ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2622/19 Справа № 200/6824/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
представників потерпілого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001203 за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 , представників потерпілого ОСОБА_10 - адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_9 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, працюючого ТОВ «Євротрейд», який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року визнано винним ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набрав чинності 07.09.2017 року, звільнено ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання за даним вироком суду.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати ДНДЕКЦ МВС України при проведенні судових транспортно-трасологічної, автотехнічної експертиз та експертизи технічного стану транспортного засобу у сумі 8601 (вісім тисяч шістсот однієї) гривні 60 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду у сумі 300 000 гривень, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди відмовлено.
Вирішено питання речових доказів.
Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої та заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, 26.12.2015 року близько 00.30 год. ОСОБА_7 , керуючи належним йому технічно справним автомобілем «Мітсубісі Оутлендер» д/н НОМЕР_1 , рухався з перевищенням дозволеної швидкості руху у населеному пункті по вул. Запорізьке шосе з боку вул. Шинної у напрямку вул. Космічної у м. Дніпропетровську. Під час руху, в районі перехрестя вул. Запорізьке шосе та пр. Праці, водій автомобіля «Мітсубісі Оутлендер» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_7 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, та маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду у вигляді автомобіля «ЗАЗ TF69Y0 ЗНГ» д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 , який стояв попереду на смузі руху автомобіля «Мітсубісі Оутлендер» д/н НОМЕР_1 , пропускаючи транспортні засоби, котрі слідували у зустрічному напрямку, перед вказаним перехрестям, з метою виконання маневру повороту ліворуч на пр. Праці, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду вказаної перешкоди та допустив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля у задню частину автомобіля «ЗАЗ TF69Y0 ЗНГ» д/н НОМЕР_2 , в якому на задньому сидінні в якості пасажира знаходилася ОСОБА_13 . Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а) та 12.3, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України.
Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої: пасажир автомобіля «ЗАЗ TF69Y0 ЗНГ» д/н НОМЕР_2 ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді: рваної рани на лобі, забитої рани на підборідді зліва, крововиливів у м`які покрови голови у лобно-тім`яній ділянці посередині, дифузні крововиливи під м`яку мозкову оболонку, у речовину та шлуночки головного мозку, розриви міжхребетних дисків між ІV-м та V-м шийним хребцями та І-м грудним та VІІ-м шийним хребцями, розрив крижово-клубового зчленування праворуч, 500 мл рідкої крові у черевній порожнині, крововиливів у прикореневу ділянку легень, брижу, біляниркову клітковину праворуч, кишенєподібного відшарування м`яких тканин в ділянці попереду більш справа, рваної рани зліва в ділянці сіднично-стегнової зморшки, відкритого косопоперечного перелому лівої стегнової кістки на рівні малого її вертела, які стосовно живих осіб є тяжкими у своїй сукупності. Смерть потерпілої ОСОБА_13 настала від сполучної тупої травми тіла, яка охоплювала декілька ділянок тіла, супроводжувалася розривами та забоєм внутрішніх органів, відкритим переломом стегна, та яка ускладнилася розвитком травматичного шоку.
Водій автомобіля «ЗАЗ TF69Y0 ЗНГ» д/н НОМЕР_2 ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, саден та гематом на обличчі ліворуч, закритої тупої травми грудної клітини з підшкірною емфіземою м`яких тканин грудної клітини праворуч, правостороннього гемопневмотораксу з розвитком в посттравматичному періоді пневмонії; закритої неускладненої хребтової травми з уламковим переломом тіла 10-го грудного хребця зі зміщенням уламків в хребтовий канал та перелому 11-го грудного хребця зі зміщенням уламків, без ураження спинного мозку та порушенням функції тазових органів. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин злочину та не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого, просить вирок суду змінити, зазначивши правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої та заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до обвинувального акта дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого та заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Разом з тим, як вбачається із оскаржуваного вироку, суд першої інстанції надав діям ОСОБА_7 правову кваліфікацію злочину, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_13 та спричинили тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_12 . У даному випадку, суд зробив певний правово-кваліфікаційний мікс диспозиції злочину за ч. 2 ст. 286 КК України та замість того, щоб вказати про заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, вказав, що тілесні ушкодження потерпілому були спричинені.
Поряд з цим диспозиція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована так: «ті самі діяння, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження».
В апеляційній скарзі представники потерпілого просять вирок суду скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_7 , визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, вчиненим у стані алкогольного сп`яніння та призначити йому покарання у вигляді восьми років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки; Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 матеріальну шкоду у сумі 1 300 560 грн. та моральну шкоду у сумі 7 000 000 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним злочину, не погоджуються з висновком суду про виключення з формулювання обвинувачення обтяжуючої покарання обставини вчинення ОСОБА_7 злочину у стані алкогольного сп`яніння, невідповідність якого фактичним обставинам - вчиненню злочину останнім у стані алкогольного сп`яніння, прямим чином вплинуло на призначення судом основного покарання, яке є явно несправедливим через м`якість, а також стало підставою для застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме - звільненню ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання на підставі п. «В» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набрав чинності 07.09.2017 року, так як відповідно до п. е) ст. 9 даного Закону амністія не застосовується до осіб, яких засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння.
Вважають, що судом необґрунтовано відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_7 на його користь матеріальної шкоди у сумі 1 300 560 грн. та моральної шкоди у сумі 7 000 000 грн.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні прокурор підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити в повному обсязі. Представник потерпілого ОСОБА_14 - адвокат ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого та просили залишити вирок без змін, проти апеляційної скарги прокурора не заперечували.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, думку учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора та апеляційна скарга представників потерпілого підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються.
Згідно з ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Дійшовши висновку про не доведення факту вчинення ОСОБА_7 злочину в стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції обмежився формальним наведенням висновків про те, що довідкою КЗ «ДНД» Дніпропетровської обласної ради» № 44 від 11.01.2016 року, відповідно до якої кров на дослідження на вміст алкоголю гр. ОСОБА_7 доставлена в токсикологічну лабораторію 28.12.2015 року з КЗ «Дніпропетровська міська лікарня №16» у кількості двох флаконів і згідно зробленого 28.12.2015 року о 09.40 год. аналізу, вміст алкоголю в доставленому біоматеріалі (кров) 0%, а також висновком судово-токсикологічної експертизи №457 від 19.01.2016 року, згідно висновку якого при судово-токсикологічному дослідженні доставленої крові від ОСОБА_7 етиловий спирт не виявлено.
Також суд першої інстанції не вважав достатнім доказом перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення ДТП покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про те, що під час їх спілкування на місці ДТП з обвинуваченим ОСОБА_7 вони від останнього відчували запах алкоголю або перегару. Зазначав, що зазначені свідки не є особами, які мають спеціальні знання щодо встановлення стану алкогольного сп`яніння у особи і тому їх покази у розумінні ст. 84-86 КПК України не є беззаперечними доказами перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння під час скоєння ДТП.
У той же час, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку не навів належним чином мотивів та не обґрунтував підстав, з яких він відхилив покази вищезазначених свідків, не звернув увагу на те, що їх показання про обставини вчинення злочину ОСОБА_7 та вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі.
Оцінюючи всі докази у їх сукупності суд не надав оцінку показам обвинуваченого ОСОБА_7 , допитаного у судовому засіданні 29.08.2016 року, який дав детальні покази щодо обставин зіткнення, не визнав свого перебування у алкогольному сп`янінні при обставинах ДТП, але на прямі неодноразові питання потерпілої сторони про те, чи був він перед ДТП в кафе «Фаворит», чи вживав там алкогольні напої, чи рухався автомобілем саме від цього кафе, ОСОБА_7 повідомити відмовився, посилаючись на ст. 63 Конституції України.
Крім того, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги представників потерпілого про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що допитаний у судовому засіданні 25.01.2017 року завідувач приймальним відділенням 16-ї міськлікарні ОСОБА_21 показав, що він чергував у лікарні в ніч на 27.12.2015 року та у другій половині ночі до лікарні каретою швидкої допомоги був доставлений з місця ДТП водій ОСОБА_22 , у якого був взятий аналіз крові на алкоголь 2 флакони по 5 мл., які були закриті та опечатані біркою з підписами та ниткою. Дані зразки крові зберігалися у холодильникові, доступ до якого має весь медперсонал так як у цьому холодильнику також зберігаються медпрепарат столбнячний анатоксин. Даний холодильник знаходиться у маніпуляційній кімнаті біля шафи з медикаментами та до кімнати також має доступ весь медперсонал прийомного відділення. 27.12.2015 року - в неділю ОСОБА_21 змінився з чергування, а 28.12.2015 року близько 08.30-09.00 год. на власному автомобілі відвіз зразки крові ОСОБА_22 до наркодиспансеру.
Відповідно до п. 11 3-го розділу Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 No1452/735(далі Інструкція), за збереження та транспортування ємностей з біологічним середовищем до іншого закладу охорони здоров`я, цілісність пломбування відповідає заклад охорони здоров`я, у якому проводився відбір біологічного середовища.
Апелянти зазначають, що протягом 27-го грудня до ранку 28 грудня 2015 року флакони з кров`ю знаходились без нагляду конкретної посадової особи у місці, до якого мали доступ всі працівники медперсоналу. Фактично, з урахуванням стану алкогольного сп`яніння водія ОСОБА_22 , як до ДТП так і безпосередньо після, враховуючи неналежні умови зберігання крові, вважають за неможливе у категоричній формі ствердити, що на дослідження надійшли саме ті зразки вилученої крові, відбір яких проведений безпосередньо після ДТП.
Відповідно до п. 22 зазначеної Інструкції, висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.
26 липня 2017 року, у судовому засіданні представник потерпілого письмовим клопотанням до суду від 24.04.2017 року(т.5 а.с.1-3) клопотав про витребування з КЗ «Дніпропетровська міська лікарня №16» ДОР»: наказів та інструкцій, якими користуються лікарі при прийманні водіїв-учасників ДТП до лікарні; порядку забору біологічних середовищ у даному закладі; порядку чи наказу, згідно якого зразки біологічного середовища, відібрані в даній лікарні переміщуються в КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР» для дослідження на вміст алкоголю; журналу (книги) реєстрації роботи співробітників 16-ї міськлікарні у приймальному відділенні та відділенні політравми у день ДТП; журналу реєстрації відбору крові у приймальному відділенні на момент надходження ОСОБА_7 , журналу реєстрації хворих, які надійшли до приймального відділення та відділення полі травми 16-ї міськлікарні в той період; медичної карти ОСОБА_7 , акту медичного огляду ОСОБА_7 .
Проте, ухвалою суду від 26.07.2017 року (т.5 а.с.17-19), у задоволенні зазначеного клопотання щодо витребування документів з 16-ї міськлікарні та їх дослідження відмовлено. Суд зазначив, що ці документи не мають відношення до пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, а медичні документи ОСОБА_7 вже були предметом дослідження у ході досудового розслідування при вирішенні питання щодо перевірки його стану під час ДТП.
З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, зважаючи на те, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні злочину саме у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, іншою ухвалою суду від 26.07.2017 року (т.5 а.с.20-22), представникам потерпілого відмовлено у наданні тимчасового доступу з можливістю зняття копій до матеріалів кримінального провадження №0000289 за ч. 1 ст. 366 КК України, за фактом внесення службовими особами КЗ «Дніпропетровська міська лікарня №16» ДОР» неправдивих відомостей до офіційних документів при зазначених обставинах відбору крові ОСОБА_7 та її транспортування, яке перебуває у провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровській області. Суд не прийняв обґрунтування клопотання необхідністю перевірки показів лікарів ОСОБА_21 та ОСОБА_23 щодо вільного доступу до пробірок та обставин документування їх вилучення, зберігання та транспортування та послався на незаконне розголошення відомостей досудового розслідування.
Однак, колегія суддів зауважує, що такий висновок суду є необґрунтованим, оскільки кримінальне провадження №0000289 за ч. 1 ст. 366 КК України має безпосереднє значення для прийняття судом остаточного рішення про те, чи перебував обвинувачений ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння.
Ухвалами від 03 травня 2018 року, судом також відмовлено у задоволенні двох аналогічних клопотань представника потерпілого щодо витребування з КЗ «Дніпропетровська міська лікарня №16» ДОР» вищевказаних документів щодо реєстрації, взяття зразків крові, її зберігання та транспортування, а також надання дозволу на отримання тимчасового доступу до матеріалів зазначеного кримінального провадження.
Представник потерпілого посилався в судовому засіданні на те, що з матеріалів кримінального провадження №0000289 важлива інформативність не наявності вини службових осіб КЗ«Дніпропетровська міська лікарня №16» ДОР» у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, а саме встановлену досудовим розслідуванням процедуру фіксування посадовими особами обставин відібрання, зберігання та перевезення крові ОСОБА_7 , яка відсутня у справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , та якою можливо усунути сумніви щодо законності зазначених обставин, однак зазначені доводи залишені судом без уваги без їх належної перевірки.
Також у судовому засіданні 25.06.2019 року, судом, відмовлено у задоволенні письмового клопотання представника потерпілого(т.6 а.с.102-103) щодо допиту у якості свідка головного лікаря комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» ОСОБА_24 , якою підписано довідку слідчому ОСОБА_25 від 11.01.2016 року (т.1 а.с.110) про проведення токсикологічного дослідження крові на вміст алкоголю ОСОБА_7 , яка досліджена судом. Апелянти вважають, що ОСОБА_24 підлягала допиту з питань процедури доставки крові з 16-ї міськлікарні до наркодиспансеру, її реєстрації, проведення дослідження та основне її належного зберігання, що в свою чергу прямим чином впливає на належність та допустимість як доказу висновків наркодиспансера, а також судово-токсикологічної експертизи № 457. Під час судового розгляду співробітники наркодиспансеру не допитувались взагалі.
Отже, суд, відмовивши у задоволенні зазначених клопотань, фактично позбавив потерпілого та його представників змагальності у кримінальному провадженні та не створив необхідних умов для реалізації потерпілої сторони своїх процесуальних прав.
Відповідно до ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Таким чином, внаслідок допущеної судом першої інстанції неповноти судового розгляду поза увагою суду залишились наявні протиріччя у поясненнях обвинуваченого, свідків-очевидців злочину з цього приводу, у експертизах та поясненнях експертів щодо їх проведення, що в даному випадку може мати вирішальне значення для призначення покарання ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому злочину.
Крім того, судом першої інстанції при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_7 на користь потерпілого у розмірі 300 000 грн., належним чином не було обґрунтовано саме такий її розмір, не враховано обставини вчинення злочину і його наслідки. Апеляційний суд зауважує, що в результаті скоєння злочину ОСОБА_7 , наслідками якого стала смерть дружини потерпілого внаслідок ДТП, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_2 , де її було смертельно травмовано, потерпілий поніс моральні страждання, згідно висновку судової психологічної експертизи №15/14.1/3 від 08.04.2016 року, ОСОБА_10 у зв`язку з загибеллю дружини спричинені психологічні страждання, тому доводи апеляційної скарги представників потерпілого в цій частині є обґрунтованими.
Що стосується доводів апеляційної скарги представників потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість та через порушення Закону України про кримінальну відповідальність через звільнення від призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році»,необхідно зазначити наступне.
Положеннями статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» чітко визначено, що амністія не застосовується до осіб, засуджених за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння. З аналізу наведеної норми слідує, що факт перебування особи у стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо впливає на можливість застосування до такої особи положень законодавства про амністію.
Окрім того, вказана обставина, у разі її підтвердження, може вплинути на висновки суду щодо необхідності та достатності призначеного покарання.
У зв`язку з цим, з огляду на встановлені під час апеляційного розгляду підстави для скасування вироку суду першої інстанції, питання щодо призначеного покарання та обґрунтованості підстав для звільнення засудженого від його відбування на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» має бути вирішено в залежності від наслідків нового розгляду кримінального провадження.
Апеляційний суд вважає, що вказані вище порушення, допущені судом першої інстанції, виразились у неповноті судового розгляду, яка перешкодила суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставами для скасування судового рішення.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
При новому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути вказані недоліки, належним чином виконати всі вимоги КПК України та постановити законне й обґрунтоване судове рішення.
Щодо посилань апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції надав діям ОСОБА_7 правову кваліфікацію злочину, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_13 та спричинили тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_12 . У даному випадку, суд зробив певний правово-кваліфікаційний мікс диспозиції злочину за ч. 2 ст. 286 КК України та замість того, щоб вказати про заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, вказав, що тілесні ушкодження потерпілому були спричинені, апеляційний суд вважає за можливе не прийняти такі доводи до уваги, оскільки вирок суду вирішено скасувати з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду зазначає, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, вирішувати питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого Закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Проте, під час нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції слід ретельно, з дотриманням положень КПК України, перевірити усі доводи, наведені в апеляційних скаргах прокурора і представників потерпілого, та прийняти рішення, яке відповідає вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 410, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 та представників потерпілого ОСОБА_10 - адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4