Провадження № 1-кс/947/8313/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2020 року

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси Чаплицький В.В., при секретарі судового засідання Четвертак О.І., за участю слідчого Парастюк І.Є., розглянувши в судовому засіданні в місті Одесі клопотання слідчого слідчої групи СУ ГУНП в Одеській області Парастюк І.Є., погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області Драчевським О.С. про арешт майна у кримінальному провадженні №0000778 від 20.12.2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.190, ч.3 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до клопотання, слідчий управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000778 від 20.12.2012, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України.

У ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що 04.04.2001 маючи скрутне фінансове становище, потерпіла ОСОБА_1 звернулась за позикою у розмірі 4000 доларів США до ОСОБА_2 , контакти якого знайшла в оголошені про видачу позики під заставу в газеті. Під час телефонної розмови ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 , що позики видаються лише під заставу нерухомого майна, через велику потребу грошей на лікування тяжко хворого сина, потерпіла погодилась. У той же день до ОСОБА_1 приїхав ОСОБА_2 , який оглянув земельну ділянку та будинок, окрім того, попросив домову книгу та технічний паспорт. В подальшому, у приміщенні нотаріальної контори, ОСОБА_2 ввівши в оману потерпілу ОСОБА_1 укласти дарчу 2 АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на зволодіння будинку потерпілої, продовжив вводити останню в оману, пояснюючи, що договір дарчої носить формальний характер і служить забезпеченням повернення боргу та процентів за користування кредитом, також, договір укладається на ім`я ОСОБА_3 , оскільки він фактично дає в борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США. У цей же день, будучи веденою в оману та не усвідомлюючи настання юридичних наслідків своїх дій, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 договір дарування разом з правовстановлюючими документами на будинок. Протягом усього часу потерпіла ОСОБА_1 щомісяця сплачувала борг, таким чином, потерпіла виплатила ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5800 доларів США разом із процентами.

Однак, з метою заволодіння майном ОСОБА_1 шляхом шахрайства та подальшого узаконення права власності на 2 АДРЕСА_1 частини АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 , діючи по заздалегідь налагодженій схемі «набуття права власності на підставі судових рішень», ОСОБА_5 , який діяв на підставі нотаріальної довіреності від ОСОБА_3 , заключає домашню угоду та «продає» за 75000 гривень 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 та зобов`язується нотаріально оформити до 25.12.2001 договір купівлі-продажу вищевказаної частини будинку.

В подальшому, у 2002 році ОСОБА_6 звертається до Приморського районного суду м. Одеси (ран. Жовтневий районний суд) із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та визнання права власності на 2 АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 та інше майно. В ході судового засідання позивач свої позовні вимоги змінив та просив признати за ним право власності на 2 АДРЕСА_4 та інше нерухоме майно. ОСОБА_5 , який виступав в якості відповідача у судовому засіданні повідомив, що він дійсно отримував від ОСОБА_6 указані грошові кошти та власноруч писав надану позивачем розписку, однак не має часу та грошей на нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу.

Так, 14.02.2002 суддя Приморського районного суду м. Одеси (ран. Жовтневий районний суд) Ярош С.В., справа №2-587/02, задовольнила позов ОСОБА_6 та визнала за ним право власності на 2/5 частини будинку житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_2

В подальшому, 31.01.2003 державні виконавці на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси (ран. Жовтневий районний суд) №2-587/02 примусово виселили потерпілу ОСОБА_1 з 2/5 частини будинку АДРЕСА_2 , чим спричинили останній матеріальної шкоди у великих розмірах.

Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 11.07.2017 наявні обтяження на 2 АДРЕСА_1 частини АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 , за реєстраційними номерами обтяжень: 8308940,зареєстрований 18.12.2008 на підставі постанови слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області про накладення арешту на 2/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами від 15.12.2008 ; 8318488, зареєстрований 22.12.2008 на підставі постанови слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області про накладення арешту на 2/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами; 8374153, зареєстрований 16.01.2009 на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси, від 12.02.2003; 8839101, зареєстрований 26.06.2009 на підставі постанови старшого слідчого ОВС ГСУ МВС України про заборону відчуження 2/5 частин будинку; 11264677, зареєстрований 07.06.2011 на підставі постанови слідчого ОВС ГСУ МВС України від 31.05.2011.

Однак, 11.07.2017 держаним реєстратором Єреміївської сільської ради ОСОБА_7 , всупереч існуючим обтяженням та неможливості у зв`язку з цим проведення на законних підставах будь-яких реєстраційних дій з вказаним об`єктом нерухомості, на підставі заяви ОСОБА_6 та наданим ним акту про знищення об`єкту нерухомого майна, виданого ФОП « ОСОБА_8 » було припинено право власності ОСОБА_6 на 2 АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 .

Наступного дня, тобто 12.07.2017, цим же державним реєстратором Єреміївської сільської ради ОСОБА_7 на підставі підробленого технічного паспорту складеного ТОВ «Технік Проект», зареєстровано «новий» об`єкт нерухомого майна за адресом: АДРЕСА_5 , який у рівних частинах належить ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .

У подальшому, останні на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу 21.07.2017 продали зазначений будинок ОСОБА_10 .

Допитаний свідок ОСОБА_11 , показав, що він є власником АДРЕСА_6 . Зазначений будинок являє собою одноповерхову будівлю із горищем під дахом, власники 2/5 і АДРЕСА_7 частин мають суміжні стіни та спільний дах. Крім того, ніякого знищення 2/5 частин вищезазначеного будинку взагалі не відбувалось, оскільки в разі знищення або реконструкції було б пошкоджено його частину будинку.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 , яка проживає разом з ОСОБА_11 підтвердила покази останнього та заявляла, що ніякого знищення 2/5 частини даного будинку взагалі не відбувалось та додала до протоколу допиту фото будинку № АДРЕСА_2 , зроблені за декілька годин перед проведенням допиту.

Згідно відомостей наданих Київською районною адміністрацією ОМР рішення про присвоєння поштової адреси: м. Одеса, вул. Довга 61А/1 не виносилося.

У зв`язку з цим, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що припинення права власності на 2/5 частини будинку АДРЕСА_2 та реєстрація АДРЕСА_8 , а саме будинку АДРЕСА_5 проведено на підставі підроблених документів, оскільки фактично за вказаними адресами знищення об`єкту нерухомого майна та будівництво на його місці нового не проводилося.

Так, на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2018 слідчим за участю головного спеціаліста інспекційного відділу Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР Сідора Д.Ю. проведено огляд будинку за адресою: АДРЕСА_5 . Під час огляду установлено, що зазначений будинок відповідає технічним характеристикам будинку АДРЕСА_2 на який у кримінальному проваджені накладено арешт. Одночасно з цим, у ході огляду виявлено та вилучено документацію, зокрема квитанції, розрахункові документи щодо сплати комунальних послуг у будинку АДРЕСА_2 , що виписані на ім`я ОСОБА_6 .

З урахуванням сукупності отриманих у ході досудового розслідування відомостей установлено, що будинок АДРЕСА_2 не зносився та на його місці забудови іншого будинку не проводилося, а також рішення про присвоєння поштової адреси цьому будинку за АДРЕСА_5 по АДРЕСА_2 відповідними державними органами не приймалося.

Таким чином, будинок АДРЕСА_9 фактично є одним і тим самим об`єктом нерухомості щодо якого здійснені дії з шахрайського заволодіння ним, а в послідуючому дії пов`язані з незаконною державною реєстрацією права власності на нього за іншою адресою з метою отримання можливості розпорядження ним в обхід існуючих обтяжень (арешту майна).

Слідчий звертається з клопотанням про накладення арешту на майно, з метою збереження речового доказу.

Слідчий в судовому засіданні наполягала на задоволенні клопотання посилаючись на викладені в ньому доводи.

Слідчий суддя, вислухавши слідчого, дослідивши матеріали, надані з клопотанням, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст.2, ст.7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», « ОСОБА_13 ОСОБА_14 та інші проти Греції» та « ОСОБА_15 проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Однак, з матеріалів, доданих з клопотанням вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України.

Так, на думку слідчого судді клопотання про арешт майна не відповідає вимогам кримінального процесуального Закону, з огляду на таке.

Слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України.

Слідчий суддя вважає, що слідчим в клопотанні формально перелічено підстави арешту майна, однак клопотання не містить відповідного обгрунтування необхідності арешту майна.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Звертаючись до слідчого судді 11.06.2020 року з клопотанням про арешт майна, слідчий долучає матеріали кримінального провадження у якому останні слідчі дії проведено в 2018 році.

Крім того, відомості щодо права власності слідчий надає станом на 2017 рік.

За наявних недоліків клопотання та долучених до нього матеріалів слідчий суддя позбавлений можливості повно, всебічно та об`єктивно розглянути його.

Таким чином, клопотання та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, слідчий суддя приходить до переконання, що на теперішній час наявні всі правові підстави для повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, відповідно до вимог ч.3 ст.172 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого слідчої групи СУ ГУНП в Одеській області Парастюк І.Є., погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області Драчевським О.С. про арешт майна у кримінальному провадженні №0000778 від 20.12.2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.190, ч.3 ст.190 КК України - повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Встановити строк для усунення недоліків в сімдесят дві години з моменту отримання повного тексту ухвали.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Чаплицький В. В.