Дата документу 17.09.2019 Справа № 331/2686/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/2686/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1028/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Приморськ Запорізької області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працює на посаді водія автобуса ТОВ «Автосіч», зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04 березня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ст.128 КК України та йому призначено покарання у виді громадських робіт строком 240 (двісті сорок) годин. На підставі ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду від злочину у розмірі 9176,49 грн, моральну шкоду від злочину у розмірі 5000 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 1300 грн, а всього 15476,49 грн.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі захисник просить вищевказаний вирок суду скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про причетність ОСОБА_6 до утворення тілесних ушкоджень потерпілому, а також відсутність в діях ОСОБА_6 ознак необхідної оборони, у зв`язку із таким.

Зібрані та досліджені у судовому засіданні докази не підтверджують показання потерпілого в частині отримання ударів в обличчя, так як під час проведення судово-медичних експертиз, а також дослідження медичних документів з закладів лікування відсутні відомості про будь-які тілесні ушкодження на обличчі потерпілого. Крім того, під час проведення додаткової комісійної експертизи встановлено, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження внаслідок своїх дій, спрямованих на напад на обвинуваченого та подальшого падіння внаслідок невдалого нападу.

Також, зазначає, що поведінка потерпілого, в той час коли він наближався до обвинуваченого, свідчила про агресію та скоєння нападу на обвинуваченого, у зв`язку із чим останній мав право на необхідну оборону, згідно з положенням ст.36 КК України.

Крім того, фізичний контакт між обвинуваченим та потерпілим після нанесення останнім удару не відобразився на відеозаписі, також під час судового розгляду не встановлений причинний зв`язок між фізичним контактом та отриманими тілесними ушкодженнями, однак судово-медичні експерти чітко висловилися у висновку комісійної експертизи про можливість отримання тілесних ушкоджень внаслідок падіння потерпілого на землю, без прискорення.

На думку апелянта, зібрані докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, а тому суд першої інстанції повинен був ухвалити виправдувальний вирок.

Згідно з вироком суду, 09 липня 2015 року, приблизно о 19 годині 10 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись на перехресті вул.Кірова та пр.Леніна в м.Запоріжжя, під час раптово виниклої сварки з раніше йому незнайомим потерпілим ОСОБА_9 на ґрунті особистих неприязних відносин через звинувачення його у створенні аварійної ситуації на проїжджій частині біля зупинки громадського транспорту «вул.Анголенко», діючи зі злочинною недбалістю, не передбачаючи можливого спричинення тілесних ушкоджень, хоча міг і повинен був їх передбачати, завдав ОСОБА_9 один удар кулаком лівої руки та один удар кулаком правої руки по обличчю, від яких ОСОБА_9 впав на асфальт правою стороною корпусу тіла, отримавши при цьому закриті переломи кісток правої гомілки у нижній третині з вивихом стопи назад, закритий перелом верхньої третини правої плечової кістки, що кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, що не є небезпечне для життя, але таке, що спричинило за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 цих вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані по справі докази у їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та пояснив, 09 липня 2015 року він працював за маршрутом водієм автобусу та здійснював рейс із м.Запоріжжя до с. Григорівка. Починаючи рух із зупинки «вул. Базарна», він увімкнув сигнал повороту та виїхав на смугу для руху. Тут він почув звук сигналу та побачив, як автомобіль Ланос йому сигналить, а потім наздоганяє його автобус та у відкрите вікно пасажир автомобіля починає махати руками, щось кричить із вимогою зупинитися. Перед світлофором ОСОБА_10 зайняв його смугу для руху, зменшуючи швидкість, перешкоджаючи йому вільно рухатись. Тоді він вирішив зупинитися, припускаючи, що ОСОБА_10 продовжить рух і конфлікт завершиться, але водій ОСОБА_10 також зупинився на певній відстані спереду від нього, із автомобіля вийшов пасажир та пішов у бік його автобуса. Він також вирішив вийти і став біля дверей водія автобуса. У цей момент чоловік наблизився до нього і одночасно замахнувся рукою у його бік, після чого втратив рівновагу та впав на асфальт на правий бік та сказав, що, здається, він зламав ногу. Тут до них підбіг водій ОСОБА_10 та одразу став голосно кричати та висловлювати обурення. Він вирішив не продовжувати участь у подіях, сів за кермо автобуса та намагався розпочати рух, але водій ОСОБА_10 йому перешкоджав, стоячи перед автобусом на дорозі. Об`їхавши чоловіка, він продовжив рух за маршрутом. Пам`ятає, що потерпілий після падіння переліз на газон із проїзної частини, надати йому допомогу не просив, перебував на місці разом зі знайомими, тому він не вважав необхідним надавати йому допомогу. Цивільний позов обвинувачений не визнав у повному обсязі, наполягаючи на тому, що потерпілому ніяких ударів він не наносив. Останній самостійно впав на асфальт т.я. був у стані алкогольного сп`яніння та не втримав рівновагу на дорозі із схилом та впав через власну необачність. Від застосування Закону України «Про амністію» відмовився.
Незважаючи на невизнання свої вини обвинуваченим ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вина останнього у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, та були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.
Так, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 суду пояснив, що 09 липня 2015 року він їхав разом зі своїми знайомими в автомобілі Ланос по пр.Соборному у м.Запоріжжі, за кермом був його племінник ОСОБА_11 . У місці зупинки громадського транспорту «Вул.Базарна» вони потрапили у аварійну ситуацію через різкий виїзд на проїзну частину маршрутного автобуса із зупинки. ОСОБА_11 посигналив водію автобуса, а через декілька метрів вони зупинились, оскільки водій маршрутки моргав фарами. Тоді він вийшов із салону та пішов до водія автобуса, щоб з`ясувати ситуацію. Підійшовши до водія, останній без будь-яких слів та пояснень несподівано наніс йому удар рукою в обличчя, від якого він не втримав рівновагу та впав на правий бік, відчувши біль у руці та нозі. Водій намагався поїхати, однак його знайомі його зупиняли, але не змогли втримати до приїзду поліції. Після подій він лікувався на стаціонарі, не міг вставати з ліжка та ходити, після всіх подій він зміг вийти на роботу лише 25 грудня 2015 року, що значно погіршило його звичний уклад життя та вплинуло на його матеріальний стан, оскільки він повинен був витрачати гроші на лікування та реабілітацію після перелому. Крім того, він переніс три оперативних втручання через ускладнення перелому, йому встановлювали металічні конструкції у кістки для загоювання, через що він відчував сильний біль. Просив стягнути із обвинуваченого на його користь матеріальну шкоду у розмірі 11301,6 грн та моральну шкоду у розмірі 30000 грн. Наполягав на тому, що він не наносив удари ОСОБА_6 , а підійшов та лише встиг почати розмову, як водій маршрутки наніс йому два удари в обличчя, від яких у нього була розбита губа. Дійсно, у той день він вживав алкоголь (пиво), але у стані сп`яніння не перебував.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показав, що 09 липня 2015 року він їхав на автомобілі Ланос разом із дядьком ОСОБА_9 та своїм знайомим. Проїжджаючи повз зупинку «Вул.Базарна», на його смугу для руху виїхало маршрутне таксі та перекрило йому рух «підрізало», внаслідок чого він був вимушений виїхати на зустрічну смугу для руху для уникнення зіткнення. Обурившись такою поведінкою водія, він став сигналити останньому, водій маршрутки сигналив у відповідь. Тоді проїхавши певну відстань вперед за світлофором, вони зупинилися, а ОСОБА_9 вийшов із автомобіля та пішов до водія маршрутки. У дзеркало заднього виду він побачив, як водій маршрутки наніс ОСОБА_9 два удари в обличчя, від яких дядько впав на асфальт. Підбігши до автобусу, він побачив, що ОСОБА_9 не може встати через біль у нозі та руці, тому став звинувачувати водія у неправомірній поведінці та вимагати залишитися на місці до приїзду поліції, однак останній не реагував на його вимоги, сів у автобус та поїхав.
Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, що 09 липня 2015 року вона супроводжувала дітей з літнього табору. Вони сіли у автобус на зупинці «Вул.Анголенко», після чого автобус почав рух, коли вона почула звук автомобільного сигналу, далі у вікно побачила, що поруч із автобусом рухається автомобіль, пасажир якого визирає з вікна та щось каже водію маршрутки. Через деякий час автомобіль зупиняється, з нього виходить пасажир та підходить до автобусу, який також зупинився, але на певній відстані. Водій автобуса також вийшов із салону та між ними відбувся якийсь конфлікт, однак що саме, вона не бачила, т.я. з автобуса вона не виходила. Далі водій автобуса намагався продовжити рух, але його не пускали знайомі пасажира. Вже потім від інших пасажирів вона дізналась, що конфлікт стався через те, що автобус нібито «підрізав» легковик. Самого факту бійки або нанесення ударів будь-кому вона не бачила.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що 09 липня 2015 року він перебував у салоні маршрутного таксі та пам`ятає, що у той момент, коли автобус став виїжджати з зупинки «Вул. Анголенко», інший автомобіль став йому сигналити, далі вони продовжили рух, але Ланос синього кольору намагався їх наздогнати та «підрізати». Через певну відстань автомобілі зупинилися, а пасажир ОСОБА_10 підійшов до водія автобуса та замахнувся на нього. В цей момент водій автобуса зміг відхилитися від удару, виставивши руку, внаслідок чого пасажир не втримав рівновагу та впав на асфальт. Далі до автобусу підбігли знайомі цього пасажира та тривалий час перешкоджали автобусу продовжити рух, скандалили та кричали, однак водій зміг об`їхати людей, та вони продовжили рух за маршрутом.
Під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції досліджені такі докази:
- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09 липня 2015 року, згідно з яким ОСОБА_9 просить притягнути до відповідальності невідомого чоловіка, який спричинив йому тілесні ушкодження 09 липня 2015 року;
- висновок експерта № 4715 від 20 листопада 2015 року, згідно з яким виявлені у ОСОБА_9 закритий перелом кісток правої гомілки у нижній третині з вивихом стопи назад, закритий перелом верхньої третини правої плечової кістки кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які не є небезпечними для життя, але потягли за собою тривалий розлад здоров`я більше 21 дня, могли утворитися від дії тупого предмету, давність утворення не суперечить строку, вказаному у матеріалах справи;
- висновок експерта № 4716Д від 20 листопада 2015 року, згідно з яким, враховуючи локалізацію виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 , експерт вважає, що йому було спричинено не менше двох травматичних впливів, не виключається можливість утворення тілесних ушкоджень при однократному падінні з висоти власного зросту на плоску тупу поверхню;
- висновок додаткової експертизи № 425/к від 03 січня 2018 року, згідно з яким, враховуючи матеріали стенограми відеозапису подій, не виключається можливість виникнення травми правої гомілки у потерпілого ОСОБА_9 в умовах підгортання стопи назовні, коли він робив крок вперед та ліворуч і послідуючою травмою правого плечового суглобу від послідуючого падіння на праву сторону тіла, будь-яких даних, які дозволяють висловитися про додаткове прискорення від удару в обличчя, прискорення внаслідок неутримання рівноваги чи підгортання стопи після поштовху іншою особою, при проведенні експертизи відсутні.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції досліджено відеозапис з відео регістратора з якого убачається, що автомобіль, на якому встановлений відео реєстратор, рухається по проїзній частині та на певній швидкості наближається до перехрестя вул.Кірова та пр.Соборний. Видно, що на протилежній стороні проїзної частини стоїть припаркований автобус, біля автобусу знаходиться один чоловік ( ОСОБА_6 ). Далі о 19:06:58 потерпілий ОСОБА_9 підходить впритул до обвинуваченого та замахується правою рукою у бік останнього. Обвинувачений робить крок назад, після чого потерпілий проводить рукою у повітрі та робить один крок вперед та ліворуч для втримання рівноваги. Далі обвинувачений має фізичний контакт із потерпілим, деталі якого на відео не відобразились через далеку відстань та низьку якість відеозапису, після чого потерпілий падає на праву сторону тіла на асфальт, спираючись на праву руку, далі займає сидяче положення та тримається за праву ногу руками.
З відеозапису відео реєстратора, встановленого в автобусі, яким керував ОСОБА_6 , вбачається, що на відео зафіксовано момент початку руху автобусу з зупинки «Вул. Анголенко», далі автобус перестроюється у праву смугу, а його випереджає автомобіль Ланос, із якого визирає пасажир, махає руками та щось каже (звуку немає). Автобус продовжує рух за цим автомобілем, через декілька метрів він зупиняється, автомобіль Ланос також зупиняє рух попереду, з нього виходить чоловік з пасажирського сидіння (встановлено, що це ОСОБА_9 ) та направляється у бік автобусу. Через 10 секунд із автомобіля Ланос виходить водій та біжить у бік автобусу, потім повертається, бере телефон та починає телефонувати. В цей момент автобус розпочинає рух заднім ходом, перед автобусом на проїзній частині сидить ОСОБА_9 , водій автомобіля Ланос стоїть перед автобусом та перешкоджає йому рух, однак той об`їзжає чоловіка та їде далі по проїзній частині.
Також судом першої інстанції допитано експерта ОСОБА_14 , який пояснив, що обстеження потерпілого ОСОБА_9 проводилось через певний час після подій, за основу були взяті медичні документи, виявлено пошкодження правої гомілки та правого плеча. Зазначив, що така категорія травм з медичної точки зору повинна супроводжуватися й іншими пошкодженнями, виявлені два переломи є різними за структурою, тому не могли одночасно виникнути при падінні, однак для надання більш точного висновку необхідно дослідження додаткових медичних документів (дисків із КТ дослідженням) та відеозапису ймовірного механізму завдання ударів та падіння.
Отже, дослідивши зазначені докази та визнавши їх достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що зібрані в справі докази не підтверджують пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення, оскільки зміст вироку свідчить про те, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував усі обставини, які відповідно до вимог ст.91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Доводи захисника про те, що зібрані та досліджені докази не підтверджують показання потерпілого в частині отримання ударів в обличчя, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_11 , який показав, що бачив, як обвинувачений ОСОБА_6 наніс потерпілому ОСОБА_9 удари в обличчя, а також показаннями свідка ОСОБА_13 , який показав, що обвинувачений ОСОБА_6 виставив руку, внаслідок чого ОСОБА_9 не втримав рівновагу та впав, а також дослідженим відеозаписом з відео регістратора, з якого вбачається, що обвинувачений мав фізичний контакт з потерпілим.
Твердження захисника про те, що в висновках судово-медичних експертиз та медичних документах відсутні відомості про будь-які тілесні ушкодження на обличчі потерпілого, не спростовують той факт, що обвинувачений ОСОБА_6 дійсно наніс потерпілому ОСОБА_9 удар в обличчя, оскільки з часу первісного обстеження ОСОБА_9 експертом, а саме 17 серпня 2015 року пройшло більше одного місяця після подій, у зв`язку із чим тілесні ушкодження на обличчі потерпілого могли не залишитися через сплив значного періоду часу, тому і не були відображені експертом, про що обґрунтовано зазначив у вироку суд.
Висновок експерта №425/к від 03 січня 2018 року, на який посилається апелянт, також висновків суду не спростовує, більш того, цей висновок оцінювався судом у сукупності з іншими доказами, в т.ч. з показаннями свідків, які були очевидцями подій.
Посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони, передбаченої ст.36 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, детально проаналізувавши ситуацію, яка передувала нанесенню удару ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що обстановку, яка складалася, неможна вважати такою, що вимагала захисту обвинуваченого від суспільно небезпечного посягання, оскільки дії обвинуваченого мали інші мотиви ніж захист. Так, потерпілий лише замахнувся на обвинуваченого, та останній ухилився від удару і одразу наніс удар потерпілому у відповідь. Цим подіям передувала конфліктна ситуація між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 з приводу недотримання обвинуваченим Правил дорожнього руху України.
Покарання обвинуваченому призначено з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України.
Також, судом правильно застосовано положення ст.49 КК України та обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків даності.
Приймаючи до уваги фактичні обставини провадження та наявні в ньому докази, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення цивільного позову, заявленого потерпілим.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим і підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає, оскільки доводи, викладені в зазначеній скарзі, правильності висновків суду не спростовують.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04 березня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ст.128 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4