Постанова
Іменем України
19 березня 2020 року

м. Київ
справа № 243/1014/18
провадження № 51-1381 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 січня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000038 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Черкаське Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_7 .

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 січня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він, будучи особою, раніше судимою за вчинення корисного злочину, повторно, умисно 04 січня 2018 року о 12:10 год. таємно викрав з подвір`я на АДРЕСА_2 металевий прут, вартістю 110 грн.
Продовжуючи свій єдиний злочинний умисел, ОСОБА_7 шляхом проникнення до гаражу умисно, повторно, таємно викрав ємність наповнену металевими цвяхами та чайник , всього на загальну суму 470 грн.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд вказав на те, що наданими стороною обвинувачення доказами не спростована версія обвинуваченого про те, що металобрухт він знайшов на пустирі, а до домоволодіння потерпілого не проникав та жодного майна не викрадав.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що:
- судові рішення є невмотивованими, не містять належної оцінки усіх доказів, зокрема, показань потерпілого та свідків,
-місцевий суд безпідставно визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками,
-у вироку не вказано, за якою саме частиною та пунктом статті 284 КПК України виправдано особу.
- суд першої інстанції провів судові засідання за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату та час судового засідання,
В свою чергу суд апеляційної інстанції усупереч вимог ст. 404 КПК України не задовольнив клопотання прокурора, не дослідив повторно доказів та не дав їм належної оцінки, а тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу подано заперечення захисником ОСОБА_6 , у якому він вказує на законність та обґрунтованість судових рішень і просить залишити їх без зміни.
Прокурор у судовому засіданні підтримав скаргу та просив її задовольнити.
Захисник заперечував проти задоволення скарги та просив залишити її без задоволення.

Мотиви суду

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок. Аргументи сторони обвинувачення щодо незгоди з даною судами оцінкою доказів стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стаття 373 цього Кодексу передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу суди розглянули відповідно до вимог закону. Проте сторона обвинувачення не надала суду належних, достатніх, вагомих та допустимих доказів, які б у своїй сукупності доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому протиправного діяння.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, місцевий суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів та дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому встановив, що жоден із цих доказів не доводить поза розумним сумнівом, що інкримінований злочин вчинив саме ОСОБА_7 .

Так, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, ретельно дослідив докази сторони обвинувачення, зокрема: показання потерпілого ОСОБА_8 , який не проживає у будинку покійної матері, за будинком наглядає сусідка, він лише підтвердив факт викрадення з його подвір`я речей, однак описані ним речі не збігаються із речами, у викраденні яких звинувачувався ОСОБА_7 . Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вказували, що бачили ОСОБА_7 біля подвір`я потерпілого, однак жоден із свідків не був очевидцем крадіжки.Свідок ОСОБА_12 лише підтвердила, що придбала у ОСОБА_7 металобрухт. При цьому ОСОБА_7 пояснив зазначеному свідку, що всі ці речі він знайшов у селі . Суд дав оцінку цим показанням та вказав, що вони не спростовують твердження обвинуваченого про те, що він знайшов металеві вироби та не заходив до подвір`я потерпілого, оскільки свідки бачили його лише на вулиці біля пустиря і жоден свідок не бачив обвинуваченого на території домоволодіння потерпілого або при виході з нього. Крім того, досліджені судом докази у своїй сукупності не підтверджують версію сторони обвинувачення про те, що виявлений у ОСОБА_12 металобрухт є
власністю потерпілого, оскільки виявлена та вилучена арматура за довжиною та зовнішнім виглядом не відповідає тим ознакам, які потерпілий вказав при описанні викраденого майна.

Так само обґрунтовано суд визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, оскільки зазначені процесуальні дії були здійснені з порушенням вимог ст. 228 КПК України, тобто зазначені докази здобуті з істотним порушенням вимог процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол.

Як встановлено судом, даних вимог закону, при вчиненні зазначених процесуальних дій, слідчим не було виконано.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 228 КПК України особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі.

Судом чітко встановлено, що були наявні різкі відмінності у зовнішності, ОСОБА_7 має руде волосся, усі інші особи, які пред`являлися під час впізнання мали чорне волосся.

Також заслуговує на увагу те, що свідок ОСОБА_12 особисто знайома з ОСОБА_7 , обидва цього не заперечували, а пред`явлення для впізнання як слідча дія полягає в пред`явленні свідку, потерпілому, підозрюваному певного обєкта для того, щоб вони могли встановити його тотожність або відмінність з тим об`єктом, який спостерігали раніше, зберегли в пам`яті і про який давали показання (ст.ст. 228-231 КПК України).

Суд достатньо вжив заходів, здатних забезпечити справедливу та всебічну оцінку достовірності, належності та допустимості усіх доказів. При цьому, жодних інших належних та допустимих доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, стороною обвинувачення суду надано не було.

З огляду на наведене, суд дійшов переконання, що аналіз доказів, здобутих стороною обвинувачення, лише підтверджує факт вчинення крадіжки майна потерпілого ОСОБА_8 , при цьому чітко не встановлено якого, проте жодним чином не доводять провини ОСОБА_7 у вчиненні даного злочину. Відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. За таких обставин суд вірно виправдав ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Твердження прокурора про те, що суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки не вказав у вироку пункт та частину ст. 284 КПК України, як підставу для виправдання ОСОБА_7 , не заслуговують на увагу. З вироку суду першої інстанції вбачається, що суд чітко встановив та навів у своєму рішенні підставу для виправдання обвинуваченого, а саме: недоведеність того, що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_7 .. У такому випадку відсутність у резолютивній частині вироку посилання на номер пункту та частини ст. 284 КПК України не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, який був би підставою для скасування судового рішення.

Так само безпідставним є і твердження у касаційній скарзі про те, що місцевий суд належним чином не повідомив потерпілого про дату та час судового засідання.

Матеріали кримінального провадження містять декілька заяв потерпілого ОСОБА_8 , в яких він вказує суду, що повідомлений належним чином про дату та час розгляду кримінального провадження, проте не бажає брати участі в судовому розгляді, просить розглянути справу без нього, зазначає про відсутність претензій матеріального характеру до обвинуваченого. За таких обставин порушень прав потерпілого під час судового розгляду не встановлено, про що також зазначив в ухвалі й суд апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу прокурора в межах своїх повноважень та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги. Своє рішення суд у відповідності до вимог ст. 419 КПК України належним чином мотивував. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_7 та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Посилання прокурора про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст.404 КПК України є не прийнятними.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
Із матеріалів провадження видно, що передбачених наведеною нормою процесуального закону підстав для повторного дослідження доказів стороною обвинувачення наведено не було й апеляційним судом не встановлено. Обмежившись у своїй ухвалі аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, адже в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи обвинувачення в цій частині теж є безпідставними.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3