Справа № 462/1425/20
провадження 1-кс/462/441/20
У Х В А Л А

10 березня 2020 року м.Львів

Слідчий суддя Залізничного районного суду м.Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , особи, щодо якої застосовано запобіжний захід, - ОСОБА_3 , його представника адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , слідчого ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 , подане в рамках кримінального провадження № 0000144 від 09.12.2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.27, п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, про скасування запобіжного заходу у вигляді застави та обтяжень рухомого і нерухомого майна,

встановив:

Адвокат ОСОБА_4 05.03.2020 року звернувся в інтересах ОСОБА_3 до слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова із клопотанням у кримінальному провадженні №0000144 від 09.12.2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.27, п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, про скасування запобіжного заходу у вигляді застави та обтяжень рухомого і нерухомого майна.
В обґрунтування клопотання посилається на те, що 11.06.2012 року у кримінальній справі №140-0736 ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та 14.08.2014 року під час судового розгляду цієї справи ухвалою Залізничного районного суду м.Львова змінено запобіжний захід з тримання під вартою на заставу в розмірі 170000 грн., з одночасним покладанням на ОСОБА_3 обов`язків, передбачених ст. 149-1 КПК України (в редакції 1960 року).

03.10.2016року вироком Сихівського районного суду м.Львова ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.27, ч.2 ст.121 КК України, та призначено покарання - сім років позбавлення волі.

17.11.2017року колегією суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області скасовано вирок Сихівського районного суду м. Львова від 03.10.2016 року в частині засудження ОСОБА_3 , а кримінальну справу в цій частині повернуто прокурору на додаткове розслідування (згідно КПК України 1960 року).

09.12.2019 року прокуратурою Львівської області відомості про повернення кримінальної справи на додаткове розслідування щодо обвинувачення ОСОБА_3 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000144 та матеріали кримінального провадження скеровано для організації досудового розслідування у Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області.

Станом на теперішній час вказаний запобіжний захід - застава відносно ОСОБА_3 не скасована та відповідно до положень пункту 9 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України він продовжує діяти в порядку, який існував до набрання чинності цим Кодексом.

При цьому, жодних слідчих дій не проводилось з моменту повернення справи на додаткове розслідування 17.11.2017 року та повідомлення про підозру ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000144 не складалось.
Вважає, що за наведеного на даний момент відпали підстави вважати, що існують обставини, які свідчать про те, що ОСОБА_3 чинитиме спроби ухилитися від слідства або суду, у зв`язку з чим перестали існувати передбачені підстави для застосування до нього запобіжних заходів. Зазначає, що дія запобіжного заходу у вигляді застави триває понад 5 років, а подальше застосування цього запобіжного заходу створюватиме для ОСОБА_3 умови для подальшого порушення його прав, як людини і громадянина, що свідчить про необхідність скасування запобіжного заходу.
Крім цього, посилається на те, що постановами слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_7 від 12.06.2012 року в даній кримінальній справі з метою забезпечення можливого вироку суду в частині конфіскації особистого майна, а також забезпечення відшкодування збитків, завданих злочином, встановлено обтяження рухомого та нерухомого майна підсудного ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_8 у вигляді обмеження права розпорядження. Однак, претензії (цивільний позов) потерпілої до ОСОБА_3 у зв`язку із добровільним відшкодуванням ним завданої шкоди відсутні, а тому вказані обтяження просить скасувати.
У судовому засіданні особа, щодо якої застосовано запобіжний захід, - ОСОБА_3 і його захисник адвокат ОСОБА_4 підтримали в повному обсязі клопотання, покликаючись на мотиви такого, яке просять задовольнити. Крім того, зазначили, що з часу обрання судом відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді застави, ним не допускалися жодні порушення у зв`язку із застосованим запобіжним заходом, належно виконувались процесуальні обов`язки, більше того ОСОБА_3 сам звертався у 2019 році до прокуратури Львівської області і Генеральної прокуратури України щодо нездійснення розслідування у кримінальній справі відносно нього. Стороною обвинувачення в свою чергу не надано доказів, які б підтверджували доцільність на даний час обраного ОСОБА_3 запобіжного заходу, існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, за обставин того, що більше двох років у кримінальній справі №140-0736 і в подальшому, з часу внесення 09.12.2019 року відомостей в ЄРДР, у кримінальному провадженні №0000144 жодної слідчої дії не проведено. Вважають, що не може бути виправданою також і наявність з 12.06.2012 року обтяження рухомого та нерухомого майна ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_8 у вигляді обмеження права розпорядження, оскільки потерпіла сторона претензій до ОСОБА_3 не має.
Прокурор ОСОБА_5 та слідчий ОСОБА_6 проти задоволення клопотання заперечили, наголошуючи на тому, що відповідно до положень пункту 9 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України обраний відносно ОСОБА_3 запобіжний захід і обтяження рухомого та нерухомого майна ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_8 у вигляді обмеження права розпорядження продовжують діяти. В даному випадку не відпали обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення клопотання.
Заслухавши доводи учасників розгляду, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, перевіривши матеріали кримінального провадження № 0000144 від 09.12.2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.27, п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, слідчий суддя дійшов до висновку про те, що клопотання слід задовольнити, виходячи із наступного.
В ході розгляду клопотання встановлено, що 14.08.2014 року під час судового розгляду справи № 1309/713/12 ухвалою Залізничного районного суду м.Львова (а.с.12-16) змінено підсудному ОСОБА_3 запобіжний захід з тримання під вартою на заставу в розмірі 170000 грн., з одночасним покладанням на ОСОБА_3 обов`язків, передбачених ст. 149-1 КПК України (в редакції 1960 року).

На виконання ухвали суду ОСОБА_9 14.08.2014 року було внесено визначену судом суму застави за ОСОБА_3 (а.с.17).
3.10.2016року вироком Сихівського районного суду м.Львова ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.27, ч.2 ст.121 КК України, та призначено покарання - сім років позбавлення волі.

17.10.2017року колегією суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області скасовано вирок Сихівського районного суду м. Львова від 03.10.2016 року в частині засудження ОСОБА_3 , а кримінальну справу в цій частині повернуто прокурору на додаткове розслідування (згідно КПК України 1960 року) (а.с. 6-11).

09.12.2019 року прокуратурою Львівської області відомості про повернення кримінальної справи на додаткове розслідування щодо обвинувачення ОСОБА_3 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000144 та матеріали кримінального провадження скеровано для організації досудового розслідування у Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області (а.с. 27-29).

Також встановлено, що у кримінальній справі № 140-0736 постановами слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_7 від 12.06.2012 року з метою забезпечення можливого вироку суду в частині конфіскації особистого майна, а також забезпечення відшкодування збитків, завданих злочином, встановлено обтяження рухомого та нерухомого майна підсудного ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_8 у вигляді обмеження права розпорядження (а.с. 20, 21).
Вказані правовідносини виникли за дії КПК України від 1960 року з таким правовим регулюванням.
Відповідно до ст.154-1 КПК України (в редакції 1960 року) застава полягає у внесенні коштів у національній грошовій одиниці на спеціальний рахунок, визначений у порядку затвердженому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення належної поведінки особи, щодо якої застосовано запобіжний захід, її явки за викликом до органу дізнання, слідчого, прокурора або суду, а також виконання інших покладених на неї обов`язків, передбачених статтею 149-1 цього Кодексу, з умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Застава може бути внесена як самим підозрюваним, обвинуваченим, підсудним, так і іншою фізичною чи юридичною особою (за винятком юридичних осіб державної або комунальної власності або тих, що фінансуються з місцевого, державного бюджету, бюджету Автономної Республіки Крим, або у статутному капіталі яких є частка державної, комунальної власності або яка належить державному, комунальному суб`єкту господарювання).
Згідно з ч.1 ст.148 КПК України (в редакції 1960 року) запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного,обвинуваченого, підсудного, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.
Відповідно до ст.165 КПК України (в редакції 1960 року) запобіжні заходи у вигляді застави, взяття під варту застосовуються лише за вмотивованою постановою судді чи ухвалою суду. Інші запобіжні заходи застосовуються за постановою органу дізнання, слідчого, прокурора, судді або за ухвалою суду. Обов`язки, передбачені статтею 149-1 цього Кодексу та покладені на особу суддею, судом, можуть бути змінені чи скасовані лише постановою судді або ухвалою суду. Заміна одного запобіжного заходу іншим або його скасування, зміна або скасування обов`язків, передбачених статтею 149-1 цього Кодексу та покладених на особу, здійснюється органом дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом з додержанням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Статтею 125 КПК України (в редакції 1960 року) було передбачено, що слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову.
Відповідно до п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дія до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Поряд з цим, відповідно до п.10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.
Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України від 2012 року, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Оскільки кримінальне провадження у справі, у якій постановлена ухвала про застосування до ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді застави та ухвалені постанови про обтяження рухомого та нерухомого майна ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_8 у вигляді обмеження права розпорядження триває, то вирішення питань щодо скасування запобіжного заходу у вигляді застави та обтяжень рухомого і нерухомого майна у кримінальному провадженні здійснюється за правилами КПК України від 2012 року.
За змістом ст.ст. 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду з метою досягнення дієвості такого провадження.

Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обовязків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:
1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;
3) вік та стан здоровя підозрюваного, обвинуваченого;
4) міцність соціальних звязків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;
5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;
6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;
7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;
8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;
9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;
10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;
11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Таким чином підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч.1 ст.182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.
Як встановлено під час розгляду клопотання, ОСОБА_3 не є учасником кримінального провадження № 0000144, в цьому провадженні йому не оголошено підозри, відтак він не є підозрюваним і не має процесуального статусу, з яким чинний процесуальний закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу.
Отже, застава і обов`язки, пов`язані із застосуванням такого запобіжного заходу залишаються чинними у кримінальному провадженні № 0000144, після внесення 09.12.2019 року в ЄРДР відповідних відомостей в ЄРДР лише в силу положень п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України.
Згідно з ч.1 ст.201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
Відповідно до положень ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Отримавши завчасно клопотання, яке є предметом даного судового розгляду, сторона обвинувачення під час розгляду клопотання не вказала обставин і не надала слідчому судді жодних доказів наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_3 кримінального правопорушення та наявності достатніх підстав вважати, що існує відносно ОСОБА_3 хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.
Натомість позиція слідчого та прокурора є формальною і зводиться до констатації того, що запобіжний захід продовжує діяти відповідно до вимог п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України.
Таким чином, стороною обвинувачення не доведено підставності залишення в дії застосованого до ОСОБА_3 запобіжного заходу, тоді як, згідно з ч.2 ст.177 КПК України, слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом, а відповідно до ч.2 ст.194 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
Враховуючи зазначене, слідчий суддя вважає, що на даний час відсутні об`єктивні обставини, які б свідчили про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, натомість встановлено, що ОСОБА_3 не перешкоджає кримінальному провадженню, не переховується від органів досудового розслідування та суду, а навпаки він з часу звільнення з-під варти належно виконує процесуальні обов`язки.
Також заслуговують на увагу ті обставини, що ОСОБА_3 сприяє проведенню кримінального провадження, зокрема, він звертався в прокуратуру Львівської області та Генеральну прокуратуру України щодо нездійснення розслідування після направлення судом апеляційної інстанції 17.11.2017 року матеріалів кримінальної справи № 140-0736 в прокуратуру Львівської області. З матеріалів скарги вбачається, що лише після неодноразових скарг ОСОБА_3 та захисника, 09.12.2019 року органами досудового розслідування, на виконання вимог п.п.5, 10 «Перехідні положення» КПК України (2012 року), було внесено відомості про кримінальне правопорушення, що містились в кримінальні справі 140-0736 до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження №0000144.
За наведених обставин, стороною обвинувачення не доведено доцільності залишення в силі запобіжного заходу у вигляді застави і застосованих до ОСОБА_3 обов`язків та взагалі доказів необхідності застосування до ОСОБА_3 будь-якого іншого виду запобіжного заходу, прокурором не подавалися клопотання про зміну запобіжного заходу по відношенню до ОСОБА_3 , про обрання іншого запобіжного заходу.
Пунктом 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі ст.12 КПК України під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом. Кожен, хто понад строк, передбачений цим Кодексом, тримається під вартою або позбавлений свободи в інший спосіб, має бути негайно звільнений. Затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб під час кримінального провадження, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Не зважаючи на вказані гарантії забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, передбачені Конституцією України і діючим КПК України, суд вважає, що ОСОБА_3 позбавлений права на вільне пересування, чим грубо порушуються його конституційні права і свободи, з наступних підстав.
На даний час обраний щодо ОСОБА_3 14.08.2014 року запобіжний захід у вигляді застави і покладені на нього обов`язки, передбачені ст.149-1 КПК України 1960 року, - з`являтися на виклик до суду, а в разі неможливості з`явитися через поважні причини - завчасно повідомляти про це суд; повідомляти суд, у провадженні якого перебуває справа, про зміну свого місця проживання та/або роботи; не відлучатися із населеного пункту, в даному випадку м.Львова, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду; здати на зберігання до органу, в провадженні якого знаходиться кримінальна справа, свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, не були ані скасовані, ані змінені у встановленому Законом порядку.
Таким чином, до цього часу, вже більше, ніж п`ять з половиною років, мають місце обмеження щодо ОСОБА_3 , в тому числі свободи пересування в результаті застосування запобіжного заходу у вигляді застави і покладення вказаних обов`язків.
В той же час, як встановлено, жодних слідчих дій не проводилось з моменту повернення справи на додаткове розслідування 17.11.2017 року по даний час, в тому числі з часу внесення 09.12.2019 року відомостей в ЄРДР.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 лютого 2010 року у справі «Нікіфоренко проти України» констатував, що є порушенням статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції тривалість застосування до заявника підписки про невиїзд. У вказаному рішенні ЄСПЛ у пункті 57 зазначав «…До заявниці було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з 5 січня 1998 року до 22 жовтня 2008 року, тобто він тривав десять років, дев`ять місяців та дев`ятнадцять днів. Цим її було обмежено залишати своє місце проживання без дозволу протягом зазначеного часу (див. вище п. 40)». У пункті 59 згаданого рішення ЄСПЧ зазначив «На думку Суду, справу заявниці слід відрізняти від справ «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine) і «Федоров і Федорова проти Росії» (Fedorov and Fedorova v. Russia). Суд перш за все зазначає, що саме по собі обмеження в цій справі було значно довшим, ніж у двох вищезазначених справах, і лише її тривалість могла бути достатньою, щоб дійти висновку, що застосування такого заходу було непропорційним.
Враховуючи наведене, до цього часу триває обмеження прав ОСОБА_3 , в тому числі свободи його пересування, внаслідок застосування до нього запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 170000 грн., з одночасним покладанням обов`язків, передбачених ст.149-1 КПК України (в редакції 1960 року), яке не можна вважати пропорційним суспільним інтересам в силу його обтяжливості для особи, з огляду на тривалість такого обмеження, та дієвості кримінального провадження, оскільки саме слідство у цьому провадженні протягом тривалого часу не здійснюється, а подальше продовження дії такого обмеження лише з формальних підстав, передбачених п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, без дійсних, підтверджених ризиків можливої неналежної поведінки ОСОБА_3 у даному провадженні, не може бути виправданим.
Зважаючи на все вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку щодо необхідності припинення обмеження прав ОСОБА_3 , в тому числі на свободу пересування, та задоволення клопотання в частині скасування застави і обов`язків, передбачених ст.149-1 КПК України (в редакції 1960 року), оскільки після повернення справи на додаткове розслідування та внесення відомостей до ЄРДР за № 0000144, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_3 у новому кримінальному провадженні за тривалий час не набув процесуального статусу підозрюваного, однак в той же час щодо нього не скасовано запобіжний захід у виді застави.
Згідно зі статтею 174 КПК України від 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України (згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України) та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.
Статтею 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Обмеження права користування, володіння чи розпорядження власністю може бути лише обмежене Законом і має бути виправданим для кожного випадку окремо.
Будь-яке втручання у те чи інше право особи право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Таким чином, гарантія від втручання з боку держави та інших (третіх) осіб у здійснення власником своїх повноважень, перешкоджання перспективі протиправного позбавлення власника його майна, недопустимість дій, які суперечать інтересам власника, можливість захисту зазначеного права становить зміст принципу недоторканності (непорушності) права власності.
За змістом положень ст.2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За наведеного правового регулювання, слідчий суддя виходить з того, що ОСОБА_3 не є підозрюваним, обвинуваченим у даному кримінальному провадженні, на даний час відсутні відомості про заявлення до нього цивільного позову, його майно не має статусу речового доказу, а отже відсутні підстави, передбачені ст.170 КПК України, для арешту його майна.
Враховуючи наведене, те, що обтяження рухомого та нерухомого майна ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_8 у вигляді обмеження права розпорядження діють тривалий час - понад сім років і вісім місяців, відповідно є надміру обтяжливими для цих осіб, а розслідування у кримінальній справі і в подальшому в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 фактично не здійснюється з 17.11.2017 року, що стороною обвинувачення не названо під час розгляду клопотання та не надано жодного підтвердження актуальності і доцільності на даний час таких обмежень права власності, в тому числі претензій матеріального характеру (цивільного позову) зі сторони потерпілих, слідчий суддя дійшов висновку, що в подальшому застосуванні заходів, передбачених постановами слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_7 від 12.06.2012 року про встановлення обтяження рухомого та нерухомого майна підсудного ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_8 у вигляді обмеження права розпорядження, відпала потреба і клопотання в цій частині також підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 170, 174, 177, 178, 182, 201, 369-372, 376, п.9 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, слідчий суддя -

постановив:

Клопотання задовольнити.
Запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 170000 грн., з покладанням обов`язків, передбачених ст.149-1 КПК України (в редакції 1960 року), застосований ухвалою колегії суддів Залізничного районного суду м.Львова від 14.08.2014 року у судовій справі № 1309/7139/12 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (на той час підсудного) - скасувати.
Повернути заставодавцю ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , заставу у розмірі 170000 грн., внесену ним відповідно до ухвали колегії суддів Залізничного районного суду м.Львова від 14.08.2014 року у справі №1309/7139/12, згідно квитанції 24579.205.4 від 14.08.2014 року на рахунок №0789, одержувач Територіальне управління Державної судової адміністрації у Львівській області, банк отримувача ГУ ДКУ у Львівській області, МФО 825914, .
Скасувати обтяження рухомого та нерухомого майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , у вигляді обмеження права розпорядження, накладене згідно постанови від 12.06.2012 року слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_7 у кримінальній справі № 140-0736.
Скасувати обтяження рухомого та нерухомого майна ОСОБА_8 , РНОКПП НОМЕР_4 , у вигляді обмеження права розпорядження, накладене згідно постанови від 12.06.2012 року слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_7 у кримінальній справі № 140-0736.
Ухвала в апеляційному порядку оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її постановлення.

Слідчий суддя /підпис/

З оригіналом згідно.

Слідчий суддя: ОСОБА_1