Справа № 308/109/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 березня 2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004083 від 19.12.2019 стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про обвинувачення їх у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 3 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004083 від 19.12.2019 стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про обвинувачення їх у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 3 ст. 185 КК України.

Ухвалою судді Ужгородського місьрайонного суду від 09 січня 2020 року призначено підготовче судове засідання на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004083 від 19.12.2019 стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про обвинувачення їх у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 3 ст. 185 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із збереженням визначеного раніше розміру застави та у разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. Вказуючи що судовий розгляд триває, не досліджено речові докази, не допитано обвинувачених, свідків, а тому ризики продовжують існувати на даний час.

В судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та захисник обвинувачених ОСОБА_4 щодо продовження дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на 60 днів заперечували, та просили змінити міру запобіжного заходу обвинуваченим на інший, не пов`язаний з триманням під вартою. Обвинувачений ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали думку захисника. Крім того, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_4 клопотала про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 оскільки такий має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, та має на утриманні неофіційно дружину та дитину.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження дослідивши матеріали кримінального провадження приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд, незалежно від наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року по справі «Харченко проти України» (Заява N 40107/02) питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" (980_009 ) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченим, інкримінованого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років з конфіскацією майна або без такої, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованого обвинуваченому правопорушення, на даний час існує ризики того, що обвинувачений ОСОБА_5 та ОСОБА_6 можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими кримінального правопорушення та наявність підстав вважати, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишаючись на волі, не будуть ухилятись від суду, не надано доказів погіршення їх стану здоров`я. Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 здається явно переконливою.

Крім того, на переконання суду, наявні підстави для продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою, що обумовлено необхідністю судового розслідування у кримінальному провадженні, необхідності проведення ряду процесуальних дій на даний час та відсутністю на даний час підстав для зміни запобіжного заходу з триманням під вартою на більш м`який запобіжний захід. Доводи сторони захисту їх не усувають і не спростовують.

З врахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в силу характеру інкримінованого обвинуваченим діяння та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, суд вважає за доцільним продовження терміну тримання обвинуваченому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою.

Приходячи до такого висновку судом враховано позицію Європейського суду з прав людини, викладену у п.79 рішення у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, згідно якої питання обґрунтованості тривалості тримання під вартою не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних його обставин. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, а також, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу.

Крім того, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення «Лабіта проти Італії», за яким питання розумності строків тримання особи під вартою вирішуються судом, зважаючи на наявність дійсного публічного інтересу у триманні особи під вартою, що переважає над приватним правом особи на особисту недоторканність.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Крім того, стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також ризик їх впливу на інших учасників процесу, або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для зміни стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжного заходу із тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, судом не встановлено. Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які приймались до уваги при обранні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжного заходу суду не надано.

Безперечно, судом взято до уваги наявність у обвинувачених постійного місця проживання, що свідчить про стійкість соціальних зв`язків, однак, за наявності прямо передбачених ст. 177 КПК України ризиків для даного кримінального провадження, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за вказаних умов, і навіть з урахуванням виключності такого заходу забезпечення кримінального провадження, він повністю відповідає як вимогам нині діючого КПК України, так і обставинам даного кримінального провадження.

Разом з тим, суд бере до уваги, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, за ч.3 ст.185 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ст.12 КК України, злочин за ч.3 ст.185 Кримінального кодексу України, відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

Судом також оцінено особу підозрюваного ОСОБА_5 , який офіційно ніде не працює, по місцю проживання характеризується негативно, раніше притягався до кримінальної відповідальності за аналогічні умисні, корисливі злочини, підозрюється у вчиненні даного злочину, який вчинений під час дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що свідчить про те, що ОСОБА_5 для себе належних висновків не зробив, а продовжує вчиняти нові злочини.

Судом також оцінено особу підозрюваного ОСОБА_6 , який офіційно ніде не працює, в провадженні суду перебувають інші кримінальні провадження, в яких ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні аналогічних умисних, корисливих злочинів, відносно ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, який як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_6 порушив, не з`явившись до суду для розгляду клопотання про продовження дії обраного запобіжного заходу.

З урахуванням наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, обвинуваченому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження, тому суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Оскільки судом обиралася відносно обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відповідно обиралася міра запобіжного заходу у вигляді застави, а така визначалася в обов`язковому порядку як альтернатива суворого запобіжного заходу, та визначена в межах, визначених ст.182 КПК України, підстав для зміни визначеного судом розміру не має.

Крім того, кримінально-процесуальним законом не передбачено право суду змінити розмір застави, який обраний як альтернатива до запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при відсутності обґрунтованих підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу, у вигляді тримання під вартою.

Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, обраного стосовно ОСОБА_6 та доводи в його обґрунтування, не можна визнати такими, що ставлять під сумнів вище наведені висновки суду, а відтак, суд вважає за необхідне у вказаному клопотанні відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 176-178, 183, 331, 372 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 відмовити.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів, а саме по 28 травня 2020 року включно.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів, а саме по 28 травня 2020 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1