Справа №585/2814/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/131/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засідання в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 серпня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 , про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким на позбавлення волі на певний строк.

Подане клопотання ОСОБА_8 мотивував тим, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.07.2004 року, він засуджений до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього особистого майна, на даний час відбув 15 років 8 місяців 7 днів призначеного йому покарання, тому враховуючи положення практики Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення «Пєтухов проти України» №2 (справа №41216/13), ст. 27 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів, ст.ст. 9, 28 Конституції України, ст. 5 та ч. 3 ст.74 КК України, п.13 ч. 1 ст. 537 та п.2 ч.2 ст. 539 КПК України, має право на заміну йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким, а саме на позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Суд мотивував своє рішення тим, що оскільки відповідні зміни до законодавства України на даний час не внесено, реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення не проведено, а також враховуючи, що при вивченні особової справи на засудженого ОСОБА_8 , не було встановлено обставин, які вказують, що ОСОБА_8 став на шлях виправлення, а навпаки, за час відбування покарання з 2003 року ОСОБА_8 неодноразово допускав порушення режиму тримання за що мав 2 стягнення, заохочень не має, вину у скоєному визнав частково, до президента України, з врахуванням ст. 87 КК України, не звертався, прийшов до висновку, що засуджений ОСОБА_8 не довів суду своє виправлення.

При цьому, судом першої інстанції посилаючись на ч.ч. 1, 2 ст. 87 КК України було зазначено про право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, вважаючи його таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу від 27 серпня 2019 року та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог засуджений вказує, що висновок суду, щодо відсутності в Україні механізму заміни покарання на більш м`яке для довічного позбавлення волі відповідно до ст. 84,82,87 КК України не відповідає нормам міжнародного та національного законодавства.

Зазначає, що на сьогоднішній день він відбув 15 років 8 місяців 7 днів довічного позбавлення волі, однак подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Звертає увагу, на те, що суд мотивуючи своє рішення послався на норми законодавства, щодо умовно-дострокового звільнення та заміну покарання на більш м`яке у порядку ст. 82 КК України, про що, як зазначає засуджений, він взагалі не просив.

Крім того, вказує, що суд не надав правову оцінку підставам з яких він дійсно звертався до суду, а саме наявність рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому вигляді, що існує в Україні являє по своїй суті жорстоке поводження, через що його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Посилаючись на ч.ч.1,2 ст.64, ч.3 ст.74 КК України, стверджує, що його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме зазначеному рішенню Європейського суду з прав людини.

Розгляд апеляційної скарг проведено без участі апелянта засудженого ОСОБА_8 , який в поданій апеляційній скарзі клопотав про розгляд даного кримінального провадження без його участі за станом здоров`я, та є належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи в сьогоднішньому засіданні і клопотань про участь не заявляв, тому в призначене судове засідання, не доставлявся, що не суперечить ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти вимог апеляційної скарги, пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу засудженого, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 засуджений 16.07.2004 року Апеляційним судом Дніпропетровської області за п.п. 6.13 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч. 5 ст. 185, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 14 грудня 2004 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2004 року було залишено без змін.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2004 року ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_8 щодо не врахуванням судом дійсних підстав його звернення до суду, а саме наявність рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає необрунтованими, оскільки судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, дане рішення ЄСПЛ було враховане.

Разом з тим, доводи засудженого стосовно того, що його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» є безпідставними, оскільки можливість заміни покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Частина 1 ст.64 КК України передбачає, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Частина 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, але на теперішній час в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права, тому незгода засудженого з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності в Україні механізму заміни покарання на більш м`яке для довічного позбавлення волі та не відповідність їх нормам міжнародного та національного права є безпідставними.

Також доводи засудженого стосовно того, що він відбув 15 років 8 місяців 7 днів довічного позбавлення волі та подальше його тримання під вартою є таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є необгрунованими, оскільки судом першої інстанції було чітко зазначено, що порушення Україною ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині застосування національними судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі лише без можливості перегляду справи з подальшим звільненням від покарання, однак чинне законодавство України надає можливість заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років шляхом помилування, що відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.

Крім того, у підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

У справі «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» зазначено, що статтею 3 Конвенції не визначені стандарти і вимоги до зменшення довічного покарання. Зазначена норма вимагає індивідуальної оцінки кожного.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно та повно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 .

Слід зауважити і про те, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Розділу I Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, і колегія суддів погоджується з цим.

За таких обставин доводи засудженого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про те, що ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального права є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 серпня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4