ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/6787/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3198/19 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Зґвалтування
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Мерефа Харківського району Харківської області, громадянину України, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 25.11.1998р. Харківським районним судом Харківської області за ст.17- ч. 1 ст. 17, ч. 2 ст. 118, ч. 2 ст. 94 КК України (в ред.. 1960 року) до 12 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 07.09.2004 р. на невідбутий строк покарання 2 роки 11 місяців 1 день; 2) 09.10.2006 року Жовтневим районним судом м.Харкова за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 3 ст. 152, ст. ст. 70,71КК України до 14 років позбавлення волі, звільнений умовно достроково 13.12.2017 року на невідбутий строк покарання 10 днів,

який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 152, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 152 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 грудня 2019 року включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.
В апеляційній скарзі, в частині оскарження продовження строку тримання під вартою, із врахуванням доповнень, обвинувачений просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою і ухвалити законне, мотивоване та обґрунтоване рішення.

Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що жоден ризик, заявлений прокурором, ним не доведений та не підтверджений в суді. Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу, вручено обвинуваченому в день судового засідання, а не за 5 днів, як того вимагає КПК України,. Вказує на ряд процесуальних порушень, допущених органами досудового розслідування, зокрема під час затримання обвинуваченого, вилучення його речей, проведення впізнань обвинуваченого потерпілими, тощо. На думку апелянта, обвинувачення щодо нього сфабриковано, пред`явлена йому підозра є необґрунтованою, а докази, зібрані у кримінальному провадженні недопустимими. Крім того, посилається на те, що 09.09.2019 року незаконним складом слідчих суддів Харківського апеляційного суду розглянуто його апеляційну скаргу, оскільки дана колегія суддів вдруге розглянула його апеляційну скаргу на ухвалу про продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

Матеріали судового провадження містять докази про існування інших ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зокрема, незаконно впливати на потерпілих і свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, які поряд із ризиком можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду теж залишаються існувати та вірогідність їх настання є досить високою.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений обвинувачується у вчиненні як тяжких так і особливо тяжких злочинів, а саме злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканності, в тому числі у відношенні неповнолітніх осіб, раніше судимий за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканності, неодноразово відбував покарання у місцях позбавлення волі, що беззаперечно свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого, який на шлях виправлення не став, знову вчинив ряд аналогічних злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому, даних про його особу неодноразово судимий, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав як інтересів суспільства, так і потерпілих.

Що стосується посилання обвинуваченого на відсутність обґрунтованої підозри та вагомих доказів про вчинення ним кримінальних правопорушень, то слід зазначити наступне.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

Окрім того, на підтвердження обґрунтованості підозри, наявні фактичні обставини кримінального провадження дають можливість об`єктивно пов`язати обвинуваченого із вчиненням кримінальних правопорушень (Рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Доводи обвинуваченого в частині недоведеності його вини та недопустимості доказів колегією суддів не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки.

Твердження обвинуваченого про те, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу не було вручено йому та захиснику, як того вимагає КПК України, позбавлені правових підстав, оскільки відповідно приписів ч. 3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.
Вимога про вручення копії клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена.
Доводи обвинуваченого щодо постановлення 09.09.2019 року ухвали незаконним складом слідчих суддів Харківського апеляційного суду також перевірялися в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КПК України суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

Як вбачається, ухвала колегії слідчих суддів Харківського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року, на яку посилається обвинувачений в своїх доповненнях до апеляційної скарги, постановлена під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, за результатами розгляду апеляційної скарги обвинуваченого на іншу ухвалу про продовження строку запобіжного заходу. Між тим, відвід заявлений обвинуваченим колегії суддів, залишений без задоволення.

Відтак, вище вказані доводи обвинуваченого не знайшли свого обґрунтування.

Всі інші вимоги, які зазначені в доповненнях до апеляційної скарги обвинуваченого, на думку колегії суддів, виходять за межі прийнятого судом першої інстанції оскаржуваного рішення та нею не розглядаються. Крім того, питання щодо притягнення до кримінальності відповідальності прокурора та суддів можуть бути перевірені правоохоронними органами у встановленому законом порядку та на підставі окремих звернень обвинуваченого.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 в частині оскарження продовження строку тримання під вартою залишити без задоволення.
Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2019 року про продовження запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді