Справа № 740/3158/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/201/20
Категорія - ч.1 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої - ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000572 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , одружений, освіта професійно-технічна, працює електромонтером оперативно-диспетчерської служби Ічнянського РЕМ, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком двісті годин.

Вироком місцевого суду встановлено, що 16 травня 2018 року, близько 12 години, ОСОБА_10 , перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_2 , де також перебувала ОСОБА_8 , де між ними на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт, під час якого ОСОБА_10 умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, схопивши обома руками голову ОСОБА_8 та нахиливши останню до землі, наніс один удар коліном по обличчю в область носа ОСОБА_8 , спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин носа та верхньої губи, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження відносно нього, відмовивши у задоволенні цивільного позову потерпілої. Не заперечуючи факту нанесення одного удару потерпілій, зазначив, що захищав свою тещу, жінку похилого віку, на яку і напала ОСОБА_8 . З цього приводу він надав детальні пояснення у місцевому суді, однак вони не були взяті до уваги. Послався на відсутність прямого чи непрямого умислу на завдання потерпілій легких тілесних ушкоджень. Допустив можливе перевищення меж необхідної оборони зі свого боку, однак його дії були спрямовані лише на захист іншої особи від фізичного посягання потерпілої ОСОБА_8 . Також вказав на безпідставне стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 15000 грн., оскільки ця сума не була доведеною потерпілою і вона є дуже завищеною.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_10 і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав; потерпілу та її представника, які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги; прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що 16.05.2018 року, близько 12 год., він зайшов на подвір`я домоволодіння АДРЕСА_2 , коли між його тещею ( ОСОБА_12 ) та ОСОБА_8 відбувалася сварка. Оскільки потерпіла била ОСОБА_12 , яка має похилий вік, то він підійшов, щоб розборонити жінок. Він узяв ОСОБА_8 за передпліччя, а ОСОБА_12 тримала потерпілу за руки. ОСОБА_8 відштовхувалася, схопила його за боки і порвала обвинуваченому сорочку. Потерпіла тримала його за груди і йому було боляче, оскільки ОСОБА_10 у той час перебував на амбулаторному лікуванні, через забій грудної клітки. Тому він взяв потерпілу за волосся, підняв свою ногу з метою зміни точки опори, внаслідок чого ОСОБА_8 вдарилась обличчям об його стегно. Жодного умислу заподіювати потерпілій тілесні ушкодження у нього не було, все сталося випадково, коли він захищав свою тещу він неправомірних дій з боку ОСОБА_8 .

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, допитана в апеляційному суді потерпіла ОСОБА_8 показала, що 16 травня 2018 року, близько 12 год., на подвір`ї господарства, де вона мешкає, у неї виник конфлікт із ОСОБА_12 (теща обвинуваченого), яка її ображала. У цей час прийшов ОСОБА_10 , який підбіг до потерпілої, притиснув до сараю, схопив її обома руками за голову і вдарив коліном в область носа. Ніякої сварки у неї з обвинуваченим не було, він одразу наніс їй удар по голові. Вказані дії були вчинені ОСОБА_10 у присутності малолітньої доньки потерпілої та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Допитані у місцевому суді свідок ОСОБА_13 та неповнолітній свідок ОСОБА_14 показали, що 16.05.2018 року, близько 12 год., перебували разом із їх сусідкою ОСОБА_8 , на території господарства АДРЕСА_2 , куди також прийшла ОСОБА_12 . Остання стала ображати ОСОБА_8 і між ними виникла сварка. Потім ОСОБА_12 зателефонувала своїй дочці ОСОБА_15 , яка прийшла на подвір`я господарства та схопила ОСОБА_8 за волосся, а ОСОБА_12 схопила потерпілу за руки, й відтягнули ОСОБА_8 до сараю. Після цього на подвір`я зайшов ОСОБА_10 з сином. Обвинувачений узяв ОСОБА_8 за волосся і вдарив коліном в обличчя останньої, від чого у неї пішла кров. Під час даного конфлікту на подвір`ї перебувала малолітня дочка ОСОБА_8 , яка все бачила. Після цього вони викликали поліцію.

Окрім показань потерпілої та свідків, вина обвинуваченого підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні доказами:

- протоколом проведення слідчого експерименту від 21 червня 2018 року за участі потерпілої ОСОБА_8 , яким підтверджуються обставини щодо удару ОСОБА_10 коліном в область обличчя потерпілої (а.к.п.81-82);

- висновком судово-медичної експертизи №112 від 15.06.2018 року, згідно якого у потерпілої ОСОБА_8 мали місце ушкодження у вигляді забою м`яких тканин носа та верхньої губи, посттравматичного цефалгічного синдрому. Ушкодження спричинені дією тупих предметів за механізмом удару і відповідають строку 16 травня 2018 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Ушкодження могли виникнути за обставин одного удару коліном ноги по обличчю в область носа, спричинивши травму носа, і не могли виникнути при падінні з висоти власного зросту (а.к.п.77-79).

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України, як умисне заподіяння ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи ОСОБА_10 про наявність в його діях ознак самооборони від неправомірних дій потерпілої не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Зокрема, у суді апеляційної інстанції обвинувачений не заперечував факт нанесення ним одного удару потерпілій ОСОБА_8 по голові.

Однак, його версія подій, як захист своєї тещі від фізичного посягання потерпілої, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду.

Так, потерпіла ОСОБА_8 є особою з інвалідністю по зору першої групи, будь-яких тілесних ушкоджень обвинуваченому ОСОБА_10 не наносила, лише чинила йому опір.

Про відсутність самозахисту з боку ОСОБА_10 та про наявність в його діях умислу на завдання тілесних ушкоджень потерпілій свідчить той факт, що у момент удару коліном у обличчя ОСОБА_8 , обвинувачений тримав її голову руками, тобто мав певний контроль за положенням її тіла.

Відтак, позицію ОСОБА_10 щодо відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення ним відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого у цій частині.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, одружений, працює, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину у присутності дитини; з урахуванням висновку органу пробації та позиції потерпілої щодо міри покарання; дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді громадських робіт, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апелянта про безпідставне стягнення з нього на користь потерпілої ОСОБА_8 моральної шкоди та завеликий розмір такого відшкодування, є непереконливими.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Задовольнивши частково позовні вимоги потерпілої ОСОБА_8 про стягнення на її користь завданої моральної шкоди з обвинуваченого, місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, з чим погоджується і колегія суддів. На думку апеляційного суду, розмір стягнутого з ОСОБА_10 морального відшкодування є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнала потерпіла внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що вирок місцевого суду є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм кримінального та кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 грудня 2019 року щодо нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4