Дата документу 16.04.2020 Справа № 937/7954/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/776/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №937/7954/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 січня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Спаське Мелітопольського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин.

10 серпня 2019 року приблизно о 17 годині 30 хвилин, знаходячись на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_9 , маючи умисел на спричинення їй тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 умисно наніс не менше 17 ударів руками, ногами та металевою частиною молотка по голові, тулубу та кінцівках потерпілої ОСОБА_9 , чим спричинив останній тілесні ушкодження, що виразилися у синцях, ранах, саднах, травматичному набряку м`яких тканин голови, саднах тулубу, синці правого плеча, синці, травматичному набряку м`яких тканин лівої гомілки, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Крім того, 02 жовтня 2019 року приблизно о 13 годині, знаходячись на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, діючи повторно, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно викрав майно, яке належить потерпілому ОСОБА_10 . Після чого, з місця події зник та розпорядився майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 4200 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження; за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.125 КК у виді 100 годин громадських робіт;

- за ч.2 ст.185 КК у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2018 року остаточно призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив пом`якшити призначене йому покарання, оскільки суд не врахував, що він примирився з потерпілим ОСОБА_10 , який є його дядьком. Він офіційно проживає в будинку свого дядька, а тому має такі ж самі права.

Апеляційним судом було вжито заходи щодо здійснення апеляційного розгляду в режимі відеоконференції за участю обвинуваченого ОСОБА_8 . Проте за повідомленням уповноваженої особи ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» обвинувачений ОСОБА_8 відмовився вийти з камери утримання і прибути на судовий розгляд для участі в апеляційному розгляді, у зв`язку з чим такий розгляд здійснено в присутності захисника за відсутності обвинуваченого, який був належним чином повідомлений про дату, місце і час розгляду його апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений не оспорював висновки суду про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК та правильності кваліфікації його діянь за даним епізодом. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

Обвинувачений в апеляційній скарзі фактично не погоджувався з рішенням суду про визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК, вважаючи при цьому, що оскільки він проживав у будинку потерпілого ОСОБА_10 , який є його дядьком, то він мав такі самі права як і його дядько.

Разом з тим, колегія суддів критично ставиться до таких заперечень обвинуваченого, оскільки сам по собі факт проживання обвинуваченого в будинку потерпілого не зумовлює виникнення у обвинуваченого права власності на майно, яке належить потерпілому.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 беззаперечно визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК, пояснивши, що поки потерпілий ОСОБА_10 , який є його дядьком, був відсутній за місцем проживання він викрав належні потерпілому холодильник, карт-сітку та металеві рами.

Потерпілий ОСОБА_10 підтвердив, що виявивши відсутність свого майна, він здогадався, що крадіжку міг скоїти його племінник ОСОБА_8 .

Відтак обставини, на які посилався в апеляційній скарзі обвинувачений, не виключають його кримінальної відповідальності за ч.2 ст.185 КК і висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Не погоджується колегія суддів і з вимогою обвинуваченого в апеляційній скарзі про пом`якшення призначеного йому покарання виходячи з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які віднесено до злочинів невеликої тяжкості та середньої тяжкості, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та сприяння розкриттю злочинів. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Також суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, як особа, яка зловживає алкоголем та схильна до вчинення правопорушень. Крім того, обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Нові два злочини в даній справі обвинуваченим вчинено в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком.

Така стала поведінка обвинуваченого красномовно свідчить про його схильність до вчинення злочинів та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Відтак, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання. Адже призначене обвинуваченому покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Доводи обвинуваченого про примирення з потерпілим ОСОБА_10 не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, відповідно до яких потерпілий із заявою про примирення з обвинуваченим до суду не звертався.

Відтак вирок суду є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4