Номер провадження: 11-кп/813/599/20
Номер справи місцевого суду: 522/9818/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2018 року в кримінальному провадженні за обвинуваченнямОСОБА_7 за ч.2 ст186 КК України,

установив

оскаржуваним вироком суду:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Загір?я Фрунзівського району Одеської області, а фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, а в останнє:
-29.12.2016 року, Малиновським районним судом м. Одеса, за ч. 1 ст. 309 КК України, на підставі ст. 71 КК України остаточно призначено 3 роки 7 місяців позбавлення волі. Звільнився 05.09.2017 року по відбуттю покарання,-
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Також вирішено питання речових доказів.

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Згідно оскаржуваного вироку, 27.05.2018 приблизно о 17 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 будучи раніше судимим, на шлях виправлення не став, перебуваючи на вулиці Канатна дорога, 1, в м. Одесі біля пляжу «Отрада», реалізуючи раптово виниклий злочинний намір, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, діючи умисно, переслідуючи мету противоправного збагачення, відкрито, наблизився до ОСОБА_8 та рукою схопив золотий ланцюжок, вартістю 8000 гривень, з хрестиком на якому зображене «Розп`яття», вартістю 2000 гривень, який перебував в той момент на шиї останньої та шляхом ривка заволодів ним, спричинивши потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду, на загальну суму гривень 10 000 гривень.
Після чого, ОСОБА_7 разом з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , посилається на незаконність оскаржуваного вироку в частині призначеного йому покарання.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги його повне визнання його провини, щире каяття та відсутність у потерпілої претензій.
Крім того, обвинувачений в своїй апеляційній скарзі вказує, що справу відносно нього розглянута без захисника, що на його думку є порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.
На підставі цього просить вирок відносно нього змінити та призначити йому більш м`яке покарання.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.
В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 , уточнивши доводи своєї апеляційної скарги, підтримав її та просив застосувати до нього дію Закону України «Про амністію у 2016 році».
Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого та просив оскаржуваний вирок залишити без змін.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України визнав повністю, щиро розкаявся та підтвердив фактичні обставини справи, наведені в обвинувальному акті.
За таких обставин, з`ясувавши, що фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового розгляду не оспорюються, суд першої інстанції, за погодженням зі сторонами обвинувачення та захисту, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів.
При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють і їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку (а.п. 71-72).
Отже, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав щире каяття.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав рецидив злочину.
Окрім того, при визначенні виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_7 вину свою визнав, відшкодував завдану шкоду, шляхом повернення викраденого майна та дійшов вірного висновку, що покарання ОСОБА_7 має бути призначено в межах, наближених до мінімальної санкції ч.2 ст.186 КК України, у вигляді позбавлення волі.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
З мотивувальної частини вироку випливає, що при призначенні покарання, суд 1-ої інстанції, на виконання вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого наявність обставин, що пом`якшують покарання.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, обґрунтовано не знайшовши підстав для призначення більш м`якого покарання.
Суд апеляційної інстанції вважає, що міра покарання обвинуваченому обрана, відповідно до положень ст. 65 КК України, правильно, тому підстав для його пом`якшення, не знаходить.
Доводи обвинуваченого, якими він мотивує необхідність пом`якшення покарання, враховані судом першої інстанції, а покарання йому призначене відповідно до санкції ч.2 ст.186 та ст. 65 КК України.
Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 неодноразово судимий, у тому числі за вчинення умисних злочинів проти власності, за вчинення яких відбував покарання в місцях позбавлення волі. Новий умисний злочин, ОСОБА_7 вчинив менш ніч через рік після відбуття покарання за попереднім вироком.
Отже, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та зміни вироку суду першої інстанції, в частині призначення покарання немає.
Колегія суддів відхиляє доводи обвинуваченого щодо порушення його права на захист під час його затримання, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 27.05.2018 року ОСОБА_7 було затримано в порядку ч.4 ст. 208 КПК України та під час його затримання був залучений захисник ОСОБА_9 (т.2 а.п. 1-4).
Що стосується клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього дії закону України «Про амністію у 2016 році», апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до статті 13 закону України «Про амністію у 2016 році», дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин 27.05.2018 року, тобто після опублікування цього Закону.
Таким чином, апеляційний суді дійшов висновку про те, що клопотання обвинуваченого щодо застосування до нього дію закону України «Про амністію у 2016 році» не підлягає задоволенню.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2019 року відносно ОСОБА_7 ,засудженого за ч.2 ст.186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою з моменту отримання ним копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4