Ухвала

Іменем України
30 березня 2020 року

м. Київ

провадження № 51-6237 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника приватного підприємства «Техкомплект» - ОСОБА_4 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 7 лютого 2020 року.

Суть питання та встановлені судом обставини

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання приватного підприємства «Техкомплект» про скасування арешту, накладеногоухвалою слідчого судді у кримінальному провадженні № 0000003 на грошові кошти, що знаходяться на рахунку в ПАТ «Ідея Банк» та який належить ТОВ «Люфт сервіс».

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 7 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника підприємства залишено без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

У касаційній скарзі директор ПП «Техкомплект» просить скасувати вказані судові рішення та призначити новий розгляд клопотання про скасування арешту у суді першої інстанції.

Мотиви суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України обов`язковим для перегляду судових рішень є апеляційний порядок, тоді як право особи на касаційне оскарження судового рішення забезпечується у випадках, визначених законом.

Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 2б-рп/2009).

Судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, зазначено в частинах 1 і 2 статті 424 КПК України. Це стосується вироків та ухвал про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, судових рішень суду апеляційної інстанції, постановлених щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції, а також ухвал суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвал суду апеляційної інстанції, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених КПК України.

Таким чином, право на доступ до Верховного Суду не є абсолютним і підлягає дозволеним обмеженням, зокрема, щодо кола судових рішень, які можуть бути переглянуті у касаційному порядку. Такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, переслідують легітимну мету - ефективний розгляд касаційним судом лише справ відповідного рівня значущості, а також обґрунтовані пропорційністю між застосованими засобами та поставленою метою. Так, предметом касаційного розгляду у кримінальному аспекті переважно виступає дотримання судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального закону при вирішенні питань, пов`язаних з притягненням особи до кримінальної відповідальності, та призначенні покарання, а також забезпечення права на апеляційний перегляд судових рішень у кримінальному провадженні.

Обмеження права на касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції, крім тих, які перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, визначено законодавцем і прямо передбачене процесуальним законом. Таке обмеження відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційним та обґрунтованим.

З касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень вбачається, що представник приватного підприємстваоскаржує ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ПП «Техкомплект» про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді у кримінальному провадженні № 0000003 на грошові кошти, що знаходяться на рахунку в ПАТ «Ідея Банк» та який належить ТОВ «Люфт сервіс», а також ухвалу Львівського апеляційного суду від 7 лютого 2020 року, якою його апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Крім цього, встановлено, що вказані судові рішення були постановлені у порядку виконання судових рішень, оскільки, на момент звернення із клопотанням про скасування арешту, у кримінальному провадженні № 0000003 ухвалено ряд вироків, які набрали законної сили.

З огляду на положення ст. 537 КПК України, вирішення питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі скасування арешту на майно після ухвалення вироку, відноситься до категорії, вказаної у пункті 14 - інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, які вирішуються на стадії виконання вироку.

Питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за правилами розділу VIII КПК «Виконання судових рішень» і порядок їх вирішення врегульовано в статті 539, згідно з якою, за наслідками розгляду відповідного клопотання (подання) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом, суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку. В судових засіданнях з вирішення питань виконання вироку не з`ясовуються питання щодо факту вчинення злочину, наявності достатньої сукупності доказів, кримінально-правової кваліфікації дій засудженого тощо - вони вже з`ясовані на попередніх стадіях кримінального провадження, а тому рішення суду, ухвалені на стадії виконання вироку, не можуть перешкоджати «подальшому провадженню».

Така позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 січня 2019 року (справа № 738/1482/16-к) та висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 18 березня 2019 року (756/9514/15-к).

Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні по справі «Монкорне де Комон проти Франції», процедури, які стосуються виконання вироків не підпадають під дію ст.6 Конвенції (право на справедливий суд) в її кримінальному аспекті розгляду, оскільки рішення з питань застосування, яке набрало законної сили, не зачіпає «спору … про цивільні права і обов`язки» та не має відношення до «пред`явлення кримінального обвинувачення».

Отже, оскаржувані ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року та ухвала Львівського апеляційного суду від 7 лютого 2020 року не перешкоджають подальшому кримінальному провадженню у справі, а тому вони не можуть бути предметом касаційного оскарження.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувані ухвали місцевого та апеляційного судів не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції відповідно до ч.2 ст. 424 КПК України, а тому у відкритті касаційного провадження відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника приватного підприємства «Техкомплект» - ОСОБА_4 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 7 лютого 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_3