Провадження № 11-сс/4808/28/20
Категорія ст. 201 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду ОСОБА_2 , ознайомившись з апеляційною скаргою заступника начальника відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 січня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 січня 2020 року змінено підозрюваному ОСОБА_4 запобіжний захід з застави на особисте зобов`язання на строк 60 діб до 27 лютого 2020 року включно, покладено відповідні обов`язки.

Не погодившись з таким рішенням прокурор подав апеляційну скаргу, просить, поновивши строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, скасувати її та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про зміну підозрюваному ОСОБА_4 запобіжного заходу.

Вважаю, що вказана ухвала слідчого судді оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, а тому необхідно відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою та повернути її апелянту, з таких підстав.

Право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним. Право на суд, особливо щодо умов прийнятності скарги, може бути обмеженим настільки, щоб не було порушено саму сутність цього права, тобто, обмеження повинні мати законну мету і зберігати пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями.

Право на доступ до суду, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути реалізовано тільки у відповідності до вимог національного законодавства, в зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про право на оскарження рішень слідчих суддів, діє в межах тих повноважень, які встановлені діючим кримінальним процесуальним законом і не приймає до уваги доводи щодо законності, обґрунтованості та справедливості оскаржуваного рішення, оскільки вони можуть бути перевірені судом тільки в результаті розгляду апеляційної скарги по суті.

Нормами КПК України не передбачено можливості оскарження в апеляційному порядку рішення слідчого судді про задоволення клопотання про зміну запобіжного заходу з застави на особисте зобов`язання.

Згідно з ч. 3 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1 і 2 статті 309 КПК України визначено перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Відповідно до вказаної вище статті, під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про:

1) відмову у наданні дозволу на затримання;

2) застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні;

3) продовження строку тримання під вартою або відмову в його продовженні;

4) застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або відмову в його застосуванні;

5) продовження строку домашнього арешту або відмову в його продовженні;

5-1) застосування запобіжного заходу у вигляді застави або про відмову в застосуванні такого заходу;
6) поміщення особи в приймальник-розподільник для дітей або відмову в такому поміщенні;

7) продовження строку тримання особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в його продовженні;

8) направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи або відмову у такому направленні;

9) арешт майна або відмову у ньому;

10) тимчасовий доступ до речей і документів, яким дозволено вилучення речей і документів, які посвідчують користування правом на здійснення підприємницької діяльності, або інших, за відсутності яких фізична особа - підприємець чи юридична особа позбавляються можливості здійснювати свою діяльність;

11) відсторонення від посади або відмову у ньому;

11-1) продовження відсторонення від посади;

12) відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування;

13) закриття кримінального провадження на підставі частини дев`ятої статті 284 цього Кодексу;

14) відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження;

15) відмову у задоволенні скарги на рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу;

16) скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру;

17) повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора;

18) відмову у відкритті провадження.

Зазначений перелік є вичерпний та розширеному тлумаченню не підлягає, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 309 КПК України, заперечення проти інших ухвал слідчого судді можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Виходячи із системного тлумачення низки положень КПК України, що стосуються постановлення слідчим суддею ухвал, ухвали, якими змінено запобіжний захід з застави на особисте зобов`язання до вказаного переліку не входять, та в апеляційному порядку оскарженню не підлягають.

За наведених вище обставин, оскаржуване рішення слідчого судді не може бути предметом апеляційного перегляду.

При прийнятті такого рішення враховую, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року по справі № 237/1459/17, вказує, що у разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилає положення ч. 3 ст. 309 КПК, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи ч. 4 ст. 399 КПК. Право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 24 КПК, які його гарантують. Оскільки слідчий суддя прийняв рішення, яке не передбачено КПК, суду апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження належало виходити з приписів ст. 9 КПК, яка розкриває принцип законності кримінального провадження та в ч. 6 установлює, що коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу. Однією з таких засад є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності (п. 17 ч. 1 ст. 7 КПК ), а її зміст розкрито у ст. 24 КПК, згідно з ч. 1 якої кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, зокрема, суду, слідчого судді в порядку, передбаченому КПК.

Разом з тим, такі висновки Верховного Суду стосуються постановлених слідчим суддею ухвал, що не передбачені кримінальними процесуальними нормами, тоді як ухвала слідчого судді про зміну запобіжного заходу з застави на особисте зобов`язання передбачена ч. 4 ст. 201, ст. 196 КПК України.

Прокурор, керуючись п. 5-1 ч. 1 ст. 309 КПК України, вважає, що ухвала про зміну запобіжного заходу з застави на особисте зобов`язання підлягає оскарженню, оскільки є фактично ухвалою про відмову в застосуванні такого запобіжного заходу як застава.

Проте вважаю, що ухвала про зміну запобіжного заходу з застави на особисте зобов`язання фактично є ухвалою про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

При цьому, враховую правовий висновок Верховного суду по справі № 286/1695/18, викладений у постанові від 28 березня 2019 року про те, що «Таким чином, слідчий суддя, постановивши ухвалу про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на домашній арешт, фактично застосував запобіжний захід у виді домашнього арешту, така ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку, тому право підозрюваного на її оскарження було незаконно обмежено апеляційним судом.».

Верховний суд у своєму рішенні виходив з того, що ухвала про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на домашній арешт фактично є рішенням про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а не рішенням про відмову в застосуванні запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 КПК України.
Така законодавча позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема цей Суд у своєму рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» зазначив, що у спосіб, у який ст. 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.

За таких обставин, враховуючи те, що прокурором подано апеляційну скаргу на рішення слідчого судді, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, у відкритті апеляційного провадження за цією апеляційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 392, 399, 422 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою заступника начальника відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 січня 2020 року.

Копію ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу, прокурору разом з апеляційною скаргою та додатками до неї.

На ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу протягом трьох місяців з дня її проголошення до Верховного Суду.

Суддя ОСОБА_2