Ухвала

іменем України
02 березня 2020 року

м. Київ
справа № 607/19662/18
провадження № 51-4856ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000308, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Чопу Закарпатської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк відбуття покарання засудженій визначено обчислювати з моменту затримання, тобто з 14 травня 2018 року.
На підставі ст. 72 КК у строк призначеного судом покарання ОСОБА_4 зараховано строк її попереднього ув`язнення з 14 травня 2018 року по дату ухвалення вироку включно, тобто по 12 серпня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Скасовано арешт, накладений за ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2018 року на майно, яке було вилучено в ході огляду місця події.
Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.
За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватою в тому, що вона 13 травня 2018 року близько 20:30, перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_5 , а саме в кімнаті АДРЕСА_2 , в ході спільного розпивання спиртних напоїв, на ґрунті виниклого побутового конфлікту, маючи на меті спричинення останньому тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, завдала ножем одного удару в ділянку грудної клітки ОСОБА_5 , спричинивши останньому умисне тяжке тілесне ушкодження, що є небезпечним для життя в момент заподіяння.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 28 листопада 2019 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2019 року залишив без зміни, а апеляційні скарги прокурора, обвинуваченої та захисника без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджена ОСОБА_4 порушує питання про зміну постановлених щодо неї судових рішень. Вважає, що її дії кваліфіковані неправильно, оскільки умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що є небезпечним для життя в момент заподіяння, потерпілому вона не мала, а лише оборонялася від останнього, у результаті чого умисно заподіяла йому тяжкі тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, тобто вчинила злочин, передбачений ст. 124 КК. Також вказує, що судовий розгляд проведено однобічно й неповно, з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтуються на суперечливих доказах та показаннях свідків.
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання засудженою ОСОБА_4 порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже, під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як вбачається із копії вироку суду першої інстанції, доданої до касаційної скарги, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу засудженої ОСОБА_4 та підтверджують її винуватість у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, обґрунтовано послався на: показання самої засудженої ОСОБА_4 , яка не заперечувала факту завдання удару ножем у груди потерпілому; показання потерпілого ОСОБА_5 , який зазначив, що він проживає в кімнаті АДРЕСА_2 , дана кімната поділена на дві частини, в одній з яких облаштована кухня, а в іншій спальня. 13 травня 2018 року перебуваючи на кухні даної кімнати з ОСОБА_4 , під час спільного вживання алкоголю, він попрохав засуджену покинути його кімнату, оскільки хотів йти відпочивати, так як на наступний день йому необхідно було йти на роботу. Проте ОСОБА_4 відмовлялася покидати кімнату і коли він присів біля неї та знову почав прохати покинути кімнату, вона без будь-яких слів умисно нанесла йому удар кухонним ножем в грудну клітку; показання свідка ОСОБА_6 та експерта ОСОБА_7 ; дані, які містяться в протоколі огляду місця події та висновках судових експертиз, у тому числі у висновку експерта від 26 липня 2018 року № 854 про характер і утворення тілесного ушкодження на тілі потерпілого.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
Відповідно до ст. 374 КПКу мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.
При цьому апеляційний суд не встановив, що під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності вини засудженої та кваліфікацію її дій за ч. 1 ст. 121 КК.
Перегляд судового рішення в апеляційному порядку здійснено відповідно до положень кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводи засудженої про необхідність перекваліфікації її дій на ст. 124 КК, оскільки вона заподіяла тяжкі тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, обороняючись від потерпілого, є безпідставними.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Для кваліфікації злочину за ст. 124 КК заподіяння тяжкого тілесного ушкодження повинно бути вчинено з метою захисту охоронюваних правом інтересів від суспільно небезпечних посягань, але з перевищенням меж необхідної оборони. Перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони є обовязковою умовою.
У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти шкоди потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.
За встановлених судом обставин справи вбачається, що ОСОБА_4 у ході спільного розпивання спиртних напоїв, на ґрунті виниклого побутового конфлікту, завдала потерпілому удару ножем у ділянку грудної клітки. За даними висновку судово-медичної експертизи у потерпілого ОСОБА_5 було діагностовано травму правої половини грудної клітки у виді проникаючого поранення з пошкодженням та значною за розмірами гематомою середньої частки легені, яка супроводжувалась явищами гемотораксу накопичення крові у плевральній порожнині.
Крім того, обставинами кримінального провадження не підтверджено, що потерпілий вчинив будь-які дії які б загрожували життю чи здоров`ю засудженої, що свідчить про відсутність обставин за яких вона могла би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого.
Таким чином, з огляду на наведені у вироку докази, колегія суддів приходить до висновку, що потерпілий в ході конфлікту не становив для засудженої ОСОБА_4 будь-якої загрози і підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання з боку потерпілого в неї не виникало. При цьому, характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому у життєво важливий орган груди, знаряддям злочину ножем, переконливо свідчать про те, що засуджена усвідомлювала можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й ті, що фактично настали, тобто її умисел був спрямований на заподіяння значної шкоди здоров`ю потерпілого.
Таким чином, з урахуванням наведеного дії ОСОБА_4 суд правильно кваліфікував за ч. 1 ст. 121 КК, тобто закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно.
Покарання ОСОБА_4 , на думку колегії суддів касаційного суду, призначено відповідно до вимог закону з урахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої і попередження нових злочинів.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні не допущено, тому підстав для зміни постановлених щодо засудженої судових рішень за доводами її касаційної скарги, колегія суддів не вбачає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000308, щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3