ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/3522/16-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1232/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

за участю прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченої - ОСОБА_8

потерпілого - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченої ОСОБА_8 , на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 січня 2018 року у відношенні ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки п. Південний Харківської області, громадянку України, не працюючу, неодружену, що має неповну середню освіту, неповнолітніх дітей не має, мешкаючу та зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

Визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

До набрання вироком законної сили, обрано відносно обвинуваченої ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та її взято під варту негайно в залі суду.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 на відшкодування матеріальної шкоди 5329,88 грн., на відшкодування моральної шкоди 25 000 грн..

Цивільний позов Харківської місцевої прокуратури № 3 Харківської області, що діє в інтересах держави в особі Головного управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації про відшкодування коштів, витрачених на лікування КЗОЗ «Харківська обласна клінічна травматологічна лікарня» - задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі Головного управління охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна травматологічна лікарня» кошти, витрачені на стаціонарне лікування в сумі 6008,33 грн..

Строк покарання ОСОБА_8 відраховано, після набрання вироком законної сили, з дня її фактичного затримання.

Стягнути з ОСОБА_8 судові витрати у розмірі 990 грн. Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно вироку ОСОБА_8 , 24 травня 2016 року, приблизно об 19 годині знаходилася у кафе «Шашлична», яке розташоване поблизу будинку № 50 по вул. Амосова в м. Харкові, де зустріла раніше знайомих їй ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з якими стала вживати спиртні напої. Через деякий час ОСОБА_8 запропонувала ОСОБА_9 та ОСОБА_10 піти до неї до дому, з метою продовжувати вживати спиртні напої, на що останні погодилися та, придбавши алкоголь, пішли до ОСОБА_8 до дому. Перебуваючи за місце мешкання ОСОБА_8 , а саме в квартирі АДРЕСА_2 , остання разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжили вживати спиртні напої. Приблизно об 01 години 25 травня 2016 року ОСОБА_10 пішов до дому. ОСОБА_9 , через деякий час, також повідомив ОСОБА_8 , що має намір піти до дому. В цей момент ОСОБА_8 , перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до потерпілого ОСОБА_9 , схопила ніж, та маючи намір, направлений на заподіяння смерті останньому, усвідомлюючи, що від її дій може настати смерть потерпілого, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи настання даних наслідків, умисно нанесла ОСОБА_9 один удар ножем у життєво важливий орган - в область грудної клітини, спричинивши останньому згідно висновку судово - медичної експертизи № 2019-С/19 від 14.07.2016 року проникаюче колото різане поранення грудної клітини з пошкодженням правого передсердя, що ускладнилося виникненням правостороннього гемопневмотораксу, постгеморогічною анемією, що належить до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. ОСОБА_8 , виконала всі дії, які вона вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але смерть ОСОБА_9 не настала з причин, що не залежали від ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_9 була надана своєчасна медична допомога.

В апеляційних скаргах:

Прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої просить вирок суду скасувати та ухвалити свій вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі.

При цьому зазначає, що ОСОБА_8 провину не визнала та взагалі нічого не пам`ятає факт спричинення ножем поранення потерпілому.

Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінку тому факту, що лікарі швидкої не могли потрапити до квартири через затримку викликану відсутністю у ній обвинуваченої.

Також автор апеляційної скарги звертає увагу на те, що до набрання вироком законної сили, обрано відносно обвинуваченої ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та її взято під варту негайно в залі суду.

В той же час, згідно цього ж вироку строк покарання ОСОБА_8 відраховано, після набрання вироком законної сили, з дня її фактичного затримання.

Таким чином резолютивна частина даного вироку містить істотні суперечності.

Обвинувачена ОСОБА_8 змінивши вимоги та доводи апеляційної скарги, узгодивши просить перекваліфікувати її дії ч. 2 ст. 15, ч.І ст.115 КК України на ст. 128 КК України, призначити їй покарання за цією статтею та врахувавши строк її знаходження у слідчому ізоляторі звільнити її з-під варти.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вважає даний вирок безпідставним та винесеним при формальному судовому слідстві, відсутності доказів, зокрема щодо умислу та мотивів саме замаху на вбивство, а тому таким, що підлягає зміні на підставі наступних обставин.

Вона дійсно була в стані сильного алкогольного сп`яніння 25 травня 2016 року та нанесла удар ножем своєму знайомому ОСОБА_9 , з яким в неї ніколи не було неприязнених стосунків та вона не мала на меті спричинити йому смерть чи заподіяти якусь шкоду.

Натомість судом першої інстанції, не виявлені причини нападу та удару ножем, сам вирок має суттєві протиріччя в оцінці подій та доказів.

Крім того, суд у вироку описує довжину ножа, як 196 мм, тобто близько 20 см, описує у вироку розмір рани: 5 см на 1,5см, де глибина занурення знаряддя злочину складає 5 см, але вже у наступному абзаці помилково зазначає глибину занурення клинка як 7 см, що на справді є площею рани.

Це підтверджує нібито доказаний факт спрямованого удару на ураження сердця, як життєво-важливого органу, тому що при довжині ножа близько 20 см проникнення на 5 см дає тільки одну четверту від довжини ножа, тобто механізм заподіяння поранення не передбачав настання смерті, ніж був встромлений в грудну клітину потерпілого, але чому та при яких діях двох осіб - потерпілого та підсудної - судом першої інстанції не з`ясовано.

Потерпілий ОСОБА_9 наразі живий, не має інвалідності чи невиліковного стану, як би нібито при ураженні важливого для життя органу.

Просить врахувати його покази та допитати в якості свідка в залі суду, з`являвся для цього на всі шість перенесених засідання протягом 2018, 2019 та 2010 років без вагань та спізнень. Дуже переймається долею підсудної.

Авторка апеляційної скарги просить врахувати, що надавала першу допомогу потерпілому, викликала швидку.

Це підтверджується як показаннями медичного персоналу швидкої, так і доказами із наявних у суду першої інстанції.

Саме жіночій голос викликав швидку, а на місці події, тобто у закритій квартирі перебували тільки обвинувачена та потерпілий.

Як би не була викликана швидка та не надана кваліфікована допомога у так звану «золоту» - першу годину поранення, з урахуванням великої крововтрати можливим був й летальний розвиток подій тої ночі.

Таким чином, тільки дії ОСОБА_8 забезпечили виклик швидкої допомоги, вона зустрічала медичний персонал, відкривала як двері у підїзд так і до квартири, притримала собаку, щоб не завадити лікарям, на залишила місце події, не намагалась знищити знаряддя злочину, не надавала якісь версії подій, щоб уникнути покарання, сукупність цих обставин говорять про відсутність умислу на вбивство. Іншого слідство не довело.

Неодноразово та на всіх стадіях слідства обвинувачена зазначала, що не розуміює як стався такий удар, це було не зрозуміло як для неї так і для потерпілого та без якого-небудь конфлікту перед цією трагичною миттю.

У серпні 2018 року її захисник адвокат ОСОБА_7 , отримав від потерпілого по справі ОСОБА_9 нові свідчення, які він не міг дати раніше.

19 серпня 2018 року в його присутності, та при фіксації на відеокамеру була зроблена заява потерпілого, про нові обставини у справі.

Так потерпілий ОСОБА_9 надав пояснення її захиснику та згідно яких можливою причиною її дій (удару ножем) були дії самого потерпілого який намагався її поцілувати.

Проте вона сприйняла зазначену поведінку як загрозу та вдарила його ножем.

Також обвинувачена просить врахувати що як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і на даний момент потерпілий не має до неї жодних претензій.

Ним від його доньки отримано компенсацію в розмірі 26600 гривень.

Також авторка апеляційної скарги просить врахувати, що злочин нею скоєно 25.05.2016 року тобто в період дії ч.5 ст. 72 КК України в редакції України в редакції Закону № 2046-VIII, а відтак у строк покарання їй належить зарахувати строк тримання під вартою із розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який частково підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченої; обвинувачену її захисника та потерпілого які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченої, дослідивши матеріали проїдання колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вимог щодо повторного дослідження доказів, окрім допиту потерпілого ОСОБА_9 авторами апеляційних скарг не висунуто.

В той же час, під час апеляційного розгляду потерпілий не зміг чітко пригадати навіть свої покази, надані ним суду першої інстанції, проте погодився з ними.

За таких обставин колегія суддів вважає надуманими посилання в апеляційній скарзі на пояснення потерпілого, які він надав захиснику обвинуваченої щодо обставин скоєння щодо нього злочину майже через рік після ухвалення вироку та майже через два роки після подій злочину.

Також, неспроможними є доводи апеляційної скарги щодо неточностей вироку в частині розмірів рани, яка мала місце у потерпілого внаслідок дій ОСОБА_8 , оскільки висновок суду щодо цих обставин ґрунтується на доказах, безпосередньо досліджених судом, допустимість яких в апеляційній скарзі не оспорювалась, а питання їх повторного дослідження не ініціювалось.

Безпідставними на думку колегії суддів є і вимога апеляційної скарги обвинуваченої щодо необхідності перекваліфікації її дій на ст. 128 КК України.

Так із оскаржуваного вироку вбачається, що обвинувачена нанесла потерпілому один удар ножем у життєво важливий орган - в область грудної клітини, спричинивши останньому згідно висновку судово - медичної експертизи № 2019-С/19 від 14.07.2016 року проникаюче колото різане поранення грудної клітини з пошкодженням правого передсердя, що ускладнилося виникненням правостороннього гемопневмотораксу, постгеморогічною анемією, що належить до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Таким чином, дане тілесне ушкодження, з урахуванням знаряддя, яким воно було вчинено, було безпосереднім, а не похідним наслідком дій обвинуваченої.

При цьому, посилання обвинуваченої на той факт, що вона не пам`ятає подій злочину внаслідок знаходження у стані алкогольного сп`яніння не може бути підставою вважати, що мала місце злочинна самовпевненість або злочинна недбалість.

Відтак підстав кваліфікувати дії обвинуваченої ОСОБА_8 за ст. 128 КК України колегія суддів не вбачає .

В той же час, твердження апеляційної скарги обвинуваченої щодо неправильної кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 15, ч.І ст.115 КК України є слушним, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого.

Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Так, з системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.

Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів.

У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса.

Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини.

Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків.

Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Як вбачається з матеріалів провадження, в зазначений день, час та місці ОСОБА_8 ножем завдала ОСОБА_9 один удар у життєво-важливий орган грудну клітину потерпілого.

Судом правильно встановлено, що після того, як потерпілий отримав поранення у грудну клітину, ОСОБА_8 одразу викликала швидку допомогу.

Наведене підтверджено і дослідженими доказами у справі, які ніким не оспорюються зокрема:

- картою виїзду швидкої медичної допомоги 2146 А від 25.05.2016 року згідно з якою зафіксовано виклик швидкої медичної допомоги за адресою: АДРЕСА_1 , з приводу колото-різаної рани грудної клітини (том 2 а.с. 98,99);

- фактичними даними, які містяться на електронному носії диск, із аудиозаписом виклику, який надійшов до служби «103», 25 травня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 , який був прослуханий в судовому засіданні (том 2 а.с. 102);

У своїх показах, наданих суду першої та апеляційної інстанції, а також в апеляційній скарзі обвинувачена не заперечує факту завдання потерпілому ножового поранення, однак зазначає, що наміру вбивати останнього не мала.

Аналіз встановлених судом першої інстанції обставин на думку колегії суддів свідчить про те, що на момент вчинення злочину окрім ОСОБА_8 та потерпілого в квартирі нікого не було, відтак за наявності в обвинуваченої умислу саме на позбавлення потерпілого життя будь- яких перешкод цьому не було.

Отже, посилання суду на той факт, що смерть ОСОБА_9 не настала з причин, що не залежали від ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_9 була надана своєчасна медична допомога спростовано подальшими дослідженими судом доказами, які наведені вище.

Зокрема, суд встановив, що обвинувачена завдавши лише один удар ножем, одразу викликала швидку допомогу, чекала її приїзду, отже усвідомлювала свою вину та намагався запобігти тяжким наслідкам, вживши всіх заходів щодо надання потерпілому медичної допомоги.

Отже висновок суду що злочинний умисел обвинуваченої був направлений саме на умисне вбивство потерпілого є неправильним.

Таким чином проаналізувавши у сукупності вимоги закону, вивчивши встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що наведені мотивування суду першої інстанції висновки щодо кваліфікації дій обвинуваченої не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження з огляду на поведінку ОСОБА_8 на час та після вчинення злочину ставлення винної до наслідків своїх дій.

Таким чином, колегія суддів вважає, що кваліфікація дій обвинуваченої за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України, як замах на умисне протиправне заподіяння смерті інший людині, не відповідає встановленим обставинам справи.

Відтак дії обвинуваченої мають бути кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

При цьому колегія суддів констатує, що висновки суду апеляційної інстанції, є відмінними від висновків суду першої інстанції, але вони не стосуються сутнісних ознак доказів (достовірності, належності, допустимості) та не це зумовлює перекваліфікацію дій особи на іншу статтю, а відтак покладало б на суд апеляційної інстанції обов`язок досліджувати докази з дотриманням вимог статті 23 КПК.

Тобто у межах фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, та використавши результати оцінки ним доказів у справі, колегія суддів дійшла іншого правового висновку щодо обставин цього злочину, а саме про відсутність у ОСОБА_8 умислу на позбавлення життя потерпілого, що й зумовило зміну кримінально-правової кваліфікації її діяння з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні.

З огляду на це доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості покарання призначеного обвинуваченій за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК задоволенню не підлягають.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання колегія суддів керується вимогами ст. 65 КК, згідно яких при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При вирішенні питання про призначення покарання, колегія суддів вважає, що ОСОБА_8 слід призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого засудженим, наслідків вчиненого, даних про особу винної та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому колегія суддів окрім даних про особу обвинуваченої, обставин що пом`якшують та обтяжують покарання, встановлених судом першої інстанції також враховує, що на час апеляційного розгляду родичами обвинуваченої ОСОБА_8 потерпілому передано грошові кошти в сумі 26600 грн. в якості компенсації шкоди, завданої злочином.

Названу обставину потерпілий ОСОБА_11 підтвердив під час апеляційного розгляду.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неможливості виправлення обвинуваченої та запобігання вчинення нею нових злочинів без ізоляції від суспільства, а відтак призначене покарання вона має відбувати реально.

Підстави для призначення обвинуваченій покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України також відсутні.

Крім того, колегія суддів погоджується із доводами прокурора щодо необхідності уточнення вироку в частині початку строку з якого обвинуваченій належить рахувати початок відбування покарання та апеляційними доводами самої ОСОБА_8 стосовно зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення.

Так з матеріалів провадження вбачається що ОСОБА_8 за вироком суду тобто 24 січня 2018 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В той же час, згідно цього ж вироку строк покарання ОСОБА_8 відраховано, після набрання вироком законної сили, з дня її фактичного затримання.

Таким чином резолютивна частина даного вироку містить суперечності, які підлягають усуненню шляхом зміни вироку.

Крім того, Законом №2046-VIII, який набрав чинності 20.06.2017 було змінено ч. 5 ст. 72 КК України та встановлено, що строк попереднього ув`язнення зараховується у строк покарання з розрахунку день за день.

Зважаючи, що злочин, був скоєний ОСОБА_8 до 20.06.2017 року, з урахуванням позиції, викладеній у Постанові Великої палати Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі №663/537/17 наявні підстави для зарахування обвинуваченій у строк покарання строку попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від26.11.2015 року), ст. 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченої ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 січня 2018 року у відношенні ОСОБА_8 , змінити.

Перекваліфікувати дії обвинуваченої ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК України.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді п`яти років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з 24 січня 2018 року.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України (в редакції 26.11.2015 року) зарахувати в строк покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 24 січня 2018 року по 04 червня 2020 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді -