Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/333/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 115 (93, 94) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2020 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому дистанційно в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0001479за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченог ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 25.03.2019 року Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців. На підставі ч.4 ст. 70 КК України вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 березня 2019 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, виконується самостійно
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати внаслідок
невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального
правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років. В решті вирок залишити без змін. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом не дано належної оцінки тому факту, що в діях обвинуваченого відсутнє щире каяття, а саме розкаяння у вчиненому, а також часткове визнання ним своєї вини, що в сукупності свідчить про недоцільність призначення мінімально визначеного санкцією статті покарання. Крім того, враховуючи особу засудженого, який не працює, не одружений, на утримані дітей не має, на час судового розгляду даного кримінального провадження вчинив інше кримінальне правопорушення, за що був засуджений до покарання, під час судового розгляду ухилився від явки до суду, внаслідок чого особа оголошувалась у розшук та було змінено запобіжний захід на тримання під вартою, відношення особи до вчиненого, тяжкість вчиненого злочину, тому у зв`язку із м`якістю призначеного покарання досягнути мети покарання засуджений ОСОБА_8 не зможе.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду змінити через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що обвинувачений ОСОБА_8 вину свою визнав частково, стосовно інкримінованого йому злочину, оскільки не погодився з кваліфікацією його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і пояснив суду, що умислу на вбивство потерпілої він не мав. Також обвинувачений вказав, що після того, як наніс один удар ножем в середину тулубу потерпілої, припинив свій напад, злякався та намагався залишити місце події, але потерпіла схопилась рукою за ніж і між ними виникла боротьба, під час якої було випадково пошкоджено шию потерпілої.З огляду на суб`єктивне ставлення обвинуваченого ОСОБА_8 до наслідків своїх дій, які свідчили про те, що він вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі та не мав наміру вбивати потерпілу. Також, надані стороною обвинувачення докази вини ОСОБА_8 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, є непереконливими і будувати на них обвинувальний вирок не можна. Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, відсутність обтяжуючих обставин, а також дані про особу засудженого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, а також його молодий вік, вважає, що йому може бути призначено покарання без ізоляції від суспільства, яке буде достатнім та необхіднім для його виправлення, оскільки він усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння і просить суд з зрозумінням поставитись до нього.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду змінити через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки він не мав на меті умисно вбивати потерпілу, та визнає себе винним лише у нанесення тяжких тілесних ушкоджень.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним за те, що він 07 травня 2018 року близько 21 год., перебуваючи вдома за адресою: АДРЕСА_1 , хвилювався з приводу розірвання відносин із ОСОБА_12 . Причиною розірвання відносин було те, що матір ОСОБА_12 потерпіла ОСОБА_10 забороняла їм зустрічатись. В цей момент у ОСОБА_8 виник умисел на вчинення вбивства ОСОБА_10 з метою помсти останній. Задля досягнення злочинного результату ОСОБА_8 заздалегідь підготовив ніж та близько 23 год. 30 хв. прибув до будинку АДРЕСА_2 , де проживають ОСОБА_10 разом із чоловіком ОСОБА_13 . Близько 23 год. 40 хв., ОСОБА_8 зайшов у будинок, вхід до якого в той час був вільний. В подальшому, ОСОБА_8 , вичікуючи сприятливий момент для вчинення злочину відносно ОСОБА_10 , сів біля дверей, через які здійснюється вхід із коридору до кухні будинку. В цей час ОСОБА_10 вирішила вимкнути світло на вулиці та з цією метою виходила у коридор. ОСОБА_10 , відкривши двері та перебуваючи на порозі дверей, побачила ОСОБА_8 . Останній, маючи на меті умисне вбивство ОСОБА_10 та заздалегідь підготовивши ніж для вчинення вказаного злочину, діючи умисно та цілеспрямовано, керуючись злочинним наміром та розуміючи настання тяжких наслідків для потерпілої, дістав правою рукою із кишені ніж, яким спричинив ОСОБА_10 один прямий удар в область грудей. В цей час ОСОБА_10 почала чинити опір ОСОБА_8 та схопила правою рукою за лезо ножа. Останній, бажаючи довести умисел до кінця, вирвав ніж з руки ОСОБА_10 , та наніс один удар махом в область шиї потерпілої зліва. Після цього, потерпіла ОСОБА_10 почала гучно кликати на допомогу та від вказаних ударів ОСОБА_10 впала назад та при цьому вдарилась потиличною частиною голови об стіл, що знаходився у кухні. В подальшому, ОСОБА_8 , вважаючи, що вчинив всі дії для досягнення злочинного результату, зник з місця події. Однак, ОСОБА_8 не довів злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, так як чоловік потерпілої ОСОБА_13 викликав швидку медичну допомогу, яка забрала ОСОБА_10 до Олександрійської центральної міської лікарні №1, де останній надали професійну медичну допомогу. Відповідно до висновку експерта ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: ран в ділянці шиї зліва з пересіченням зовнішньої яремної вени; рани в потиличній ділянці, рани в ділянці грудної клітини справа в проекції 7-го ребра, яка подовжується в раньовий канал, що проникає в плевральну порожнину з утворенням гемопневмотораксу; рани в ділянці 3-го пальця правої кисті. Рана в ділянці грудної клітини відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, яка є небезпечна для життя в момент спричинення. Всі інші тілесні ушкодження у вигляді ран відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Заслухавши доповідача, в дебатах прокурора, яка не підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила вирок суду залишити без зміни, потерпілу ОСОБА_10 та її представника захисника ОСОБА_11 , які просили вирок суду залишити без зміни, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили задовольнити подані їх апеляційні скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінальних проваджень передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що досудове і судове слідство в даному кримінальному провадженні проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, проаналізувавши їх у своїй сукупності надав правильну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку щодо фактичних обставин та дій обвинуваченого ОСОБА_8 , кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, оскільки ОСОБА_8 вчинив закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій особі.
Позиція сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст. 121 КК України була предметом розгляду судом першої інстанції. При цьому, районний суд ретельно перевірив доводи сторони захисту про відсутність в обвинуваченого умислу на вбивство потерпілої та дана позиція сторони захисту не знайшла свого підтвердження, спростована об`єктивними даними кримінального провадження, що були встановлені належними, допустимими та достовірними доказами.
Зокрема, як убачається з показань потерпілої ОСОБА_10 , які вона надавала безпосереднього під час судового розгляду в суді першої інстанції, що 07 травня 2018 року близько 21 год. вона з чоловіком перебували вдома. У чоловіка помер брат, вони повернулися з похорон і відпочивали вдома, не зачинивши вхідні двері. Ворота і хвіртка до домоволодіння були зачинені. Вона прокинулася, а чоловік спав, вирішила перевірити чи зачинені вхідні двері до будинку. Увімкнувши світло в будинку у коридорі, вона пройшла через кухню. ОСОБА_8 чекав на неї у коридорі, він мав час вийти з будинку, після того як вона увімкнула світло в коридорі. Коли почала відчиняти двері коридору відчула різкий удар у груди, схопилася за ніж і перерізала собі палець. ОСОБА_8 вихопив ніж і турнув ножем по шиї. Вона гучно закричала і впала на підлогу. Підвестися з підлоги вона не могла, оскільки дуже цабеніла кров. Чоловік відразу викликав швидку, яка приїхала дуже швидко. В машині швидкої допомоги вона втратила свідомість. Вона впізнала ОСОБА_8 так як він був одягнений у куртку з капюшоном, в якій 01 травня 2018 року приходив до них. Її дочка раніше зустрічалася з ОСОБА_8 , але останні пів року вони не спілкувалися. За весь час знайомства з ним в неї лише раз була з ним суперечка з приводу навчання її дочки. Дочка закінчила ліцей і вступила до університету, а ОСОБА_8 хотів, щоб вона сиділа вдома в с. Сургани. Це було до 01 вересня 2017 року. Потім вона поїхала вчитися до університету, коли приїздила додому, то ОСОБА_8 приходив до них додому. Більше суперечок в них не виникало. З часом вони припинили спілкування, а 01 травня він прийшов до їхнього будинку і попросив дочку вийти з ним погуляти. Дочка розмовляла з ним за двором і нічого про їхню розмову не казала. Пізніше сусідка сказала, що бачила їх за двором і дочка плакала. В стосунки дочки вона не втручалася і причини припинення відноси з ОСОБА_8 дочка не повідомляла.
Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснював, що є чоловіком потерпілої. Обвинуваченого також добре знав, оскільки він декілька років зустрічався з його дочкою. 07 травня 2018 року він з дружиною повернулися додому ( АДРЕСА_2 ) з похорон його брата і лягли відпочити. Вхідні двері з вечора вони не зачиняли. Серед ночі він прокинувся від крику дружини. Вибіг до кухні, де побачив лежачу на підлозі дружину в крові. Крім, крику дружини він більше нічого не чув. В кухні горіло світло, а далі було темо. Дружина показувала на вхідні двері та казала: «він там в капюшоні». Він вийшов на двір, але нікого не побачив. Дружина лежала і не могла дихати, була пораненою, він викликав швидку медичну допомогу. Потім приїхала поліція і почала запитувати чи є в нього підозрювані, він зразу вказав на ОСОБА_14 , який раніше зустрічався з його дочкою. Оскільки він не знав його прізвища та інших даних, то почав телефонувати дочці. Коли додзвонився до дочки, то нічого про поранення дружини їй не сказав. Повідомив лише, що хтось заліз до їх будинку. Вона сказала, щоб написав заяву в поліцію на ОСОБА_14 , бо він їй погрожував. Також сусідка сказала, що 01 травня 2018 року ОСОБА_15 плакала за двором, коли розмовляла з ОСОБА_14 , той їй погрожував, і її чоловік прогнав його.
Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції пояснювала, що є дочкою потерпілої. Навчається на денному відділенні в університеті в м. Дніпро і проживає у гуртожитку. В ніч коли все сталося, їй зателефонував батько в проміжок часу з 23 години до 02 години ранку, але вона не відповіла на дзвінок. Зазначила, що вона зустрічалася з ОСОБА_8 протягом двох років. 01 травня 2018 року ОСОБА_8 прийшов до неї і запрошував її прогулятися. Він повідомив, що через два дні їде до Росії. Коли вони відійшли від двору він дістав ніж, потім її скрутив і почав погрожувати, що заріже. Навпроти них стояв чоловік, який все бачив. Розмовляли дуже емоційно. Крім того, брат виходив з двору і перепитав чи все добре. Сусідка також проходила і запитувала чи все в неї добре. Тому їй вдалося втекти від нього. Про погрози того дня вона нікому не казала. ОСОБА_8 погрожував, що прийде до неї додому. Навіть після нападу на її матір, телефонував і погрожував їй в смс-повідомленнях.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №432 від 03 липня 2018 року, відповідно до якого встановлено, що у ОСОБА_10 малися тілесні ушкодження у вигляді: ран в ділянці шиї зліва з пересіченням зовнішньої яремної вени; рани в потиличній ділянці, рани в ділянці грудної клітини справа в проекції 7-го ребра яка подовжується в раньовий канал, що проникає в плевральну порожнину з утворенням гемопневмотораксу; рани в ділянці 3-го пальця правої кисті. Зазначені тілесні ушкодження утворилися від травматичного контакту з об`єктом, що мав властивості колюче-ріжучого, про що свідчать рівні краї ран, могли утворитися в строк вказаний в ухвалі суду. Рана в ділянці грудної клітини відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, яка є небезпечна для життя в момент спричинення. Всі інші тілесні ушкодження у вигляді ран відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я. Тілесні ушкодження ОСОБА_10 не могли утворитися при падінні, як з висоти власного зросту, так і при падінні на тверду плоску або виступаючу поверхню. Механізм виявлення тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 відповідає механізму, на який вказує потерпіла ОСОБА_10 в протоколі проведення слідчого експерименту від 22 червня 2018 року. Механізм тілесного ушкодження в ділянці грудної клітини ОСОБА_10 відповідає механізму, на який вказує ОСОБА_8 в протоколі слідчого експерименту за його участю від 13 травня 2018 року, але кількість травматичних впливів не відповідає кількості наявних тілесних ушкоджень у потерпілої (т. 1 а. с. 195 197).
Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що версія обвинуваченого про те, що він не мав умислу вчиняти вбивство чи замах на вбивство потерпілої ОСОБА_10 нічим не підтверджується та спростовується показами самого обвинуваченого, який в судовому засіданні пояснював, що в травні 2018 року, ввечері він прийшов за адресою: АДРЕСА_2 , хотів поговорити з ОСОБА_16 дочкою потерпілої, думав, що вона вдома. Вона навчалася в іншому місті, тому він не знав, коли вона буде вдома. Він неодноразово бував у неї вдома, тому добре знав розташування. Приблизно за місяць до події вони з ОСОБА_16 припинили відносини. Підійшовши до хвіртки, а вона була зачинена, він перескочив через паркан. Підійшов до будинку. Двері в будинку були зачинені, але не на замок. Він штовхнув двері, в той момент вийшла потерпіла. В нього з потерпілою були неприязні стосунки, оскільки потерпіла забороняла йому до них приходити і спілкуватися з дочкою. Вказав, що останнім часом носив при собі ніж для самооборони. Коли він помітив потерпілу, витяг ніж і наніс один удар у середину тулуба. Після цього потерпіла ухватилася рукою за ніж, якою саме він не знає. Зав`язалася боротьба. Коли саме сталося поранення шиї він не знає. Він намагався забрати ніж, злякався і хотів втекти, а потерпіла схопилася рукою за ніж. Він вихопив ніж і втік. Перескочив через паркан і побіг в напрямку міста.
При цьому, слід зазначити, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При дослідженні доказів необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Особа, яка добровільно відмовилась від убивства потерпілого або заподіяння шкоди його здоров`ю, підлягає кримінальній відповідальності лише за умови, що фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.
У випадках, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі і смерті, вона не може бути притягнута до відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.
Вирішуючи питання про направленість умислу ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку про наявність прямого умислу у обвинуваченого на позбавлення життя ОСОБА_10 , оскільки з відомостей та фактичних обставин, що є в матеріалах кримінального провадження, а також з показань, які потерпіла надавала безпосередньо в суді першої інстанції, вбачається, що вбивство не відбулося з причин, які не залежали від волі обвинуваченого, тобто його умисел на заподіяння смерті потерпілій не було доведено до кінця, оскільки ОСОБА_17 , після того як обвинувачений вдарив її в груди ножем, почала чинити опір схопила за лезо ножа, однак ОСОБА_8 продовжив свої злочинні дії, вирвавши з рук потерпілої лезо ножа, знову наніс їй удар в життєво важливий орган шию. В цей час з іншої кімнати вибіг свідок ОСОБА_13 та побачив її лежачу на підлозі і стікаючою кров`ю. Він викликав машину невідкладної швидкої медичної допомоги.

При цьому, колегія суддів, також вирішуючи питання про направленість умислу ОСОБА_8 на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , бере до уваги і знаряддя злочину, обране обвинуваченим, згідно пред`явленого обвинувачення, це ніж, який він взяв заздалегідь зі своєї домівки та направився до місця вчиненого злочину, яке зазначено в обвинуваченні, визнаного судом доведеним.

Ці фактичні обставини, на думку колегії суддів, а також враховуючи характер і локалізацію нанесеного потерпілій поранення, яке згідно висновків судово-медичної експертизи №432 від 03 липня 2018 року, відповідно до якої встановлено, що у потерпілої ОСОБА_10 малися тілесні ушкодження у вигляді: рани в ділянці грудної клітини справа в проекції 7-го ребра, яка подовжується в раньовий канал, що проникає в плевральну порожнину з утворенням гемо пневмотораксу, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень; ран в ділянці шиї зліва з пересіченням зовнішньої яремної вени; рани в потиличній ділянці; рани в ділянці 3-го пальця правої кисті, якіоб`єктивно підтверджують наявність прямого умислу у обвинуваченого ОСОБА_8 на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_10 .

Більш того, об`єктивно вбачається, що ОСОБА_8 не очікував спроможності потерпілої, після заподіяння зазначеного ножового поранення, відштовхнути обвинуваченого та схопитись за лезо ножа.

Про наявність прямого умислу також свідчить поведінка обвинуваченого після нанесення удару ножем у груди потерпілої, оскільки він побоюючись, що його злочинні дії можуть бути викриті і його ймовірно затримають, залишив місце скоєння злочину та зник, не надавши при цьому потерпілій будь-якої допомоги та не викликавши швидку медичну допомогу.

Крім того, апеляційні доводи захисника та обвинуваченого про відсутність мотиву у останнього щодо вбивства потерпілої ОСОБА_10 є суб`єктивними та необґрунтованими. Також, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційних скарг про те, що умислу на вбивство потерпілої у ОСОБА_8 не було, оскільки втеча обвинуваченого з місця вчинення правопорушення, кількість та місця нанесення ножових ударів свідчать про умисел на вбивство потерпілої, однак, у зв`язку з своєчасною госпіталізацією потерпілої до лікарні і надання їй своєчасної медичної допомоги не дало змогу обвинуваченому закінчити злочин.

Таким чином, аналізуючи всі зібрані у кримінальному провадженні докази, в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 повністю доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом в судовому засіданні, які були отримані у рамках чинного законодавства без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Сукупність вищенаведених об`єктивно досліджених судом доказів чітко, логічно та послідовно доводять винуватість ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, та в повному обсязі спростовує версію сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій останнього за ч.2 ст.15, ч.2 ст.115 КК України, внаслідок відсутності мотиву та прямого умислу у обвинуваченого на вчинення вбивства потерпілої, у зв`язку з чим такі апеляційні доводи захисника та обвинуваченого є безпідставними.

Водночас є також безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання.
Перевіряючи відповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що воно в повній мірі відповідає вимогам кримінального процесуального закону та особі обвинуваченого.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним правопорушення, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується як особа щодо якої скарг від мешканців не надходило, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. В той же час, коли дане кримінальне провадження перебувало на розгляді в суді першої інстанції, вчинив інше кримінальне правопорушення.
Обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання судом не встановлено.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів та вважає, що він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених ст.50,65 КК України, оскільки суд в повній мірі врахував дані про особу винного і обставини вчиненого правопорушення.
При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до практики Європейського суду, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Тому прийняте рішення щодо призначення покарання належно обґрунтоване вимогами національного законодавства та не суперечить і рішенням ЄСПЧ.
Отже, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що призначене ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання є м`яким, та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Враховуючи, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 відповідає вимогам ст. ст. 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, колегія суддів, не встановивши підстав для його зміни або скасування, відмовляє в задоволенні поданих апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4