Справа № 345/1533/18
Провадження № 11-кп/4808/356/19
Категорія ст. 286 ч.2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001662 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 15 липня 2019 року, відносно ОСОБА_8 за ст. 286 ч.2 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні має малолітню дитину, працюючого на посаді менеджера зі збуту ТОВ «Теребовлянський молочний комбінат», раніше не судимого,-

в с т а н о в и л а :

Обвинувачений ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини у вчиненні ним кримінального правопорушення, вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного вироку та при призначенні йому покарання не дотримано вимог ст. 50, ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості, у зв`язку з чим вважає, вирок суду необґрунтованим з підстав невідповідності призначеного судом основного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Зазначає, що суд належним чином при призначенні йому покарання не врахував те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується по місцю проживання та роботи, на утриманні має малолітню дитину, свою вину у вчиненому визнав повністю, добровільно відшкодував потерпілому завданні збитки.

Просить вирок Калуського міськрайонного суду від 15 липня 2019 року змінити. Призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі строком на один рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк один рік. В решті вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_11 не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого, вважає, що вирок Калуського міськрайонного суду від 15.07.2019 року щодо ОСОБА_8 за ст. 286 ч.2 КК України є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі врахував те, що злочин вчинений обвинуваченим, згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, а також те, що ОСОБА_8 вчинив його у стані алкогольного сп`яніння.

Однак, під час апеляційного розгляду в порядку клопотання прокурор ОСОБА_7 подав заяву від прокурора Калуської міської прокуратури ОСОБА_11 від 24.09.2019 року про відмову від апеляційної скарги поданої на вирок Калуського міськрайонного суду від 15.07.2019 року щодо ОСОБА_8 .

Заслухавши думку учасників апеляційного провадження, колегія суддів порадившись на місці постановила закрити апеляційне провадження, за апеляційною скаргою прокурора Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 15 липня 2019 року, відносно ОСОБА_8 за ст. 286 ч.2 КК України, у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги прокурора.

За вироком суду ОСОБА_8 , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Цивільні позови залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 4576,00 грн. витрат за проведення експертиз.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що 07.12.2017 близько 16.30 год. обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався в с. Боднарів Калуського району дорогою державного значення Н-10 сполучення Стрий-Чернівці-Мамалига у напрямку м. Івано-Франківськ. Перед АЗС «Opal» в с. Боднарів Калуського району, де ділянка дороги має підйом та заокруглення у праву сторону, на якій наявна горизонтальна розмітка 1.1 ПДР України, ОСОБА_8 , рухаючись на даній ділянці дороги, проявив неуважність, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із автомобілем марки «Mersedes-Benz 210D», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався у напрямку м. Калуш.

Такими своїми діями ОСОБА_8 допустив порушення Правил дорожнього руху, зокрема:

-п. 2.3 «б», який визначає, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі;

-п. 2.9 «а» згідно якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;

-п. 14.6 «г» яким передбачено, що обгін заборонено у кінці підйому, на мостах, естакадах, шляхопроводах, крутих поворотах та інших ділянках доріг з обмеженою оглядовістю чи в умовах недостатньої видимості;

-п.п. 1.1 п. 34, який визначає, що вузька суцільна лінія поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено; позначає межі місць стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей.

Внаслідок порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, а саме: травма хребта з переломами остистих відростків 6-го та 7-го шийних хребців та дужки 6-го хребця справа, що згідно висновку експерта відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що є небезпечними для життя в момент спричинення.

В порядку ст. 345 КПК України головуючим суддею було з`ясовано чи вручена обвинуваченому ОСОБА_8 пам`ятка про його права і обов`язки, чи зрозуміло йому їх зміст, та чи є необхідність у їх роз`ясненні.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 , підтримали свою апеляційну скаргу просили її задовольнити;

- прокурор заперечив з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , просив залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін;

- потерпілий ОСОБА_10 з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , покладається на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто в порядку ст.349 ч.3 КПК України, де судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинуваченим було подано письмову заяву від 08.07.2019 року ( а.с. 116), із змісту якої вбачається, що обвинувачений правильно зрозумів зміст обставин кримінального провадження, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому розслідуванні, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ст.349 ч.3 КПК України, а тому вирок суду у цій частині не переглядатиметься судом апеляційної інстанції.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у кримінальному провадженні доказами.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Даних вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції, дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Тому на думку колегії суддів, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі з приводу того, що при призначенні йому покарання, судом першої інстанції не в повній мірі враховано всі пом`якшуючі обставини та дані про особу винного, є безпідставними, оскільки всі переліченні обвинуваченим в апеляційній скарзі пом`якшуючі обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 було враховано характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який за місцем проживання та роботи характеризується позитивно (а.с. 123,129), на «Д» обліку в психіатра та нарколога не перебуває (а.с. 125), вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.с. 120), на утриманні має малолітню дитину (а.с. 126), повністю відшкодував завдані збитки потерпілому (а.с 128,134) та думку потерпілого ОСОБА_10 , який під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції зазначив, що жодних претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_8 не має, кошти в рахунок погашення цивільного позову від обвинуваченого отримав, а тому просив суд суворо його не карати.

Також судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 в силу ст. 66 КК України : повне визнання вини, щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Окрім цього, судом першої інстанції було враховано те, що ОСОБА_8 хоч і вчинив необережний, проте тяжкий злочин, при цьому, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується довідкою з ОНД, свідомо сів за кермо автомобіля, чим поставив у небезпеку не тільки своє життя та здоров`я, але й інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого сталась дорожньо транспортна пригода в результаті якої потерпілий ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України, тому доцільності в призначенні більш суворого покарання колегія не вбачає.

Окрім цього, апеляційним судом не встановлено підстав, передбачених ст. 409 КПК України для зміни вироку суду першої інстанції, так як суд призначив обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ст. 286 ч.2 КК України, як і не встановлено обставин для застосування ст.75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , слід залишити без задоволення, а вирок Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 15 липня 2019 року без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити - без задоволення, а вирок Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 15 липня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5