Номер провадження: 11-кп/813/783/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційні скарги першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 та прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_10 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року в кримінальному провадженні №0003246 від 17.09.2018 року, -
встановив:

оскаржуваним вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Первомайськ Миколаївської області, громадянин України, не працюючий, з середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:12.07.2011 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч.2 ст. 186 КК України до 6 років позбавлення волі; 23.10.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 119 КК України до 5 років позбавлення волі,

визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення більш суворим покаранням за цим вироком, менш суворого, повністю відбутого, покарання за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 23.10.2018, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з дати затримання, тобто з 10.10.2018 року.

Обрано відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишений без розгляду.
Згідно з вироком районного суду, обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186, КК України, при наступних обставинах.

Так, 17.09.2018, приблизно о 13:17 годин, ОСОБА_8 , знаходячись біля магазину, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Вишневського, 15А, побачив раніше не знайому йому ОСОБА_11 , яка працює та знаходилась у вказаному магазині та у якій на шиї знаходився золотий ланцюжок. В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на відкрите викрадення майна ОСОБА_11 , а саме золотого ланцюжка, на якому знаходився золотий хрестик. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, підійшов до віконця вищевказаного магазину та привернувши увагу потерпілої ОСОБА_11 , проник до іншого приміщення шляхом протягнення своєї правої руки через віконце магазину, через яке шляхом ривку з шиї потерпілої, відкрито викрав золотий ланцюжок вагою 15,15 гр., загальною вартістю 9 483 гривен 29 копійок, після чого, ОСОБА_8 зник з місця вчинення злочину з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд.
Не погоджуючись з вироком районного суду перший заступник прокурора Одеської області ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати вирок районного суду в частині призначення покарання, в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню і тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 3 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення більш суворим покаранням за цим вироком, менш суворого, покарання за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 23.10.2018, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк відбуття покарання відбутий строк у виді 5 років позбавлення волі. Прокурор в своїй апеляційні скарзі зазначає, що судом порушено принцип призначення покарання за сукупністю злочинів, передбачений ст. 70 КК України, внаслідок чого призначене покарання ОСОБА_8 не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення. Також, прокурор вказує, що суд призначаючи занадто м`яке покарання обвинуваченому не врахував суспільне небезпеку засудженої особи і скоєного ним злочину, зокрема, як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_8 скоїв тяжкий злочин з проникненням у приміщення, привернувши увагу продавця магазину ОСОБА_11 не для здійснення покупок, а з метою нападу на потерпілу та вчинивши раптовий ривок зірвав з її шиї золотий ланцюжок з хрестиком. Крім того, прокурор вказує, що на час скоєння злочину обвинувачений притягувався до кримінальної відповідальності та справа стосовно нього перебувала на розгляді суду, що не стало перешкодою для вчинення нового тяжкого злочину. Таким чином, прокурор стверджує, що ОСОБА_8 є особою суспільно небезпечною, не працюючою, проживає без законних джерел прибутку, що вказує на отримання коштів для існування шляхом вчинення правопорушень та у сукупності зазначає його фактичне відношення до скоєного кримінального правопорушення, тобто його повідомлення суду про каяття слід розцінювати як спробу уникнення від відповідальності або суттєво її зменшити. Крім того, прокурор вказує, що на момент ухвалення вироку суду достовірно було відомо, що ОСОБА_8 засуджено Малиновським районним судом м. Одеси від 23.10.2018 року за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України до 5 років позбавлення волі та за вказаним вироком ОСОБА_8 покарання вже відбуто, у зв`язку з чим остаточне призначене покарання ОСОБА_8 за сукупністю злочинів не відповідає тяжкості скоєного ОСОБА_8 злочину та особі обвинуваченого, у зв`язку з чим є м`яким для нього, недостатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, чим істотно порушені вимоги кримінального закону. Так, прокурор вказує, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі визначив його однаковим строковим покаранням, як і за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 23.10.2018 року за ч. 1 ст. 119 КК України, водночас ч. 2 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що суд, вправі визначати остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей Кримінального кодексу України. Таким чином, прокурор стверджує, що принцип призначення покарання за сукупністю злочинів судом першої інстанції порушено, і як наслідок остаточне покарання, обране ОСОБА_8 є занадто м`яким.
Не погоджуючись з вироком районного суду прокурор Одеської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок районного суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі, відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання більш суворим покаранням, менш суворого (повністю відбутого), остаточно призначити покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також ухваленим з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор в своїй апеляційні скарзі зазначає, що судом неправильно призначене кримінальне покарання, в зв`язку з тим, що однакові за видом та розміром покарання поглиненню не підлягають відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання». Крім того, прокурор вказує, що обвинувачений був раніше судимий 12.07.2011 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186 КК України до 6 років позбавлення волі та 23.10.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 119 КК України до 5 років позбавлення волі, а санкція ч. 3 ст. 186 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 4 до 8 років, тобто за більш м`який злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_8 отримав таке ж саме покарання у виді 5 років позбавлення волі, як і за більш тяжкий злочин, передбачений ч. 3 ст. 186 КК України, незважаючи на те, що ОСОБА_8 є раніше судимим за скоєння умисних злочинів, та на те, що він належних висновків для себе не робить та продовжує вчиняти умисні насильницькі злочини майнової спрямованості. Таким чином, прокурор стверджує, що враховуючи особу обвинуваченого, повторність його протиправних дій, суд призначив обвинуваченому покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через свою м`якість.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити та звільнити обвинуваченого з-під варти у залі суду у зв`язку із повним відбуттям покарання; обвинуваченого та його захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в порядку ч.3 ст.349 КПК України. Ці обставини ніким не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.
Статтею 2 КК України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У відповідності до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Статтею 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання з урахуванням характеру та ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , не в повній мірі дотримався вищевказаних вимог Закону та Конвенції.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції у вироку зазначив, що враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, інші обставини справи у їх сукупності, а також обставини, які у відповідності до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема щире каяття, та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Вказані обставини дали суду першої інстанції підстави дійти до висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції його від суспільства, внаслідок чого обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.3 ст. 186 КК України було призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років та відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворим покаранням за цим вироком, менш суворого, повністю відбутого, покарання за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 23.10.2018, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі, яке в свою чергу майже дорівнює мінімальному строку покарання, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 186 КК України.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком районного суду, оскільки це не в повній мірі відповідає характеру та ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винуватого. За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора відносно неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання через його м`якість, є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції взагалі не дав належної оцінки особі обвинуваченого.
Так, обвинувачений ОСОБА_8 до затримання ніде не працював, при цьому перебуваючи у працездатному віці, раніше неодноразово судимий у тому числі і за аналогічний злочин, при цьому на час скоєння злочину обвинувачений притягувався до кримінальної відповідальності та справа стосовно нього перебувала на розгляді суду, що не стало перешкодою для вчинення нового тяжкого злочину.
При цьому, слід звернути увагу, що ОСОБА_8 призначалось покарання у вигляді позбавлення волі, однак ОСОБА_8 після його відбуття продовжував вчиняти злочини, що беззаперечно свідчить про суспільну небезпеку останнього.
Крім того, апеляційний суд враховує, що злочин, вчинений обвинуваченим є дійсно суспільно небезпечним, який відноситься до категорії тяжких злочинів, та міг призвести до негативних наслідків, та посягає на два об`єкти: право власності й особу, а саме її здоров`я, свободу, тілесну недоторканість, які серед інших соціальних благ відповідно до ст.3 Конституції України, є найвищою соціальною цінністю, а також враховує не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що зазначені обставини беззаперечно свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 належних висновків для себе не зробив на шлях виправлення не став, та вчинив новий тяжкий злочини пов`язаний з відкритим викраденням чужого майна, вчинений повторно, поєднаний з проникненням у інше приміщення.
Викладені обставини негативно характеризують особу ОСОБА_8 і свідчать про його підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду, його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах тривалої ізоляції від суспільства і призначання майже мінімального строку покарання є безпідставними.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 є явно несправедливим через його надмірну м`якість та не спрямоване на досягнення цілей та завдань покарання, визначених у ст.50 КК України, а отже не забезпечить виправлення і перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
При цьому, апеляційний суд, не може прийняти до уваги твердження прокурора щодо відсутності обставини, яка у відповідності до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, зокрема щире каяття, з огляду на те, що ОСОБА_8 під час досудового розслідування та під час судового розгляду судом першої інстанції свою вину у скоєнні злочину визнав повністю та щиро розкаявся, що в свою чергу ніяким чином не може свідчити про відсутність у ОСОБА_8 щирого каяття у вчиненому, у зв`язку з чим зазначена обставина,зокрема щире каяття, судом першої інстанції, вірно визначена обставиною, яка пом`якшує покарання.
Разом з цим, апеляційний суд вважає обґрунтованими твердження прокурорів щодо порушення судом принципу призначення покарання за сукупністю злочинів, передбачений ст. 70 КК України, з огляду на наступне.
Так, вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року ОСОБА_8 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення більш суворим покаранням за цим вироком, менш суворого, повністю відбутого, покарання за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 23.10.2018, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Однак, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК Кураїни. Застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд повинен зазначити у вироку, про яке саме покарання йдеться - основне чи додаткове.

Таким чином, зазначені вимоги кримінального процесуального закону при прийнятті оскаржуваного рішення районним судом дотримані не були, оскільки суд неправильно тлумачив закон, який суперечить його точному змісту, зокрема суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі визначив його однаковим строковим покаранням, як і за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 23.10.2018 року за ч. 1 ст. 119 КК України, тобто невірно призначив кримінальне покарання, оскільки однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Положеннями закріпленими в ч. 1 ст. 409 КПК Українирегламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування кримінального закону.
Також, згідно з ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно положень ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Стаття 414 КПК України передбачає, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Пунктом 2 ч.1 ст.420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Прокурори у своїх апеляційних скаргах ставлять вимоги про скасування вироку суду першої інстанції та постановлення нового вироку, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та визначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років.
При цьому учасниками кримінального провадження не оскаржуються фактичні обставини кримінального провадження та висновки суду щодо винуватості ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги прокурорів підлягають задоволенню, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з ухваленням в цій частині нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке буде відповідати тяжкості вчиненого злочину та особі винуватого, а також буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Оскільки на час апеляційного розгляду ОСОБА_8 фактично відбув покарання, він підлягає звільненню в залі суду з-під варти.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:
Апеляційні скарги першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 та прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_10 задовольнити.
Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року в кримінальному провадженні №0003246 від 17.09.2018 року, щодо ОСОБА_8 , засудженого за ч. 3 ст. 186 КК України скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі.
Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворим покаранням за цим вироком, менш суворого, повністю відбутого, покарання за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 23.10.2018, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.
Звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти в залі суду у зв`язку з повним відбуттям покарання.

В решті вирок районного суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на даний вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії даного вироку.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4