Справа № 149/2329/19
Провадження №11-кп/801/397/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000213 від 01.06.2019 року,
за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2020 року, яким:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, розлученого, освіта середня, не працюючого, відповідно до ст. 89 КК України не судимого,

-визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 389-2 КК України.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ст. 389-2 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік.

Судом установлено, що постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.11.2018 року, яка набула законної сили 08.12.2018 року, ОСОБА_7 у зв`язку з несплатою аліментів на утримання свої дитини в сумі 24116,10 грн., визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді ста двадцяти годин суспільно корисних робіт.

Вказана постанова суду надійшла на виконання до Хмільницького міськрайонного відділу Філії ДУ "Центр пробації" у Вінницькій області та на підставі п. 13.6 Розділу ХІІІ Порядку виконання адміністративних стягнень у вигляді громадських робіт, виправних робіт та суспільно корисних робіт, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 474/5 від 19.03.2013 року, ОСОБА_7 13.12.2018 року був поставлений на облік.

На виконання п. 13.9 ХІІІ Порядку, ОСОБА_7 13.12.2019 року викликано до органу пробації, де йому було роз`яснено про порядок та умови відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, необхідності сумлінно ставитись до праці, працювати на визначених об`єктах, відпрацювати встановлений судом строк суспільно корисних робіт, які він під особистий підпис зобов`язався виконувати та попереджено, що у разі ухилення від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, він може бути притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 183-2 КУпАП, а в разі злісного ухилення від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт до кримінальної відповідальності за ст. 389-2 КК України.

ОСОБА_7 23.01.2019 року, будучи належним чином ознайомлений з порядком та умовами відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, під особистий підпис отримав направлення від Хмільницького міськрайонного сектору Філії ДУ "Центр пробації" у Вінницькій області за № 42/23/144-19 від 30.01.2019 до КП "Хмільниккомунсервіс" для відбування адміністративного стягнення. Однак, у період часу з 28.01.2019 року по 15.02.2019 року для відпрацювання адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт до КП "Хмільниккомунсервіс" не з`явився. В результаті чого, постановою Хмільницького міськрайонного суду від 24.04.2019 року за ухилення від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт був притягнутий до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту строком сім діб, яке відбував із 30.05.2019 року по 06.06.2019 року у встановленому законом порядку.

Так, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що відповідно до ст. 325-1 КУпАП та розділу ХІ-ХV Порядку повинен дотримуватись встановленого законодавством порядку відбування покарання, діючи з прямим умислом, передбачаючи наслідки своїх протиправних дій та бажаючи їх настання, з метою ухилення від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, після притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 183-2 КУпАП, продовжив ухилятись від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, що виразилось у не прибутті до місця виконання адміністративного стягнення та не відпрацював жодної години суспільно корисних робіт, які йому були призначені постановою Хмільницького міськрайонного суду від 29.11.2018 року, чим злісно ухилявся від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ст. 389-2 КК України, як злісне ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2020 щодо ОСОБА_9 скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу кримінального правопорушення.
В доводах апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не з`ясував з достатньою повнотою усіх дійсних обставин справи та прийняв необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Вважає, що судом прийнято до уваги докази, які не є допустимими, а тому не могли бути прийняті судом до уваги, оскільки вони були подані в копіях завірених не учасником кримінального провадження, та не в оригіналі. Крім того, після притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ст. 183-2 КУпАП він не направлявся органом пробації для виконання суспільно корисних робіт та направлення з вказівкою на яку дату потрібно з`явитись до підприємства для відбування стягнення йому не вручалося. Таким чином вважає, що з врахуванням змісту примітки до ст. 389-2 КК України, відсутня подія та склад кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 не ухилявся від виконання суспільно корисних робіт після притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 183-2 КУпАП. Також звертає увагу і на те, що ОСОБА_7 змінив своє ставлення до виконання батьківського обов`язку по сплаті аліментів, так як сплатив своїй колишній дружині заборгованість в сумі 24800 грн., а також влаштувався на роботу.
Інші учасники кримінального провадження судове рішення не оскаржували.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 та сам обвинувачений ОСОБА_7 подану захисником апеляційну скаргу підтримали та наполягали на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи. Окрім того, обвинувачений ОСОБА_7 суду пояснив, що свою вину у вчиненні даного злочину, так як і в місцевому суді, визнає повністю, а призначені йому судом суспільно корисні роботи не відпрацьовував тому що йому соромно.

Прокурор ОСОБА_6 просив залишити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення, посилаючись на відсутність достатніх обґрунтованих підстав для її задоволення, а вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13.01.2020 року без змін.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу від інших учасників кримінального провадження до суду не надходило.
Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, повторно за клопотанням захисника обвинуваченого викладеного в апеляційній скарзі, дослідивши зазначені ним докази, які досліджувалися судом першої інстанції та на його думку були досліджені з порушенням, колегія суддів апеляційного суду дійшлависновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Відповідно вимог до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла до переконання про необґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про не з`ясування, на його думку, з достатньою повнотою усіх дійсних обставин справи та необґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, а також щодо прийняття судом до уваги доказів, які, на його думку, не є допустимими.
Принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів є однією із загальних засад кримінального провадження. Зміст цього принципу розкрито у ст. 23 КПК, згідно з якою суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, визначених КПК. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Суд оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК).

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису та відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом виходячи зі змісту ст. 23 ч. 2 та ст. 86 КПК означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім як у випадках, передбачених КПК.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції безпосередньо у судовому засіданні дослідив та оцінив докази у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та відповідно правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК України, який обґрунтований доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому частин 1,2,4 ст. 349 КПК України.

Так, зокрема, як убачається зі змісту судового рішення суду першої інстанції, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину передбаченого ст.389-2 КК України за фактичних обставин викладених у обвинувальному акті, визнав повністю. Також суду показав, що в листопаді 2018 він був притягнутий до адміністративної відповідальності за несплату аліментів та йому призначено покарання у виді суспільно корисних робіт. Через деякий проміжок часу його викликали до органу пробації, який розташований по вул. Столярчука між церквою та будівлею міської ради, де йому було роз`яснено порядок та строк який він мав відпрацювати, надано направлення в КП "Хмільниккомунсервіс", яке розташовується по вул. Пушкіна в м. Хмільник. Також його було повідомлено про адміністративну та кримінальну відповідальність за злісне ухилення від виконання робіт. Потім, згідно направлення органу пробації ОСОБА_7 з`явився до КП "Хмільниккомунсервіс", де йому повідомили, що він має виконувати роботу по очищенню дерев в м. Хмільнику. Оскільки виконувати таку роботу йому було соромно, він не з`явився на роботу та в подальшому відмовився від відпрацювання суспільно корисних робіт. Також повідомив, що і надалі не буде відпрацьовувати роботи, оскільки йому соромно. Просив суд не призначати йому суворе покарання.

Правильність викладених у вироку суду таких показів обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив суду апеляційної інстанції.

Окрім того, вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ст. 389-2 КК України, також доведена безпосередньо дослідженими та оціненими судом у судовому засіданні доказами.

Так, відповідно до постанови Хмільницького міськрайонного суду від 29.11.2018 року, ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 120 годин суспільно корисних робіт (а.с.66).

Як вбачається з довідки про проведену бесіду з ОСОБА_7 начальником Хмільницького міськрайонного відділу філії ДУ "Центр пробації" ОСОБА_10 , ОСОБА_7 було ознайомлено з порядком та умовами відбуття адміністративного стягнення у виді 120 годин суспільно корисних робіт. Також, ОСОБА_7 був попереджений про адміністративну та кримінальну відповідальність за ухилення від відбування суспільно корисних робіт, про що свідчить його підпис (а.с.67). Зазначений доказ також повторно досліджений у судовому засіданні судом апеляційної інстанції.

Відповідно до направлення Хмільницького міськрайонного відділу філії ДУ "Центр пробації", ОСОБА_7 було направлено до КП "Хмільниккомунсервіс" для відпрацювання суспільно корисних робіт, яке він отримав 23.01.2019 року, про свідчить його підпис (а.с.69,70). Зазначений доказ також повторно досліджений у судовому засіданні судом апеляційної інстанції.

Наказом КП "Хмільниккомунсервіс" № 6 від 23.01.2019 року про прийняття для відпрацювання адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт підтверджується, що ОСОБА_7 було прийнято до КП "Хмільниккомунсервіс" на роботу для відпрацювання адміністративного стягнення згідно постанови Хмільницького міськрайонного суду від 29.11.2018 року, відбуття стягнення розпочати з 28.01.2019 року, про що ознайомлено ОСОБА_7 під підпис (а.с.71).

З графіку відпрацювання адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт вбачається, що ОСОБА_7 визначено дні роботи з 28.01.2019 року по 15.02.2019 року, по 8 годин в день (а.с.72-73).

З табелів КП "Хмільниккомунсервіс" виходу на роботу ОСОБА_7 за січень-лютий 2019 року вбачається, що ОСОБА_7 жодного дня не працював, не приступив до виконання робіт, допустивши прогули (а.с.74,75).

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення № 8 від 07.02.2019 року, ОСОБА_7 вчинив правопорушення, передбачене ст. 183-2 КУпАП, а саме не прибув до КП "Хмільниккомунсервіс" для виконання суспільно корисних робіт протягом двох днів з дати визначеної у направленні без поважних причин (а.с.77). Зазначений доказ також повторно досліджений у судовому засіданні судом апеляційної інстанції.

Також з письмових пояснень ОСОБА_7 від 22.02.2019 року вбачається, що ОСОБА_7 будучи ознайомлений з порядком та умовами відбування адміністративного стягнення, отримав направлення до КП "Хмільниккомунсервіс», однак до відпрацювання не приступив, оскільки не хотів працювати. Також він був ознайомлений зі ст. 389-2 КК України (а.с.78). Зазначений доказ також повторно досліджений у судовому засіданні судом апеляційної інстанції.

Постановою Хмільницького міськрайонного суду від 24.04.2019 року ОСОБА_7 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183-2 КУпАП та накладено стягнення у виді адміністративного арешту на строк 7 діб (а.с.79).

Таким чином, колегія суддів, задовольнивши клопотання захисника обвинуваченого та повторно дослідивши докази зазначені захисником в апеляційній скарзі, які на його думку були досліджені місцевим судом з порушенням, суттєвих порушень при їх досліджені, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, не вбачає.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що в разі необхідності згідно положень статті 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 у даному кримінальному правопорушенні є беззаперечним доказом його вчинення, а не свідченням його щирого каяття, так як на протязі тривалого часу до дня ухвалення обвинувального вироку відносно нього, він умисно ухилявся від виконання суспільно корисних робіт, що не може свідчити про його щире каяття та про каяття взагалі. Розкаяння передбачає окрім визнання особою факту вчинення злочинних протиправних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах кримінальної провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на час ухвалення судового рішення були відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався виконати покладені на нього обов`язки, відпрацювати призначені суспільно корисні роботи, щиро розкаявся, і його каяття є щирим, а не уявним. Поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, під час досудового розслідування та судового розгляду не свідчить про щире відверте каяття обвинуваченого та про осуд своєї поведінки. Таким чином суд першої інстанції дійшов цілком правильного та обґрунтованого висновку про відсутність обставин, які пом`якшують його покарання.

Також судом обґрунтовано не встановлено обставин, які обтяжують його покарання.

Колегія суддів переконана, що суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 , суд дав вірну оцінку всім зібраним та дослідженим ним доказам у кримінальному провадженні та обґрунтовано виходив з того, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується послідовними показаннями як самого обвинуваченого, так і безпосередньо дослідженими судом доказами у кримінальному провадженні, які повністю узгоджуються з письмовими доказами у провадженні.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду переконана, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК України, які сумнівів у суду не викликають.
Колегія суддів апеляційного суду не може також погодитись з доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що місцевим судом прийнято до уваги докази, які на його думку не є допустимими, оскільки вони були подані в копіях завірених не учасником кримінального провадження, та не в оригіналі, оскільки згідно ч. ч. 3, 4, 5 ст. 99 КПК України стороною обвинувачення надані суду належним чином завірені копії оригіналів документів, які були досліджені судом безпосередньо у судовому засіданні, сумнівів в достовірності яких та правдивості викладеній у них інформації у суду та в інших учасників кримінального провадження, у тому числі і у обвинуваченого, не виникало, а тому дані докази суд обґрунтовано вважає допустимими.
Також колегія суддів вважає безпідставними посилання захисника обвинуваченого про те, що після притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ст. 183-2 КУпАП він не направлявся органом пробації для виконання суспільно корисних робіт та направлення з вказівкою на яку дату потрібно з`явитись до підприємства для відбування стягнення йому не вручалося, оскільки дані спростовуються як дослідженими судом доказами у кримінальному провадженні, так і поясненнями самого ОСОБА_7 , який як в суді першої інстанції, так і в апеляційному судіпояснив, що визнає свою вину у вчиненні даного злочину, а призначені йому судом суспільно корисні роботи він не відпрацьовував тому що йому соромно. Зазначені ОСОБА_7 причини не можуть бути визнані судом поважними, що фактично позбавляють можливості порушника прибути для відпрацювання суспільно корисних робіт.

Посилання в доводах апеляційної скарги захисника на те, що ОСОБА_7 змінив своє ставлення до виконання батьківського обов`язку по сплаті аліментів, так як сплатив своїй колишній дружині заборгованість в сумі 24800 грн., а також влаштувався на роботу, колегія суддів вважає підтвердженням того, що ОСОБА_7 усвідомив своє неправильне відношення до свого батьківського обов`язку та бажає ставати на шлях виправлення. Однак, зазначене не є підставою для скасування судового рішення або ж підставою для виходу суду апеляційної інстанції за межі апеляційних вимог.
Також колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
На думку колегії суддів, у даному випадку саме такий вид та розмір покарання щодо ОСОБА_7 буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Судом першої інстанції проведено судовий розгляд кримінального провадження у відповідності до вимог ч.1 ст.337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводився лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши докази та надавши їм належну правову оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, тому не вбачає достатніх підстав для його скасування, як того просить у своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13.01.2020 відносно ОСОБА_7 за ст. 389-2 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4