОСОБА_6 затримано 11.10.2017 о. 00.45 год. за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України /Т.4 а.с.135-138/;

постановою ст. слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_21 про призначення у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0001818 товарознавчої експертизи /Т.4 а.с.142/;

постановою ст. слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_21 про визнання об`єктів речовими доказами та прилучення їх до кримінального провадження від 06.11.2017, згідно якої мобільний телефон марки «NOMI і184» та навушники марки НЕС-3990 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0001818 від 10.10.2017 /Т.4 а.с.151-152/;

постановою ст. слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_21 про призначення у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0001818 дактилоскопічної експертизи /Т.4 а.с.154/;

ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.10.2017 у справі №456/3182/17 про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою /Т.1 а.с.34-35/;

ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.10.2017 у справі №456/3182/17 про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою /Т.1 а.с.43-44/;

ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.10.2017 у справі №456/3182/17 про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання /Т.1 а.с.53-54/;

ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.03.2020 у справі №456/3761/17 про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту /Т.5 а.с.68-69/.

Процесуальні докази, наведені у вироку прямо підтверджують той факт, що досліджені в судовому засіданні докази, які суд визнає належними та допустимими, зібрані в порядку встановлену законом та жодного сумніву у своїй законності та правдивості не викликають.

Органами досудового слідства дії обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.2 ст.187 КК України, як умисний напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, вчиненого ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб і ОСОБА_6 повторно. Зокрема, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 обвинувачуються в тому, що 10 жовтня 2017 року близько 16.00 год., ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_6 повторно перебуваючи в м. Стрий, в парку імені Т.Г.Шевченка, на грунтовій дорозі, що веде від входу до даного парку з вулиці Підзамче до виходу на вулицю Болехівську підійшли до неповнолітнього ОСОБА_10 , який в той час знаходився на вищевказаній грунтовій дорозі парку, обступили його з усіх сторін, таким чином перешкоджаючи останньому пройти повз них. Після чого, ОСОБА_8 висловив до потерпілого неповнолітнього ОСОБА_10 вимогу, передати їм свої грошові кошти та мобільний телефон. В той час, коли ОСОБА_10 проігнорував вимогу ОСОБА_8 ОСОБА_7 , з відома та згоди ОСОБА_8 та ОСОБА_6 приставив до живота потерпілого ОСОБА_10 ніж, при цьому в черговий раз, висловивши вимогу, передати їм свої грошові кошти, мобільний телефон та інше майно. Сприйнявши погрози вищевказаних осіб реально та побоюючись за своє життя і здоров`я, неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 , передав ОСОБА_6 свій мобільний телефон марки «NOMI і184» та навушники марки НЕС-3990. Однак, переконавшись у тому, що даний мобільний телефон не вмикається, ОСОБА_6 висловив чергову вимогу до потерпілого щодо передачі грошових коштів. Переконавшись у тому, що мобільний телефон потерпілого ОСОБА_10 є справним, ОСОБА_7 вийняв із даного телефону сім-картку, повернув її власнику. В подальшому ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 скрились із місця події з майном потерпілого. Викраденим майном потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 розпорядились на власний розсуд, чим спричинили неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 500,00 грн.

В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» роз`яснено, що мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність. Додержуючись вимог КПК України, суд повинен навести у вироку мотиви зміни в суді пред`явленого підсудному обвинувачення. При наявності підстав для застосування закону про менш тяжкий злочин ніж той, за яким було пред`явлено обвинувачення, суду належить обгрунтувати у вироку висновок про перекваліфікацію дій підсудного на закон, що передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, не виправдовуючи підсудного за тим обвинуваченням, яке йому було пред`явлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 КК розбоєм є напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

Злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину. Розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.
З суб`єктивної сторони розбій характеризується прямим умислом та корисливим мотивом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього злочину є мета, з якою здійснюється напад, - заволодіння чужим майном. За відсутності такої мети діяння не може бути кваліфіковане як розбій.

Відповідно до ст. 91 КПК вказані обставини підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Обов`язок доказування покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів, згідно зі ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом дотримано у повному обсязі.

Суд вважає, що кваліфікація діяння за ч.2 ст.187 КК України не знайшла свого підтвердження в ході судового слідства, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів того, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 вчинили напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи. Натомість суд вважає, що під час судового слідства судом здобуто належні та допустимі докази вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України; вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України; вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, повторно, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Так, орган досудового розслідування як на докази винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, покликаються окрім вище перелічених доказів, також на:

показання потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні про те, що під час подій, які мали місце 10.10.2017 у парку ім. Т.Г.Шевченка, обвинувачений ОСОБА_7 з відома та згоди ОСОБА_6 та ОСОБА_8 приставив до його живота ніж, при цьому в черговий раз, висловивши вимогу, передати їм свої грошові кошти, мобільний телефон та інше майно. Сприйнявши погрози вищевказаних осіб реально та побоюючись за своє життя і здоров`я, він передав ОСОБА_6 свій мобільний телефон марки «NOMI і184» та навушники марки НЕС-3990;

показання в судовому засіданні свідка ОСОБА_26 про те, що він був понятим під час проведення слідчої дії обшуку у квартирі ОСОБА_7 , бути понятим його попросила мати ОСОБА_7 . В квартирі були працівники поліції, які показували йому ножі, які вилучали. Йому невідомо, чи фіксували слідчу дію обшук за допомогою відеофіксації. Не зміг пригадати, чи під час обшуку був другий понятий. Під час обшуку у працівників поліції були сумніви, що вилучені ножі відповідають тому, який вони шукали;

протокол обшуку від 03.11.2017, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.10.2017 у справі №456/3182/17 в житловому помешканні ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 , під час якого було вилучено кухонний ніж /Т.4 а.с.170-178/;

протокол пред`явлення речей для впізнання від 28.11.2017, під час якого потерпілий, серед пред`явлених йому ножів для впізнання впізнав ніж, під порядковим номером 3 по зовнішньому вигляду та довжині леза /Т.4 а.с.194-199/;

речовий доказ ніж та постанову про визнання об`єктів речовими доказами та прилучення їх до кримінального провадження від 28.11.2017, згідно якої вилучений під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 ніж визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Саме вказані докази, орган досудового розслідування, окрім вище наведених вважає належними та допустимими для доказування винуватості обвинувачених у вчиненні нападу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи.

Доводи прокурора про правову оцінку дій за ознаками розбою, а саме за ч. 2 ст. 187 КК, суд вважає необґрунтованими, дана кваліфікація діяння не знайшла свого підтвердження в ході судового слідства, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів того, що кожен із учасників події безпосередньо виконував діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину - розбою.
До вказаних висновків суд прийшов, зважаючи на наступне.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом і на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийняті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухвалені судового рішення.

Згідно з ч.1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази здобуті завдяки інформації отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Відповідно до п.1 ч.2 цієї ж статті, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

За змістом ч.ч.1,2 ст.227 КПК України при проведенні слідчих (розшукових) дій за участю малолітньої або неповнолітньої особи забезпечується участь законного представника, педагога або психолога, а за необхідності - лікаря. До початку слідчої (розшукової) дії законному представнику, педагогу, психологу або лікарю роз`яснюється їхнє право за дозволом ставити уточнюючі запитання малолітній або неповнолітній особі.
Відповідно до ч.1 ст.229 КПК України перед тим, як пред`явити для впізнання річ, слідчий, прокурор або захисник спочатку запитує в особи, яка впізнає, чи може вона впізнати цю річ, опитує про ознаки цієї речі і обставини, за яких вона цю річ бачила, про що складається протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати ознаки, за якими впізнає річ, проте може впізнати її за сукупністю ознак, особа, яка проводить процесуальну дію, зазначає це у протоколі. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, річ, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про її прикмети.
Так, з показань в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 законного представника неповнолітнього, на час вчинення злочину потерпілого ОСОБА_10 , вбачається, що у її присутності в Стрийській ЦРЛ жодних речей для впізнання, зокрема ножів потерпілому ОСОБА_10 не пред`являлося, як і в будь-якому іншому місці.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_27 , медична сестра Стрийської ЦРЛ, яка була присутня як понята під час проведення 28.11.2017 в приміщенні Стрийської ЦРЛ слідчої дії - пред`явлення речей для впізнання, вказала, що її разом з ОСОБА_28 запросили в якості понятих при проведенні слідчої дії пред`явлення для впізнання ножа неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 . При проведенні слідчої дії була вона, ОСОБА_28 , потерпілий ОСОБА_10 та двоє працівників поліції. На столі лежав один ніж і потерпілий рукою показував на нього. Коли вона прийшла ніж вже лежав на столі. Вона підписувала вже заповнений протокол, але не перечитувала. Після пред`явлення судом свідку фототаблиць до протоколу пред`явлення речей для впізнання, остання вказала, що фотознімки не відповідають дійсності, оскільки на столі лежав один, а не п`ять ножів, як це відображено на фотознімку.

Свідок ОСОБА_28 , медична сестра Стрийської ЦРЛ, яка була присутня як понята під час проведення 28.11.2017 в приміщенні Стрийської ЦРЛ слідчої дії - пред`явлення речей для впізнання надала аналогічні показання та ствердила, що окрім неї, ОСОБА_27 , потерпілого та двох працівників поліції у приміщенні бюфету нікого більше не було. На столі лежав один ніж, і потерпілий вказував рукою на нього, а працівник поліції в цей час заповнював протокол. Їх дійсно фотографували. І працівник поліції говорив потерпілому, як правильно простягти руку та вказати на ніж. Коли вони прийшли, протокол вже був написаний і в їхній присутності ніхто нічого не писав. Потерпілий нічого абсолютно не пояснював та не вказував, що це за ніж. Після пред`явлення судом свідку фототаблиць до протоколу пред`явлення речей для впізнання, остання вказала, що фотознімки не відповідають дійсності, оскільки на столі лежав один, а не п`ять ножів, як це відображено на фотознімку.

Показання вказаних свідків суд вважає чіткими, логічними та такими, що прямо підтверджують обставини проведення сідчої дії пред`явлення ножа для впізнання, а відтак доводи прокурора про суперечлвість показань вказаних свідків до уваги судом не беруться.
З наведеного випливає, що слідча дія пред`явлення речей для впізнання проведена з грубим порушенням вимог ст.227 КПК України, за відсутності законного представника неповнолітнього потерпілого та з порушенням вимог ч.3 ст.229 КПК Українми, згідно якої річ, що підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, в числі інших однорідних речей одного виду, якості і без різких відмінностей у зовнішньому вигляді, у кількості не менше трьох. Особі, яка впізнає, пропонується вказати на річ, яку вона впізнає, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала.

Відсутність належних і допустимих даних на підтвердження законного порядку отримання доказів приводить до обмеження права обвинувачених на справедливий судовий розгляд, що включає у себе належну перевірку законності джерел отримання доказів, якими обґрунтоване обвинувачення, оскільки за таких обставин суд позбавлений можливості перевірити правомірність проведення дій, за результатами яких отримано докази.
За таких обставин, в силу вимог ст.ст.86, 87 КПК України суд визнає недопустимим доказ - протокол пред`явлення речей для впізнання від 28.11.2017.

Постанова про визнання об`єктів речовими доказами та прилучення їх до кримінального провадження від 28.11.2017, згідно якої вилучений під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 ніж визнано речовим доказом у кримінальному провадженні судом до уваги не береться, оскільки протокол пред`явлення речей для впізнання визнано недопустимим доказом.

Щодо протоколу обшуку від 03.11.2017, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.10.2017 у справі №456/3182/17 в житловому помешканні ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 , під час якого було вилучено кухонний ніж, то такий самостійно, за відсутності інших допустимих доказів, зокрема протоколу пред`явлення речей для впізнання потерпілому не може слугувати належним доказом, який підтверджує той факт, що обвинувачені вчинили кримінальне правопорушення напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи. Окрім цього, слід звернути увагу і на строк проведення вказаної слідчої дії, так злочин вчинено 10.10.2017, ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку датована 25.10.2017, а сам обшук проведено 03.11.2017.

Слід також вказати, що з цих підстав не мають жодного доказового значення показання свідка ОСОБА_26 , який був присутній під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , оскільки законність вказаної слідчої дії під сумнів не ставиться, однак вилучений під час проведення вказаної слідчої дії ніж був пред`явлений потерпілому з порушенням закону, і підстав вважати, що саме цей ніж, як і будь-який інший було застосовано під час вчинення злочину у суду немає. Самі по собі показання вказаного свідка не спростовують та не підтверджують обставин вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими.

При цьому суд також звертає увагу і на суперечливі показання потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні, який при вільних показаннях не зазначав про погрозу застосування до нього ножа, і лише на запитання сторони обвинувачення вказав, що дійсно був предмет схожий на ніж, однак повідомлені ним загальні ознаки такого не співпадають з тими, які вилучені у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , що не дозволяє суду в свою чергу вважати, що вилучений за місцем проживання ОСОБА_7 ніж має доказове значення у вказаному кримінальному провадженні і що саме ніж, на який вказував потерпілий визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Суд позбавлений був можливості пред`явити в судовому засіданні речовий доказ ніж для впізнання потерпілому ОСОБА_10 , оскільки останній впродовж двох років в зал судового засідання, незважаючи на неодноразові виклики не з`являвся, після дачі показань в судовому засіданні за допомогою відеоконференцзв`язку, звернувся до суду з заявою про продовження розгляду справи у його відсутності, оскільки побоюється за своє життя і здоров`я, в подальшому з`ясувати місце проживання або перебування останнього суду не вдалося. Потерпілий був допитаний за допомогою відеоконференцзв`язку в приміщенні суду, а відтак, доводи обвинувачених з приводу впливу на його показання працівників поліції є неспроможними.

Окрім цього, слід також вказати, що в заяві про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронного органу потерпілий не вказував про застосування відносно нього ножа, як і при більшості слідчих дій, проведених за його участю.

За змістом кримінально-процесуального закону до предмета показань свідка належать обставини, що мають пряме чи опосередковане відношення до події кримінального правопорушення, форми вини, наслідків кримінального правопорушення, даних, що належать до показань інших свідків, експертів, їх висновків, понятих і інших учасників процесу, відомості про факти, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого та взаємовідносини свідка з ними і з потерпілим. Знання характеру цих взаємовідносин (нормальні, дружні, родинні, ворожі, неприязні, відсутні будь-які відносини, оскільки бачив (чув) вперше, тощо) дозволить дати правильну оцінку відповідних показань, висновків і процесуальних дій указаних осіб.

Як випливає із ч. 5 ст. 95 КПК, свідок у своїх показаннях повинен викладати лише факти. Вони мають характеризуватися неупередженістю, активним викладом фактів, які він особисто спостерігав. Чим детальніше викладається відомий свідку факт, тим ціннішими є його показання. Зазвичай, він опосередковує те, що сприймав органами відчуття. Нерідко показання мають характер суджень і оцінок. Це пояснюється тим, що факти спочатку сприймаються, а потім відтворюються свідком. Тому при оцінці показань в першу чергу перевіряються відносини свідка з учасниками кримінального процесу: обвинуваченим, потерпілим і ін. Більшу довіру зазвичай вселяють показання сторонніх осіб, наприклад, випадкових очевидців події.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_29 , який допитаний судом за клопотанням сторони захисту надав показання про те, що в жовтні 2017 року він на вулиці зустрів потерпілого ОСОБА_10 , якого знав раніше і останній повідомив йому, що у нього хлопці забрали мобільний телефон, однак працівники поліції змусили його у райвідділку написати показання про те, що один з зловмисників погрожував йому ножем. Про це також було відомо і батьку ОСОБА_8 ОСОБА_30 . Первинно про це він повідомив йому на вулиці, а потім аналогічно розповідав в його присутності ОСОБА_30 . Він сам запропонував ОСОБА_10 розповісти про дані обставини ОСОБА_30 . Пригадує, що ніби потерпілий казав, що передавав телефон, щоб його зремонтували, оскільки телефон не працював. Вказував, що жодного ножа не було, можливо була ручка. Повідомляв, що до райвідділку звернулася його опікун, а він жодних претензій до обвинувачених немає. Про події батьку ОСОБА_31 . ОСОБА_10 розповідав у будинку останнього, при цьому були присутні він, ОСОБА_32 , ОСОБА_8 . Він дійсно на одне з судових засідань у своїй справі їхав в одному автомобілі з обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , однак з приводу вказаних обставин вони не спілкувалися.

Допитаний за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_32 повідомив суду, що його син обвинувачений ОСОБА_8 повернувся з туберкульозного диспансеру і почав водити ОСОБА_6 по лікарях, через що у них виникали сварки. Через кілька днів він дізнався про заяву потерпілого до райвідділу поліції. Пізніше до нього додому прийшов ОСОБА_29 разом з ОСОБА_10 , останній вказав, що його син невинуватий і розповів про події того дня. Зокрема вказав, що потерпілий повідомив, що ОСОБА_7 попросив його телефон, щоб подзвонити, але телефон не працював, тому вони віднесли його на зарядку. Потім хлопці повідомили, що не працює динамік, ОСОБА_7 запропонував відремонтувати і забрав телефон, віддавши йому карточку. Через годину хлопці телефон не повернули, і він повідомив про наведене свого опікуна, яка повела його в поліцію, де працівники поліції наказали йому, що потрібно говорити. Через декілька днів потерпілий вдруге прийшов до нього, він дав йому свій телефон покористуватися, який пізніше потерпілий здав в ломбард. Йому відомо, що сам потерпілий попросив ОСОБА_29 привезти його до нього. Потерпілий йому про ніж нічого не розповідав, а лише вказав, що слідчий самостійно написав його пояснення та змусив розписатися.

Показання вказаних свідків суд бере до уваги, оскільки останні хоча і можуть бути заінтересованими особами у кримінальному провадженні, однак під присягою чітко повідомили суду про те, що потерпілий під час досудового розслідування стверджував, що у нього відібрали телефон, однак жодної погрози застосуванням насильства за допомогою ножа не було, і такі показання він надав під тиском працівників поліції.

Відсутність клопотань сторони захисту під час досудового розслідування про допит вказаних свідків не унеможливлює їх допит в судовому засіданні для повного та об`єктивного розгляду справи, що спростовує доводи прокурора в цій частині.

Відповідно до вимог абз.3 і 4 ч.7 ст.223 КПК України понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Зазначені особи можуть бути допитані під час судового розгляду як свідки проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Враховуючи вказані вимоги закону, недопустимим слід також визнати доказ - протокол пред`явлення особи для впізнання від 27.11.2017 та таблиці ілюстрацій до нього, складений ст. слідчим Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_21 , в присутності понятих ОСОБА_33 , ОСОБА_11 , за участю потерпілого ОСОБА_10 , оскільки понятою при проведенні слідчої дії у ньому зазначена ОСОБА_11 , яка на момент проведення слідчої дії мала процесуальний статус - законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , а відтак вважається особою, яка заінтересована в результатах кримінального провадження, а тому вказана слідча дія проведена з порушенням закону.

Аналізуючи сукупність приведених доказів суд вважає, що по справі відсутні будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про той факт, що обвинувачені вчинили кримінальне правопорушення напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи.

Окрім цього, слід також вказати, що в судовому засіданні при визначенні обсягу та порядку дослідження доказів стороною обвинувачення було заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_34 , однак в подальшому прокурор, яка приймає участь в справі, покликаючись на відсутність свідка на теренах України, починаючи з осені 2019 року, відмовилась від допиту вказаного свідка та зазначила, що відсутні дані, коли свідок повернеться на територію України. Також звернула увагу, що на досудовому розслідуванні вказаний свідок дав показання про те, що він не був очевидцем подій, коли обвинувачені відібрали у потерпілого телефон, і не бачив того моменту, коли вони розходилися, а відтак, вважає, що показання вказаного свідка не мають суттєвого значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

На підставі наведеного, враховуючи тривалість розгляду кримінального провадження та строк перебування обвинувачених в умовах несвободи, чисельні виклики та приводи свідка, які залишилися невиконаними, показання потерпілого в судовому засіданні про те, що свідок не був очевидцем подій, коли у нього відібрали телефон, суд прийшов до висновку про можливість завершення розгляду справи у відсутності свідка ОСОБА_34 , оскільки на час розгляду справи в суду відсутні об`єктивні дані про час повернення свідка на територію України, як і відсутні дані, що показання вказаного свідка мають суттєве значення для розгляду кримінального провадження. Слід вказати, що сторона захисту вважала, що показання вказаного свідка мають суттєве значення для розгляду кримінального провадження, клопотань про допит такого та механізми забезпечення участі такого в судове засідання, під час розгляду кримінального провадження, окрім дій, які були вжиті судом на виконання вимог ст.327 КПК України не вказала.

Проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, витлумачивши відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України усі сумніви на користь обвинувачених, суд приходить до висновку, що дії обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 органом досудового слідства за ч.2 ст.187 КК України як умисний напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, вчиненого ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб і ОСОБА_6 повторно, кваліфіковано неправильно, оскільки орган, котрий проводив досудове розслідування за наявних для цього об`єктивних підстав не вжив всіх необхідних заходів для з`ясування та встановлення істини у кримінальній справі, не здобувши усіх можливих доказів та давши неправильну оцінку показанням свідків, прийшов до неправильного висновку про кваліфікацію дій обвинувачених за ч.2 ст.187 КК України, а відтак суд приходить до висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 з ч.2 ст.187 КК України на ч.2 ст.186 КК України, а саме на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вчиненого ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_6 повторно, оскільки як встановлено з досліджених у судовому засіданні доказів 10 жовтня 2017 року близько 16.00 год., ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_6 повторно перебуваючи в м. Стрий, в парку імені Т.Г.Шевченка, на грунтовій дорозі, що веде від входу до даного парку з вулиці Підзамче до виходу на вулицю Болехівську підійшли до неповнолітнього ОСОБА_10 , який в той час знаходився на вищевказаній грунтовій дорозі парку, обступили його з усіх сторін, таким чином перешкоджаючи останньому пройти повз них. Після чого, ОСОБА_8 висловив до потерпілого неповнолітнього ОСОБА_10 вимогу, передати їм свої грошові кошти та мобільний телефон. Побоюючись за своє життя і здоров`я, неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 , передав ОСОБА_6 свій мобільний телефон марки «NOMI і184» та навушники марки НЕС-3990. Однак, переконавшись у тому, що даний мобільний телефон не вмикається, ОСОБА_6 висловив чергову вимогу до потерпілого щодо передачі грошових коштів. Переконавшись у тому, що мобільний телефон потерпілого ОСОБА_10 є справним, ОСОБА_7 вийняв із даного телефону сім-картку, повернув її власнику. В подальшому ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 скрились із місця події з майном потерпілого. Викраденим майном потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 розпорядились на власний розсуд, чим спричинили неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 500,00 грн.

Так, кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінальним процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Системний аналіз суспільно небезпечного діяння, вчиненого обвинуваченими ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , а саме: сукупність юридичних ознак, що визначають його як конкретний злочин, дають підстави вважати, що в діях обвинувачених наявні усі елементи складу закінченого злочину, зокрема, злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Так, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна.

Відкритим. визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. Такими особами можуть бути особи, у власності, володінні чи під охороною яких знаходиться майно, на яке здійснюється посягання, очевидці. Однак до таких осіб не можуть бути віднесені співучасники грабіжника, а також інші особи, в силу певних зв`язків чи стосунків з якими винний розраховує на потурання з їхнього боку (не очікує будьякої протидії вчинюваному ним діянню).

З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі:

1) відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж);

2) відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

При ненасильницькому грабежі винний при вилученні майна не звертається до застосування насильства або погрози до потерпілого чи інших осіб (не здійснює цілеспрямованої дії на їх психіку чи тілесну недоторканість), а обмежується прикладенням певних зусиль лише безпосередньо для вилучення майна. Типовим проявом простого грабежу є так званий "ривок", коди грабіжник несподівано для потерпілого чи інших осіб захоплює майно (вихоплює із рук сумку, зриває з голови шапку тощо).

При насильницькому грабежі винний не тільки прикладає певні зусилля для того, щоб безпосередньо вилучити чуже майно, а ще і вдається до насильницького впливу на потерпілого чи інших осіб. При цьому насильство застосовується як засіб протиправного вилучення або утримання такого майна.

У разі, коли винний вже отримав можливість розпорядитися, користуватися протиправно вилученим майном і застосовує насильство лише з метою звільнення від затримання, його дії не можуть визнаватися насильницьким грабежем. Залежно від способу вилучення майна вони можуть розцінюватися як крадіжка або простий грабіж. Застосування ж насильства у такому випадку утворює окремий злочин проти особи й повинно отримати самостійну правову оцінку залежно від характеру насильства і заподіяної потерпілому фізичної шкоди.

Грабіж визнається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і має реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним.

При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є характер застосованого до потерпілого насильства або погрози, як способу заволодіння чужим майном, при розбої воно є небезпечним для життя чи здоров`я, а при грабежі така небезпека відсутня.

Крім того, у висновках, що містяться у постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 14 листопада 2013 року №5-35кс13 щодо розмежування розбою від грабежу зазначено, що розбій - є окремим спеціальним різновидом суспільно небезпечного діяння проти власності, яке складається з двох нерозривних, взаємозалежних дій: нападу і насильства. Напад складається (може складатися) з одномоментного акту або системи поведінкових актів, за допомогою яких відбувається заволодіння чужим майном. Властивістю нападу є включення, «вплетення» в нього насильства - дії, що робить заволодіння майном нападом. Власне акт чи акти заволодіння майном через обов`язкове поєднання з насильством чи погрозою його застосування (фізичне або психічне насильство) наповнюються якісно іншим змістом - набувають ознак розбійного нападу. У розбої напад завжди пов`язаний із насильством або погрозою його застосування. Зусилля нападника спрямовані насамперед проти особи (потерпілого, власника майна); застосовуються проти її волі та/або поза її волею. Метою такого насильства є намір відразу подавити опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Нападник покладається й обирає форми (способи) насильства, які самі по собі становлять реальну небезпеку для життя і здоров`я потерпілого у разі їх негайного застосування чи впродовж тривання нападу. В уяві нападника таке насильство забезпечує безперешкодний перехід чужого майна на його користь або уможливити його утримання, якщо воно вже у нього перебувало. У більшості випадків під час розбою особа діє раптово і несподівано. Насильство, як правило є інтенсивним. Особа, яка його застосовує або погрожує ним, перебуває в агресивно-насильницькому стані, тобто у стані готовності застосувати насильство, небезпечне для життя та здоров`я особи, на будь-якому етапі злочинної поведінки. Такий стан і характер дій нападника по суті є тими ознаками, які, навіть за відсутності реального застосування насильства, свідчать про розбій. Насильство, яке застосовується під час відкритого заволодіння майном (грабежу), має іншу правову природу. Особа має намір викрасти чуже майно і для цього застосовує відкриту форму заволодіння ним. Головним у намірі грабіжника є бажання відкрито заволодіти майном. Стосовно цієї мети насильство має факультативне, другорядне, хоча обтяжуюче й кваліфікуюче, але побічне значення; в умислі винного воно не є переважаючим чинником. При грабежі неможливо заподіяти небезпечні для життя чи здоров`я тілесні ушкодження, оскільки форма, в якій реалізується злочинний умисел, не передбачає використання дій (прийомів, засобів), які можуть призвести до більш тяжких наслідків. Інакше ці дії за певних обставин матимуть ознаки розбою. Особа, яка вчиняє грабіж, не вдається до демонстративної агресивно-насильницької поведінки і своїм станом та характером дій не виражає її, не використовує предметів із підвищеною травмувальною дією, не застосовує засобів впливу, які очевидно можуть призвести до наслідків, небезпечних для життя чи здоров`я, не погрожує застосуванням саме такого насильства, оскільки такі погрози при грабежі об`єктивно неможливі. Отже, прояв ознак розбою та грабежу, їх відмінність між собою полягає у фактичних підставах кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння. Якщо поведінка винної особи в конкретний час, місці, за обставин та в обстановці є підступною, несподіваною, раптовою і неспровокованою; спрямована проти волі або поза волею потерпілого; насильство є реальним, інтенсивним і небезпечним для життя чи здоров`я особи або ж воно не застосовується (є нереальним), але характер дій особи є агресивно-насильницьким, то такі ознаки свідчать про напад, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я, або з погрозою його застосування, і мають розцінюватись як розбій.
Зважаючи на викладене, суд вважає, що здобутими під час судового слідства та дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами не знайшов свого підтвердження той факт, що обвинувачені вчинили напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, оскільки в судовому засіданні встановлено, що в діях обвинувачених була відсутня демонстративна агресивно-насильницька поведінка і своїм станом та характером дій такі не виражали її, не використовували предмети із підвищеною травмувальною дією, не застосовували засобів впливу, які очевидно можуть призвести до наслідків, небезпечних для життя чи здоров`я, не погрожували застосуванням саме такого насильства. Потерпілий зважаючи на той факт, що обвинувачених було троє і останні перешкоджали йому покинути місце події, на вимогу обвинувачених передав їм свій телефон, однак не добровільно, а побоюючись за своє життя і здоров`я, а відтак є всі підстави вважати, що обвинувачені відкрито викрали мобільний телефон потерпілого, тобто вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України.
Тобто спільними, узгодженими діями саме трьох обвинувачених була пригнічена воля потерпілого, що дозволило ОСОБА_7 , в присутності двох інших обвинувачених, та за їхньою спільною згодою незаконно заволодіти мобільним телефоном потерпілого.
Обвинувачені під час вчинення злочину діяли узгоджено між собою, згідно розподілених ролей, відповідно до яких спочатку ОСОБА_8 висловив до потерпілого неповнолітнього ОСОБА_10 вимогу, передати їм свої грошові кошти та мобільний телефон. Побоюючись за своє життя і здоров`я, неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 , передав ОСОБА_6 свій мобільний телефон та навушники. Однак, переконавшись у тому, що даний мобільний телефон не вмикається, ОСОБА_6 висловив чергову вимогу до потерпілого щодо передачі грошових коштів. Переконавшись у тому, що мобільний телефон потерпілого ОСОБА_10 є справним, ОСОБА_7 вийняв із даного телефону сім-картку, повернув її власнику. В подальшому ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 скрились із місця події з майном потерпілого, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

Вказане свідчить про те, що дії обвинувачених слід кваліфікувати за такою ознакою, як вчинення грабежу з прямим умислом за попередньою змовою групою осіб.
Дії ОСОБА_6 слід також кваліфікувати за такою кваліфікуючою ознакою як повторність згідно з приміткою до статті 185 КК України, оскільки останній раніше судимий, а саме: вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області за ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, звільнений із місць позбавлення волі 16.06.2017, судимість не зняьа і не погашена в силу ст.ст.89,90 КК України.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.186 КК України характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.

Суд вважає, що злочин обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 вчинили з прямим умислом та корисливим мотивом протиправним заволодінням майном потерпілого, а відтак доводи сторони захисту про відсутність умислу та корисливого мотиву на заволодіння майном потерпілого мобільним телефоном є непереконливими та безпідставними.

Оцінюючи показання потерпілого ОСОБА_10 надані останніми в судовому засіданні, суд враховує, що показання потерпілого прямо стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України і безпосередньо стосуються фактів, які мали місце 10.10.2017, пов`язані з обставинами протиправного посягання: часом, місцем, способом та іншими обставинами кримінального правопорушення, особами, які його вчинили, мотивами вчинення кримінального правопорушення тощо. Суд бере до уваги показання потерпілого про те, що телефоном та навушниками обвинувачені відкрито заволоділи поза його волею, він просив повернути телефон, однак такий йому повернуто не було, у зв`язку з чим він звернувся до правоохоронного органу. Однак суд не бере до уваги показання потерпілого про те, що на нього було здійснено напад з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я, оскільки такі показання були в судовому засіданні суперечливими і не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.
Характер, хронологія і послідовність дій обвинувачених, а також об`єктивна спроможність дорослої осудної людини оцінювати життєву ситуацію, на думку суду, дає підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_6 повторно вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), тобто злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України.

Щодо тверджень сторони захисту про кваліфікацію кримінального правопорушення за ст.190 КК України, слід звернути увагу на наступне.

За змістом п.17 Постанови Плеунуму ВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009, відповідно до статті 190 КК шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Щодо показань обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про те, що потерпілий самостійно передав їм телефон для того, щоб такий відремонтувати, то такі судом до уваги не беруться та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме показаннями потерпілого та законного представника ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_11 , які повідомили суд, про те, що потерпілий одразу після вчинення злочину побіг в училище, та просив допомоги, оскільки у нього відібрали мобільний телефон незнайомі йому хлопці, після чого звернувся до райвідділу поліції з відповідною заявою. Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_6 при затриманні працівниками поліції намагався позбутися мобільного телефону та приховати його від органу досудового розслідування, що не свідчить про той факт, що останній мав намір добровільно повернути його потерпілому, як він про це вказує в судовому засіданні. Крім цього потерпілий в цій частині дав абсолютно правдиві та послідовні показання в судовому засіданні про те, що обвинувачені заволоділи його телефоном поза його волею і він просив повернути телефон, однак обвинувачені пішли в невідомому напрямку. Слід вказати, що потерпілий не заперечував того факту, що добровільно погодився підзарядити телефон, однак вказав, що після цього хлопці телефон йому не повертали, а поза його волею забрали такий у нього і він категорично заперечував такі дії і саме тому відразу побіг в училище просити про допомогу.

Показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він не був фактично очевидцем подій, які мали місце 10.10.2017 у парку імені Т.Г.Шевченка, оскільки постійно розмовляв по телефону не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються дослідженими у справі належними та допустимими доказами.

Показання обвинувачених в судовому засіданні про відсутність винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, яке їм інкримінують суд оцінює, як лінію захисту спрямовану на уникнення від кримінальної відповідальності, встановленої законом.

Твердження сторони захисту про те, що суд не може брати до уваги речові докази мобільний телефон та навушники до нього, оскільки такі не були відкриті стороні захисту в порядку виконання вимог ст.290 КПК України спростовуються долученими в судовому засіданні протоколами про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування від 29.11.2017, згідно яких сторона захисту ознайомилася з матеріалами кримінального провадження і жодних заперечень щодо ненадання для ознайомлення речових доказів не вказала.

Протоколи огляду місця події є належними та допустимими доказами, оскільки такі складено уповноваженою на те особою слідчим Стрийського ВП ГУНП у Львівській області в присутності понятих, зауважень та доповнень від учасників процесуальної дії на проведення огляду місця події не надходило, про що у протоколах зроблено відповідні записи. Протоколи складено у повній відповідності з кримінально-процесуальним законом.
Протоколи пред`явлення осіб для впізнання, які суд визнав належними та допустими доказами складені, а слідчі дії проведено з дотриманням вимог ст.228 КПК України, жодних порушень під час судового розгляду судом не встановлено.

А відтак доводи сторони захисту з цих підстав суд вважає голослівними.

Щодо доводів захисника ОСОБА_5 про те, що заява потерпілим про вчинення кримінального правопорушення була написана у відсутності законного представника, то такі спростовуються показаннями потерпілого та його законнного представника в судовому засіданні.

Аналогічно доводи захисника про відсутність у обвинувальному акті вказівки на обвинувачення, а наявність вказівки на підозру, то такі спростовуються постановою ВС у справі №5-253кс(15)17, згідно якої вказівка в обвинувальному акті на достатність доказів для підозри, а не обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, суті обвинувального акта не змінює.

Проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, витлумачивши відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України усі сумніви на користь обвинувачених, суд приходить до висновку, що дії обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вчиненого ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_6 повторно, оскільки орган котрий проводив досудове розслідування за наявних для цього об`єктивних підстав не вжив всіх необхідних заходів для з`ясування та встановлення істини у кримінальній справі, та здобувши під час розгляду справи по суті усіх можливих доказів та давши правильну оцінку, як показанням свідків так і висновкам, проведених експертиз, суд прийшов до висновку про кваліфікацію дій обвинувачених за ч.2 ст.186 КК України.

Упродовж розгляду справи судом з`ясовано передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмету доказування, і встановлено факт наявності суспільно небезпечного діяння проти власності.

Враховуючи досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що вина обвинувачених доведена, їх дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.186 КК України, оскільки в судовому засіданні доведено факт відкритого викрадення чужого майна (грабіж) вчиненого ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_6 повторно.

Вказаний висновок суду узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Підстави для кваліфікації дій обвинувачених за іншими статтами Кримінального кодексу України в суду відсутні.

Таким чином суд вважає доведеним факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України; факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України; факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, повторно, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі №205/7091/16-к від 17.10.2019 ВС розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Обтяжуючою вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення обставиною, передбаченою ст. 67 КК України, суд визнає рецидив злочинів.

Пом`якшуючих вину обвинуваченого ОСОБА_8 обставин, передбачених ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, його молодий вік, останній раніше судимий, позицію потерпілого, який при призначенні покарання поклався на розсуд суду, стан здоров`я обвинуваченого, останній є інвалідом ІІ групи, той факт, що обвинувачений не усвідомив протиправність своїх дій, суспільну небезпеку вчиненого ним злочину та приходить до переконання, що виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню ним нових злочинів можливе лише в умовах тривалої ізоляції обвинуваченого від суспільства, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України.

Обтяжуючих вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення обставин, судом не встановлено.

Пом`якшуючих вину обвинуваченого ОСОБА_7 обставин, передбачених ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, його молодий вік, останній раніше притягався до кримінальної відповідальності, позицію потерпілого, який при призначенні покарання поклався на розсуд суду, стан здоров`я обвинуваченого, наявність на утриманні малолітньої дитини та непрацездатних батьків, той факт, що обвинувачений не усвідомив протиправність своїх дій, суспільну небезпеку вчиненого ним злочину та приходить до переконання, що виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню ним нових злочинів можливе лише в умовах тривалої ізоляції обвинуваченого від суспільства, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України.

Обтяжуючих вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення обставин, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд не бере до уваги покликання в обвинувальному акті як на обтяжуючу покарання ОСОБА_6 обставину рецидив злочинів, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 34 КК України та п.п. 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010 року рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості, то вчинення саме в цей період нового умисного злочину утворює з попереднім умисним злочином їх рецидив.

Пункт 1 частини першої статті 67 КК України передбачає як обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину повторно та рецидив злочинів. Оскільки будь-які спеціальні застереження щодо визначення повторності та рецидиву злочинів у цій статті відсутні, при встановленні змісту даної обставини як такої, що обтяжує покарання, необхідно керуватися статтями 32 та 34 КК України.

Якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК, як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК України , як повторність, так і рецидив злочинів, суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання, як обставину, що його обтяжує.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 раніше був засуджений за вчинення умисних злочинів проти власності, а саме: крадіжки чужого майна та шахрайство, судимості за які не зняті та не погашені в установленому законом порядку, вчинив новий умисний злочин проти власності, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, з кваліфікуючою ознакою повторність, а тому сторона обвинувачення безпідставно вказала в обвинувальному акті в якості обтяжуючої покарання обставини рецидив злочинів.

Пом`якшуючих вину обвинуваченого ОСОБА_6 обставин, передбачених ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, його молодий вік, останній раніше судимий, позицію потерпілого, який при призначенні покарання поклався на розсуд суду, стан здоров`я обвинуваченого, той факт, що обвинувачений не усвідомив протиправність своїх дій, суспільну небезпеку вчиненого ним злочину та приходить до переконання, що виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню ним нових злочинів можливе лише в умовах тривалої ізоляції обвинуваченого від суспільства, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України.

Суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 більш м`яких за видом покарань, передбачених санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність, і приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально. Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст.65 КК України за своїм видом та буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та запобігання вчиненню нових злочинів як ними, так і іншими особами.

Підстави для обмеження покарання відбутим строком покарання для обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 відсутні, як і відсутні підстави для застосування до обвинувачених правових приписів ст.ст.69,75 КК України.

Запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 слід залишити без змін тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Зважаючи на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , останній хворіє на ряд тяжких хворіб, за станом свого здоров`я потребує постійного медичного нагляду та систематичного лікування, постійно перебуває на лікуванні в спеціалізованому медичному закладі КЗ ЛОБ «Львівський обласний протитуберкульозний санаторій», та зважаючи на обраний останньому під час судового розгляду запобіжний захід у виді домашнього арешту та дотримання умов такого, суд вважає, що запобіжний захід у виді домашнього арешту слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 слід рахувати з моменту приведення вироку до виконання. В строк відбуття покарання ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 11.10.2017 до 13.10.2017 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.10.2017 /Т.4 а.с.131-134/.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 20.30 год. 12.10.2017, тобто з часу його фактичного затримання відповідно до ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.10.2017 /Т.1 а.с.43-44/.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з 00.45 год. 11.10.2017, тобто з часу його фактичного затримання відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.10.2017 /Т.4 а.с.135-138/.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Долю речових доказів у справі слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Питання про скасування арешту майна слід вирішити, в порядку ст.174 КПК України.

Процесуальні витрати за проведення товарознавчої та судової трасологічної експертиз слід стягнути з обвинувачених на користь держави.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373- 374 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, й призначити йому покарання у виді 4 /чотирьох/ років позбавленні волі.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту ОСОБА_8 залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В строк відбуття покарання ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 11.10.2017 до 13.10.2017 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.10.2017 /Т.4 а.с.131-134/.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, й призначити йому покарання у виді 4 /чотирьох/ років позбавленні волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 20.30 год. 12.10.2017, тобто з часу його фактичного затримання відповідно до ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.10.2017 /Т.1 а.с.43-44/.

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, й призначити йому покарання у виді 4 /чотирьох/ років позбавленні волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_6 залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з 00.45 год. 11.10.2017, тобто з часу його фактичного затримання.

Стягнути з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на користь держави по 197 /сто дев`яносто сім/ грн. 74 коп. процесуальних витрат за проведення товарознавчої експертизи; по 131 /сто тридцять одній/ грн. 83 коп. процесуальних витрат за проведення судової трасологічної експертизи.
Речові докази: мобільний телефон марки «NOMI і184» та навушники марки НЕС-3990 повернути потерпілому ОСОБА_10 /Т.4 а.с.151-152/; вилучений під час проведення обшуку, ніж знищити /Т.4 а.с.200-201/.

Скасувати арешт, накладений на 1/3 частину квартири АДРЕСА_6 , яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_8 , накладений ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.11.2017 у справі №456/3182/17 /Т.4 а.с.215-216/.

Вирок може бути оскаржено сторонами до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1