ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2036/19 Справа № 202/4077/14-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000672 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Октябрьське, Октябрьського району, Кустанайської області, громадянина України, одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровськавід 16травня 2019 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі п. "в" ст.1 Закону України „Про амністію у 2014 році від 08 квітня 2014 року звільнено ОСОБА_10 від відбуття призначеного вироком суду основного та додаткового покарання.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 78 875,83 гривень за рахунок спричиненої майнової школи та 200 000 гривень за рахунок спричиненої моральної шкоди.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним у тому, що 17 червня 2013 року, близько 21 години 47 хвилин, він, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2107, державний номер НОМЕР_1 , рухався по Слобожанському проспекту в Індустріальному районі м. Дніпро з боку Мануйлівського проспекту в напрямку вул. Столєтова.
Під час руху, обвинувачений ОСОБА_10 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, рухаючись із швидкістю близько 65 км/год., яка перевищує максимально дозволену швидкість руху для населеного пункту, неправильно оцінив дорожню обстановку, що склалася, при наближенні до дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості»-40 км/год, не виконав вимоги цього знаку, не знизив швидкість керованого ним автомобіля, чим позбавив себе можливості при виникненні небезпеки для руху своєчасно зупинити керований ним автомобіль.
Далі обвинувачений ОСОБА_10 під час виявлення небезпеки для руху, а саме зміни дорожньої обстановки у вигляді пішохода ОСОБА_12 , який переходив проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля та наближався до його смуги руху, не своєчасно застосував заходи екстреного гальмування, знизивши в зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості»-40км/год. швидкість керованого ним транспортного засобу до швидкості 44,2...43,7 км/год., тим самим продовжуючи перевищувати максимально дозволену швидкість руху на даній ділянці дороги. В ході розвитку цієї дорожньої ситуації, водій ОСОБА_10 не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, проявив злочинну самовпевненість, перестав зменшувати швидкість руху автомобіля, а замість цього змінив напрямок руху автомобіля шляхом відвороту керма ліворуч у бік напрямку руху пішохода ОСОБА_12 , в результаті чого напроти будинку АДРЕСА_2 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 .
Внаслідок наїзду потерпілому ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: - тяжкої відкритої черепно-мозкової травми, забію головного мозку 3 ступеню, перелому скроневої та тім`яної кісток праворуч, пневмоцефалії, відкритого перелому нижньої щелепи: ментального ліворуч, праворуч -в області гілки, розриву слизової оболонки в ментальній області ліворуч, розриву шкіри зовнішнього слухового проходу, вушна кровотеча, з розвитком загрозливих для життя явищ (втрата свідомості - кома 1-2 ступеню та порушення зовнішнього дихання - трахеотомія), з розвитком у посттравматичному періоді часткової атрофії обох зорових нервів, нейропатії 7-ї пари черепних нервів, лівостороннього геміпарезу, посттравматичної двохсторонньої сенсоневральної туговухості та посттравматичного двохстороннього середнього отиту; закритої тупої травми грудної клітини: закритого перелому заднього відрізку 2 ребра праворуч з розвитком правостороннього пневмотораксу та шокової легені 2-го ступеню; закритого перелому обох кісток лівого передпліччя у верхній та середній третині зі зміщенням, вивих голівки променевої кістки ліворуч; закритого перелому лівої плечової кістки у нижній третині зі зміщенням відламків; закритого багатоуламкового перелому на всьому протязі діалізу правої великогомілкової кістки та голівки малогомілкової кістки зі зміщенням відламків; відкритого перелому лівої стегнової кістки у середній третині зі зміщенням по ширині, довжині та заходженням відламків під кутом, рваної рани лівого стегна; рваних ран верхніх та нижніх кінцівок; які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних до життя.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_10 , керуючи транспортним засобом - автомобілем ВАЗ-2107, не виконав вимоги п. п. 1.5, 2.3 б), 10.1, 12.3, 12.9 б) та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості»-40 км/годину розділу 33 Правил дорожнього руху, що у сукупності знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16травня 2019 року скасувати.Ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_10 вважати засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, звільнивши останнього від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі та додаткового позбавлення права керування транспортними засобами на підставі п. в ст. 1 ЗУ Про амністію у 2014 році від 08 квітня 2014 року.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вищевказаний вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що як під час досудового розслідування, так і судового розгляду даного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_10 винним у скоєнні даного кримінального провадження себе не визнав, заподіяну шкоду не відшкодував та навіть не вибачився за скоєне перед потерпілим. За таких підстав суд першої інстанції, за відсутності будь-яких обставин, пом`якшуючих покарання, та належного мотивування призначив водію ОСОБА_10 мінімальне покарання, передбачене санкцією статті.
Звертає увагу, що обставини вчиненого злочину та спосіб його скоєння, поведінка обвинуваченого в процесі та після його вчинення свідчать про високий ступінь небезпечності злочинного діяння та визначають відношення ОСОБА_10 до загально -прийнятих моральних та людських цінностей;

- захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок Індустріального районного суду міста Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року щодо ОСОБА_10 скасувати. Кримінальне провадження відносно останнього закрити у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в оскаржуваному вироку суд першої інстанції зазначив, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_10 обвинувачується в порушенні правил безпеки дорожнього руху, яке виразилося в тому, що він, керуючи транспортним засобом - автомобілем ВАЗ-2107, не виконав вимоги п. п. 1.5, 2.3 б), 10.1, 12.3, 12.9 б) та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості »-40 км/годину розділу 33Правил дорожнього руху. За таких обставин суд повинен був з`ясувати, хто ж створив зазначену аварійну обстановку: водій ОСОБА_10 чи пішохід ОСОБА_12 виходячи з того, як зазначено в постановах слідчого про призначення судово-технічної експертизи та у висновках експертиз, що обвинувачений рухався на зелене світло світлофора, а потерпілий - на червоний сигнал світлофора. Окрім того, суд першої інстанції не врахував той факт, що відносно пішохода ОСОБА_12 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17.06.2013 на пр. ім..Газети «Правда» в м. Дніпропетровськ, було складено адміністративний протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення.
Вказує, що суду належало з`ясувати, які порушення ПДР було допущено кожним з учасників дорожньо-транспортної події, чи існував причинно-наслідковий зв`язок між їхніми діями та наслідками, що настали, чи існувала технічна можливість уникнути цих наслідків в разі дотримання вимог ПДР водієм ОСОБА_10 і пішоходом ОСОБА_12 . Без з`ясування цих обставин і оцінки їх у вироку посилання суду на висновки експертиз про те, що в діях водія ОСОБА_10 вбачається невідповідність вимогам Правил дорожнього руху, не можна визнати переконливими, і про необхідність з`ясування цих обставин вже зазначалось раніше в ухвалах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року та від 04 травня 2016 року.
Зазначає, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів стосовно того, що ОСОБА_10 не діяв відповідно до вказаних вимог ПДР, як і судом першої інстанції в оскаржуваному вироку не наведено достатніх мотивів для визнання достовірним вказаного пункту обвинувачення, що напряму залежить від доведеності порушення ОСОБА_10 п. 12.3 ПДР, що підтверджується висновком комісійної комплексної судової автотехнічної ескпертизи №5/10.1/6.1-1087/1087а від 31.01.2017 року. Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку взагалі проігнорував вказаний пункт експертного висновку, не надавши йому оцінку, проте необгрунтовано, при наявності діаметрально протилежних висновків стосовно зміни напрямку руху ОСОБА_10 , зазначив, що згаданий висновок комісійної експертизи не суперечить висновкам експертних досліджень, виконаних експертом ОСОБА_13 .
Апелянт вважає, що суд не дав висновкам автотехнічних експертиз належної оцінки з точки зору достатності наданих експерту об`єктів дослідження, повноти, всебічності, наукової обґрунтованості та відповідності матеріалам кримінального провадження. Зокрема, суд не з`ясував, на підставі яких саме фактичних даних, методик і розрахунків експерт дійшов висновку про час руху пішоходу ОСОБА_12 на вказаній ділянці проїзної частини дороги з моменту виникнення безпеки для водія ОСОБА_10 до місця наїзду, а висновками авто-технічних експертиз взагалі не дано відповіді на питання, чи можливо з технічної точки зору, щоб автомобіль ВАЗ-2107, який рухався зі швидкістю 60 км/год, за вказаних обставин міг уникнути наїзду на нього.
Вказує, що вихідні дані для проведення такої експертизи випливають із показань ОСОБА_10 , даних протоколу огляду місця події та відео запису зазначеної ДТП. При необхідності за певних умов додаткові дані можливе здобути під час проведення слідчого експерименту за участю водія ОСОБА_10 за дорученням суду та проведення повторної автотехнічної експертизи, але таке питання навіть не порушувалось перед експертом під час досудового розслідування і судового розгляду, хоча необхідність у цьому була.
Звертає увагу, що з урахуванням розбіжностей в показаннях ОСОБА_10 щодо напрямку руху пішохода та місця наїзду на нього, як вони зі слів останнього зафіксовані на схемах до протоколу огляду місця ДТП і до протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , суд повинен був з`ясувати причину таких суперечностей, за допомогою експерта дослідити дані протоколу огляду місця події, схеми до нього, а також дані відео запису ДТП.
Призначивши комісійну комплексну авто технічну експертизу, суд надав комісії експертів Дніпропетровського НДЕКЦ всі матеріали кримінального провадження, в тому числі й відеозаписи з камер спостереження, якими було зафіксовано ДТП за участю водія ОСОБА_10 та пішохода ОСОБА_12 , а при призначенні всіх попередніх авто технічних експертиз, експерту надавалися лише вибіркові матеріали.
З цього, на думку захисту, випливає твердження про більшу достовірність висновку комісійної комплексної судово-автотехнічної ескпертизи №5/10.1/6.1- 1087/1087а від 31 січня 2017 року та її перевагу над попередніми авто технічними експертизами (№70/27-90 від 25 лютого 2014 року; №70/27-180 від 21 березня 2014 року та №5/10.1-165 від 31 березня 2016 року). Разом з цим при допиті в судовому засіданні вказана комісія експертів, кожен окремо, підтвердили неможливість надання відповіді на задані питання через те, що їм було недостатньо вихідних даних, при цьому в оскаржуваному вироку суд першої інстанції безпідставно зазначив, що висновок комісійної комплексної судової авто технічної експертизи №5/10.1/6.1-1087/1087а від 31 січня 2017 року не суперечить висновкам попередніх автотехнічних експертиз, виконаних експертом ОСОБА_13 .
Наявність вказаних невирішених питань свідчить про неповноту досудового розслідування та попередніх судових розглядів, а також наявність обгрунтованих та розумних сумнівів у винуватості ОСОБА_10 в інкримінованому йому злочині. Цю неповноту мав усунути суд першої інстанції. Можливо це було тільки в разі проведення додаткових слідчих експериментів з ОСОБА_10 та свідками події, про що неодноразово наголошував суд апеляційної інстанції (ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року та 04 травня 2016 року) та подальшому призначенні авто технічної експертизи з урахуванням отримання даних, яких не вистачало експертам для надання відповіді на поставлені питання. З метою усунення вищевказаної неповноти суд першої інстанції 09 червня 2017 року виніс ухвалу, якою доручив органу досудового розслідування провести слідчий експеримент з обвинуваченим ОСОБА_10 , потерпілим ОСОБА_12 , свідком ОСОБА_14 щодо обставин ДТП, у скоєнні якої обвинувачувався ОСОБА_10 , в умовах, максимально наближених до умов, які були у день ДТП - 17 червня 2017 року, і в ході слідчого експерименту відтворити дорожню обстановку, що відбувалась під час настання події ДТП, з урахуванням часу доби та наявності усіх необхідних дорожніх знаків. Але з потерпілим ОСОБА_12 слідчий експеримент не проводився через те, що він не пам`ятає обставин ДТП, зі свідком ОСОБА_14 слідчий експеримент не проводився з причин, які так і не були встановлені в суді, тобто слідчий просто не виконав доручення суду. З обвинуваченим ОСОБА_10 слідчий експеримент проведено не було, точніше не було досягнуто його мети: виїздом на місце ДТП (за участю слідчого, експерта, понятих, ОСОБА_10 та захисника), було встановлено, що обстановка на місці ДТП кардинально змінилася - немає світлофора, пішохідного переходу, дорожніх знаків, полоси проїзної частини розділені суцільним парканом тощо. На запит органу досудового розслідування від Дніпровської міської ради було отримано довідку, що відновлення обстановки на місці ДТП коштуватиме порядку 1,5 мільйони гривень, на що кошти в бюджеті відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції дійсно, як зазначалося в оскаржуваному вироку, опинився в ситуації, коли відсутні можливості для перевірки обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Даних, необхідних для проведення експертизи та відповіді на питання щодо відповідності дій ОСОБА_10 . Правилам дорожнього руху України, так і не було отримано.
З приводу інкримінованих ОСОБА_10 порушень п.12.9 ПДР та дорожного знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» захисник зазначає, що час, необхідний для зниження швидкості автомобіля категорії М (ВАЗ-2107) з 43,7 - 44,3 км/год до 40 км/год складає 0,146с 0,151с. Вважає, що за такий час швидкість ОСОБА_10 на момент в`їзду в зону дії знака знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» вже могла становити допустимі 40 км/год. Принаймні протилежного сторона обвинувачення довести не змогла.
Також вказує, що у разі, коли дорожні знаки обмеження руху 3.29 та 3.31 встановлені без проведення дорожніх робіт або залишені після їх завершення, водій не може бути притягнений до відповідальності згідно із законодавством за перевищення встановлених обмежень швидкості руху. Фактично ремонтних (дорожніх) робіт на ділянці дороги, де відбулася ДТП за участю ОСОБА_10 не проводилося. Проте суд першої інстанції не звернув увагу на лист Сектору ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 10.03.2016 року про те, що до компетенції Сектору не входить контроль за проведенням робіт з будівництва надземного пішохідного переходу. Тобто, узгодження тимчасової схеми організації дорожнього руху у зв`язку з проведенням робіт з будівництва надземного пішохідного переходу ще не свідчить про фактичне проведення таких робіт. Обставини щодо фактичного проведення дорожніх робіт на ділянці, де відбулася ДТП за участю ОСОБА_10 , мав дослідити суд першої інстанції, проте зробив висновки про наявність таких робіт, що не відповідає фактичним обставинам. Так само суд першої інстанції не зважив і на довідку КП «Дніпродорсервіс» Дніпропетровської міської ради № 190 від 22.05.2014 року, згідно з якою на відрізку і в напрямку руху від Центрального мосту до вул. Столетова проїжджа частина була поділена парапетною огорожею та дорожньою розміткою на чотири смуги руху. Не зважив суд першої інстанції і на ДСТУ 4100, згідно з яким на дорогах з двома і більше смугами для руху в одному напрямку знаки, встановлені з правого боку дороги, потрібно дублювати. Дублюючі дорожні знаки, повинні встановлюватись на розділювальній смузі, а в разі її відсутності - над дорогою або лівому боці дороги, якщо для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги. Це ж саме зазначається і в довідці Сектору Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 08.06.2016 за № 37/22-22аз.
Також суд першої інстанції не дав оцінку твердженням сторони захисту про порушення регламентованої ДСТУ 4100 черговості розміщення дорожніх знаків на одній опорі. На тій же опорі було розміщено і світлофор, світло якого могло завадити ОСОБА_10 побачити найменування розміщеного під ним дорожнього знаку «3.29», а суд першої інстанції не розглянув можливість обмеження ОСОБА_10 видимості через нічний час доби, відмовивши адвокату ОСОБА_15 в задоволенні його клопотань про проведення додаткових експертиз.
Також суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 стосовно відсутності ремонтних робіт та звуження дороги на ділянці дороги, де відбулася. Так само суд першої інстанції не надав оцінку твердженням ОСОБА_10 про обмеження йому видимості парапетною огорожею, встановленою між двома смугами руху в напрямку руху від Центрального мосту до вул. Столетова.
Відкидаючи слушні аргументи сторони захисту щодо встановлення обмежувальних знаків дорожнього руху буз проведення фактичних будівельних робіт, а також в порушення норм стандартизації, суд першої інстанції лише зазначив, що стороною захисту не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 надійшли заперечення від представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_18 - адвоката ОСОБА_9 , в яких останній просить залишити дану апеляцію без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16.05.2019 року - без змін.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, заперечувала проти задоволення апеляції захисника.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Представник потерпілого вважав вирок суду законним та обгрунтованим та просив його залишити без змін.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що судове слідство у справі проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необґрунтованими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2016 року вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року було скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції, під час якого судом у відповідності до вимог статті 10 КПК України було створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, сторони користувалися рівними правами і свободою в наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.
В даному випадку апеляційним переглядом встановлено, що суд першої інстанції під час нового судового розгляду, здійснюючи судове провадження згідно з вимогами розділу IV КПК України, з урахуванням положень ч.3 ст. 415 КПК України, згідно якої висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізував докази у цьому кримінальному провадженні, дав їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, повністю усунув недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, та з дотриманням прав учасників процесу, перевіривши доводи сторін обвинувачення та захисту, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17, 370 КПК України, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постановив законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено. Відповідно не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винності ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за який він засуджений, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.
Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів у викладених висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, технічного носія інформації фіксування судового провадження та журналу судового засідання встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав обвинуваченого, потерпілих, свідків, спеціаліста, експертів, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
На підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , покази допитаних під час судового розгляду експертів ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , а також на матеріали письмових документів, а саме: протокол перегляду відеозапису від 09 квітня 2014 року з фото-таблицею до нього (Т.2 а.п. 117), протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 17 червня 2013 року зі схемою та фото-таблицею до нього (Т.1 а.п.3-9), протокол огляду відеозапису від 27 червня 2013 року (Т.1 а.п.36), протокол огляду відеозапису від 12 липня 2013 року (Т.1 а.п.56), протоколом огляду відеозапису від 23 серпня 2013 року (Т.1 а.п. 95), протокол проведення слідчого експерименту від 02 жовтня 2013 року за участю ОСОБА_10 зі схемою та фото-таблицею до нього( Т. 1 а.п. 99-104), протоколом проведення слідчого експерименту від 12 лютого 2014 року зі схемою та фото-таблицею до нього за участю свідка ОСОБА_14 (т.1 а.п. 117-126), протоколом огляду відеозапису від 14 березня 2014 року зі схемою до нього (Т. 1 а.п. 194-202), висновок судово-медичної експертизи №636е від 25 лютого 2014 року щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_12 (Т.1 а.п. 129-134), висновок судової автотехнічної експертизи №70/27-90 від 25 лютого 2014 року (Т.1 а.п. 138-140), висновок експерта №70/27-180 від 21 березня 2014 року (Т.1 а.п. 207-210), висновок судової автотехнічної експертизи №5/10.1-165 від 31 березня 2016 року (Т.4 а.п.101), висновку комісійної судової автотехнічної експертизи №5/10.1/6.1-1087/1087а від 31 січня 2017 року (Т.4 а.п. 170-178).
Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочинного діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого доводи про те, що в діях ОСОБА_10 відсутній склад інкримінованого йому злочину, та що у провадженні немає об`єктивних доказів, які вказують на його вину.
Як убачається з матеріалів провадження, свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні надав покази з приводу того, що у вечірній час, 17 червня 2013 року, він знаходився у автомобілі на пр. Слобожанський у м. Дніпро на протилежній стороні проспекту від місця ДТП, очікуючи на зелений сигнал світлофору з метою перейти дорогу, та бачив хлопця який переходив дорогу з великою пляшкою води, а через деякий час почув звук удару, та побачив що на вказаного хлопця здійснив наїзд автомобіль ВАЗ-2107, державний номер НОМЕР_1 . Також свідок пояснив, що до зеленого сигналу світлофору, який би дозволив рух пішоходам залишалось ще близько 20 секунд, момент наїзду автомобілем на потерпілого, він не бачив.
Дані свідчення підтверджуються й показами свідка ОСОБА_20 , який суду пояснив, що 17 червня 2013 року у вечірній час, їхав по пр. Слобожанському у м. Дніпрі у бік центру міста у середній смузі руху, та під`їжджаючи до світлофору приблизно за 50 метрів, йому ще горів зелений сигнал світлофору. Раптово, він почув звук удару та побачив, що ліворуч в протилежному напрямку гальмував автомобіль ВАЗ-2107, бордового кольору, та побачив як зазначений автомобіль наїхав на хлопця.
Вищезазначені показання цілком відповідають і поясненням свідка ОСОБА_14 , який суду повідомив, що 17 червня 2013 року в вечірній час став свідком того, як на пр. Слобожанський у м. Дніпро автомобіль ВАЗ-2107 скоїв наїзд на хлопця, який переходив дорогу із великою пляшкою води на плечі поза межами пішохідного переходу. Також свідок ОСОБА_14 повідомив що за його участю проводився слідчий експеримент, в ході якого він вказав на місце наїзду на пішохода.
Також в судовому засіданні після дослідження відеозаписів дорожньо транспортної пригоди, був допитаний в якості спеціаліста ОСОБА_24 , який пояснив, що для проведення експертного дослідження надавався відеозапис з камер сайту "Дніпроком", який містить обставини ДТП, що мало місце 17.06.2013 року на пр. ім. Газети Правда (пр. Слобожанський) у м. Дніпрі. Записи з даних камер зберігаються на сервері 5 діб. У верхньому лівому кутку - відео-протокол маскується записами часу, відхилення від часу не буває та час на відеозапису відповідає реальному часу, однак при архівації файлу деякі кадри прибираються, з метою зменшення об`єму файлу, однак система видаляє лише зайві однакові кадри, а саме час, тобто кількість хвилин та секунд відображає реальний час.
Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_13 підтвердив суду свої висновки, пояснив суду, що проведені ним автотехничні дослідження по кримінальному провадженню доповнюють один одного, не суперечать, взаємопов`язані та свідчать про порушення п.п. 12.3, 10.1 Правил дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_10 , що знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.
Судові експерти ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 під час судового розгляду також, кожен окремо, підтвердили висновок комісійної судової автотехнічної експертизи №5/10.1/6.1-1087/1087а від 31 січня 2017 року, який вони проводили, та пояснили, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 знаходився в зоні дії знаку 3.29 Правил дорожнього руху України та рухався зі швидкістю приблизно 43,7-44,3 км/год, що було перевищенням швидкості для керування транспортним засобом на вказаній ділянці, на момент в`їзду у зону дії знаку 3.29 рухався з перевищенням швидкості. В ході проведення вказаної експертизи вони досліджували запис з сайту "Дніпроком" який містить обставини ДТП, та виходячи з даного відеозапису встановлено що на пішохода здійснено наїзд у другій смузі руху, на деякій відстані від пішохідного переходу.
Правильність та об`єктивність вищезазначених доказів підтверджується також матеріалами письмових документів, які містяться в матеріалах провадження, а саме:
- протоколом перегляду відеозапису від 09 квітня 2014 року з фото-таблицею до нього (Т.2 а.п. 117), відповідно до якого, було оглянуто відеозапис камери спостереження "Життя міста Дніпропетровська Онлайн" на ділянці дороги по пр. ім. Газети Правда (пр. Слобожанський) пішохідного переходу від будинку №2 до кафе "Макдональдс", який було знято о 21 годині 47 хвилин. Вказаний відеозапис відображає як з боку вул. Новоселівської в сторону Центрального мосту з боку буд. №4 по пр. ім. Газети Правда (пр. Слобожанський) рухається пішохід з вантажем на правому плечі та о 21:47 годині 17 секунді він виходить за металеву огорожу та о 21:47 годині 18 секунді він ступає на проїзну частину просп. ім. Газети Правда (пр. Слобожанський) за зоною дії розмітки пішохідного переходу та у подальшому вбачається, як автомобіль ВАЗ 2107 застосовує гальмування і доїхавши до розмітки пішохідного переходу починає маневр об`їзду пішохода та скоює наїзд на пішохода;
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події від 17 червня 2013 року зі схемою та фото-таблицею до нього (Т.1 а.п.3-9), згідно якого було оглянуто ділянку місцевості по пр. ім. Газети Правда ( пр. Слобожанський), де скоєно дорожньо-транспортну пригоду, та автомобіль ВАЗ 2107 д/н НОМЕР_1 , на якому виявлені пошкодження у виді пошкодженої правої фари, лобового скла справа, деформації кришки в районі правої стійки;
- протоколом огляду відеозапису від 27 червня 2013 року, згідно якого було оглянуто запис який надано ТОВ "Дніпроком" який містить обставини ДТП, що мало місце 17.06.2013 року на пр. ім. Газети Правда (пр. Слобожанський) у м. Дніпро та вказаний відеозапис було оглянуто безпосередньо у судовому засіданні (Т.1 а.п.36);
- протоколом огляду відеозапису від 12 липня 2013 року (Т.1 а.п.56), згідно якого було оглянуто запис знятий на відео реєстратор автомобіля "Деу Сенс" д/н НОМЕР_2 , наданий водієм ОСОБА_14 , на якому відображені обставини дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 17 червня 2013 року;
- протоколом огляду відеозапису від 23 серпня 2013 року (Т.1 а.п. 95), згідно якого було оглянуто запис знятий на відео реєстратор автомобіля "Сан Йонг Рекстон", д/н НОМЕР_3 , наданий водієм ОСОБА_20 , на якому відображені обставини дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 17 червня 2013 року;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 02 жовтня 2013 року за участю ОСОБА_10 зі схемою та фото-таблицею до нього ( Т. 1 а.п. 99-104), згідно якого останній вказав на обставини скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_12 17 червня 2013 року близько 21 години 40 хвилин по пр. ім. Газети Правда (пр. Слобожанський) у м. Дніпро;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 12 лютого 2014 року зі схемою та фото-таблицею до нього (т.1 а.п. 117-126) за участю свідка ОСОБА_14 згідно якого останній вказав на обставини, за яких транспортний засіб ВАЗ 2107 17 червня 2013 року здійснив наїзд на пішохода, який перетинав дорогу по пр. ім. Газети Правда у м. Дніпро на червоний сигнал світлофору;
- протоколом огляду відеозапису від 14 березня 2014 року зі схемою до нього (Т. 1 а.п. 194-202), відповідно до якого було оглянуто запис з камери зовнішнього спостереження, що розташована на буд. АДРЕСА_2 , та на вказаному відеозаписі відображено, як о 21 годині 47 хвилин 09 секунд пішохід на розподільчому тротуарі починає свій рух та о 21 годині 47 хвилин 17 секунд пішохід почав свій рух по проїзній частині пр. ім. Газети Правда (пр. Слобожанський) та йшов поряд з пішохідним переходом та о 21 годині 47 хвилин 21 секунді на даного пішохода скоїв наїзд транспортний засіб.
- висновком судово-медичної експертизи №636е від 25 лютого 2014 року (Т.1 а.п. 129-134), згідно якого у потерпілого ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: тяжкої сумісної травми тіла з розвитком загрозливих для життя явищ та травматичного шоку. У ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: тяжкої сумісної тупої травми тіла: тяжкої відкритої черепно-мозкової травми, забію головного мозку 3 ступеню, перелому скроневої та тім`яної кісток праворуч, пневмоцефалії, відкритого перелому нижньої щелепи: ментального ліворуч, праворуч - в області гілки, розриву слизової оболонки в ментальній області ліворуч, розриву шкіри зовнішнього слухового проходу, вушна кровотеча, з розвитком загрозливих для життя явищ (втрата свідомості-кома 1-2 ступеню та порушення зовнішнього дихання - трахеотомія), з розвитком у посттравматичному періоді часткової атрофії обох зорових нервів, нейропатії 7-ї пари черепних нервів, лівостороннього геміпарезу, посттравматичної двохсторонньої сенсоневральної туговухості та посттравматичного двохстороннього середнього отиту; закритої тупої травми грудної клітини: закритого перелому заднього відрізку 2-го ребра праворуч з розвитком правостороннього пневмотораксу та шокової легені 2-го ступеню; закритого перелому обох кісток лівого передпліччя у верхній та середній третині зі зміщенням, вивих голівки променевої кістки ліворуч; закритого перелому лівої плечової кістки у нижній третині зі зміщенням відламків; закритого багатоуламкового перелому на всьому протязі діафізу правої великогомілкової кістки та голівки малогомілкової кістки зі зміщенням відламків; відкритого перелому лівої стегнової кістки у середній третині зі зміщенням по ширині, довжині та заходженням відламків під кутом, рваної рани лівого стегна; рваних ран верхніх та нижніх кінцівок.
Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), або при ударі о такий (такі), якими могли бути і виступаючи частини рухаючогося автозасобу, за умов дорожньо-транспортної пригоди.
Враховуючи характер, локалізацію та ступінь ознак загоєння виявлених у нього тілесних ушкоджень, дані медичної документації, стан потерпілого, можливо вказати, що ушкодження утворилися незадовго до надходження на стаціонарне лікування в ОКЛ ім. Мечнікова. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.
- висновком судової автотехнічної експертизи №70/27-90 від 25 лютого 2014 року (Т.1 а.п. 138-140), відповідно до якого в дорожній обстановці водію автомобіля ВАЗ-2107 д/н НОМЕР_1 ОСОБА_10 необхідно було діяти відповідно до п. п.12.3, 12.4, 12.9 («б») Правил дорожнього руху України. У разі, якщо швидкість автомобіля ВАЗ-2107 складала 60 км/год., то в діях водія ОСОБА_10 в частині вибору швидкості руху невідповідності вимогам п.п. 12.4 та 12.9 («б») Правил дорожнього руху, не вбачається. У разі, якщо швидкість автомобіля ВАЗ-2107 складала 65 км/год, дійти до будь-якого категоричного висновку по відповідність (не відповідність) дій водія ОСОБА_10 вимогам п.п. 12.4 та 12.9 («б») Правил дорожнього руху не має можливості. При вказаному механізму наїзду дії водія автомобіля ВАЗ-2107 ОСОБА_10 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням події дорожньо транспортної пригоди.
- висновком експерта №70/27-180 від 21 березня 2014 року (Т.1 а.п. 207-210) про те, що в дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водію автомобіля ВАЗ-2107 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 необхідно було діяти відповідно до вимог п.п. 12.3, 12.9 ("б") та д.з. 3.29 роз. 33 Правил дорожнього руху. Дії водія автомобіля ВАЗ-2107 ОСОБА_10 в частині вибору швидкості руху невідповідності вимогам п. 12.9 ("б") та д.з. 3.29 роз. 33 Правил дорожнього руху.
У разі якщо механізм наїзду мав розвиток по варіанту №1 то в цьому випадку дії водія автомобіля ВАЗ-2107 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Встановлена невідповідність дій водія автомобіля ВАЗ-2107 ОСОБА_10 вимогам п. 12.9 ("б") та д.з. 3.29 роз. 33 Правил дорожнього руху у цьому випадку з технічної точки зору не знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що розглядається.
У разі якщо механізм наїзду мав розвиток по варіанту №2 та при швидкості руху автомобіля ВАЗ-2107, яка дорівнює 60 км/год, то в цьому випадку зробити висновок про відповідність (невідповідність) дій водія автомобіля ВАЗ-2107 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху не має можливості.
У разі якщо механізм наїзду мав розвиток по варіанту №2 та при швидкості руху автомобіля ВАЗ-2107, яка дорівнює 65 км/год то в цьому випадку в діях водія автомобіля ВАЗ-2107 держ. номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору могли знаходитись в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди
Встановлена невідповідність дій водія автомобіля ВАЗ-2107 ОСОБА_10 вимогам п. 12.9 ("б") та д.з. 3.29 роз. 33 Правил дорожнього руху у даному випадку з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що розглядається.
- висновком судової автотехнічної експертизи №5/10.1-165 від 31 березня 2016 року (Т.4 а.п.101), з якого убачається, що дорожній знак 3.29 "Обмеження максимальної швидкості 40 км/год" встановлюється у разі потреби введення на ділянці дороги іншої максимальної швидкості, ніж на попередній, тобто в населеному пункті нижчою ніж 60 км/год. У разі відсутності відповідних дорожніх знаків або відповідних табличок до дорожніх знаків вимоги дорожнього знаку 3.29 "Обмеження максимальної швидкості" діють на ділянці дороги від місця установки знаку до найближчого перехрестя протягом усієї доби.
Водій ОСОБА_10 в дорожній обстановці, що склалася, не міг відступати від вимог дорожнього знаку 3.29 "Обмеження максимальної швидкості 40 км/год".
За умови прямолінійного руху автомобіля ВАЗ-2107, після виникнення небезпеки для руху водію ОСОБА_10 , наїзд автомобіля ВАЗ-2107 на пішохода ОСОБА_12 не відбувся б.
При задовільних дорожніх умовах водій ОСОБА_10 при виявленні дорожнього знаку 3.29 "Обмеження максимальної швидкості 40 км/год" повинен був завчасно в робочому режимі (не застосовуючи різкого гальмування) знизити швидкість руху автомобіля ВАЗ-2107 до 40 км/год і в подальшому продовжити руху з цією швидкість від місця розташування знаку 3.29 до кінця ділянки, на яку діє обмеження швидкості.
У разі виникнення небезпеки для руху, яку водій автомобіля ВАЗ-2107 ОСОБА_10 об`єктивно спроможний був виявити, він повинен був не змінюючи смуги руху негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля, яким він керував.
Для заданих дорожніх умов та відповідної дорожньої обстановки швидкість руху автомобіля ВАЗ-2107 в кінці сліду гальмування, за умови, що на початку гальмування швидкість руху автомобіля ВАЗ-2107 складала 60 км/год, розраховується рівною 44,2...43,7 км/год.
В умовах даної ситуації водій автомобіля ВАЗ-2107 ОСОБА_10 мав технічну можливість запобігти наїзду шляхом застосування гальмування з зупинкою автомобіля до лінії руху пішохода за умови зниження водієм швидкості руху автомобіля до 40 км/год.
Час необхідний для зниження швидкості руху автомобіля ВАЗ-2107 з 60 км/год до 40 км/год при екстреному гальмуванні визначається рівним близько 0,8 секунди.
Час, який пройшов з моменту застосування гальмування водієм ОСОБА_10 до моменту зниження швидкості руху автомобіля ВАЗ-2107 40 км/год при фактичних діях водія ОСОБА_10 визначається рівним близько 1,13 секунди.
- висновком комісійної судової автотехнічної ескпертизи №5/10.1/6.1-1087/1087а від 31 січня 2017 року (Т.4 а.п. 170-178), згідно якої дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» встановлюється у випадках коли потрібно додатково обмежити швидкість руху на конкретній ділянці дороги. Зона дії дорожнього знаку 3.29, в даному випадку, визначена від місця встановлення знаку до найближчого перехрестя. При прийнятих вихідних даних швидкість руху автомобіля ВАЗ-2107 перед гальмуванням становила дещо більше ніж 43,7-44,3 км/год.
З моменту виявлення дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» водій ОСОБА_10 повинен був рухатися зі швидкістю не більше 40 км/год.
При виявленні небезпеки для руху водій ОСОБА_10 повинен був, з технічної точки зору, діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху.
Дії водія ОСОБА_10 в ситуації, коли світло світлофора стало перешкодою для виявлення дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» Правилами дорожнього руху не визначені.
Час, необхідний для зниження швидкості автомобіля категорії М1 (ВАЗ-2107) з 60 км/год до 40 км/год при гальмуванні з максимальним сповільненням, становить 0,817-0,794 с. Час, який проходить з моменту застосування гальмування до моменту початку зниження швидкості, становить 0,325 с.
Встановити місце наїзду на пішохода, як геометричну крапку щодо меж проїзної частини та нерухомих орієнтирів у метрах не надається можливим. Але, зважаючи на надані для дослідження матеріали, можливо встановити, що в момент наїзду автомобіль перебував на проїзній частині у лівій смузі руху даного напрямку, а пішохід перебував на деякій відстані (довжина цієї відстані не перевищує половину ширини дорожньої розмітки «пішохідний перехід», тобто не більше ніж 2,8 м) за розташуванням горизонтальної дорожньої розмітки ПДР «пішохідний перехід» (в повздовжньому напрямку в напрямку руху автомобіля). Зважаючи на проведений аналіз відеограми та те, що наїзд на пішохода відбувся передньою правою частиною автомобіля, необхідно зазначити, що місце наїзду з технічної точки зору ніяким чином не може перебувати на відстані 7,55 м від правої межі проїжджої частини дороги.
Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення вищевказаних доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Апеляційний суд цілком погоджується з позицією суду першої інстанції з приводу того, що в даному конкретному випадку вичерпано всі заходи, що могли бути направлені на перевірку обставин, які мають значення для кримінального провадження та відповідно до ст.91 КПК України входять до предмету доказування, шляхом надання доручень органу досудового розслідування про проведення слідчого експерименту з метою встановлення додаткових вихідних даних по механізму ДТП і визначення швидкості автомобіля до початку гальмування, відстань від початку гальмування до дорожнього знаку, видимість дорожнього знаку з місця водія в умовах місця ДТП, час руху пішохода з моменту виникнення небезпеки до моменту наїзду, але в зв`язку із зміною дорожньої обстановки в районі дорожньотранспортної пригоди, слідчий експеримент фактично не був проведений, у зв`язку з чим доводи захисника про невиконання судом вказівок суду апеляційної інстанції, через що було призначено новий судовий розгляд даного провадження, є безпідставними.
Посилання захисника в апеляційній скарзі на порушення правил дорожнього руху саме потерпілим, що й призвело, на його думку до скоєння ДТП, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги, оскільки цей факт не знайшов свого підтвердження як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду, а натомість спростовуються висновками проведених у цьому провадженні експертних досліджень, одна з яких, а саме судова комплексна комісійна автотехнічна та фототехнічна експертиза № 5/10.1-1087 від 28.11.2016 року, була призначена на підставі рішення суду саме на виконання ухвали апеляційного суду про призначення нового судового розгляду, оскільки згідно усіх експертних висновків потерпілим порушення Правил дорожнього руху України, які мали б наслідком вчинення дорожньо-транспортної пригоди, допущені не були.
Також неможливо погодитись і з посиланням сторони захисту на факт встановлення обмежувальних знаків дорожнього руху буз проведення фактичних будівельних робіт, а також в порушення норм стандартизації, оскільки, як вірно зазначив у вироку місцевий суд, жодних доказів щодо зазначених обставин стороною захисту суду не надано, а навпаки ці доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження про те, що згідно рішення органів місцевого самоврядування в період 2013 року на проспекті Газети «Правда» ( пр. Слобожанський) у місті Дніпрі, в районі будинку №2, проводилося будівництво надземного пішохідного переходу і на період проведення робіт узгоджена тимчасова схема організації дорожнього руху з позначеннях дорожніх знаків. Станом на 17 червня 2013 року в обох напрямках на зазначеній ділянці були встановлені дорожні знаки 1.4.1-1.4.2 «Напрямок повороту», 3.25 «Обгін заборонено», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/год», 1.37 «Дорожні роботи», 4.7 «Об`їзд перешкоди з правого боку», 4.8 Об`їзд перешкоди з лівого боку», 1.5.2 «Звуження дороги».
Крім того, під час апеляційного перегляду даного кримінального провадження колегія суддів дійшла висновку про неналежність доводів сторони захисту стосовно суперечностей проведених у кримінальному провадженні експертних досліджень, а саме висновку судової автотехнічної експертизи №70/27-90 від 25 лютого 2014 року , висновку експерта №70/27-180 від 21 березня 2014 року, висновку судової автотехнічної експертизи №5/10.1-165 від 31 березня 2016 року та висновку комісійної судової автотехнічної експертизи №5/10.1/6.1-1087/1087а від 31 січня 2017 року, які не були усунуті судом, що мало наслідком, на думку апелянта, неповноту судового розгляду, оскільки суд першої інстанції цілком вірно зазначив, що висновки експертиз, складені судовим експертом ОСОБА_13 , не суперечать висновку комісійної судової автотехнічної експертизи, проведеної комісією експертів в частині порушення правил дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_10 17 червня 2013 року, внаслідок чого настала дорожньо транспортна пригода.
Усі зазначені висновки експертиз були підтверджені допитаними в судовому засіданні під присягою експертами, які проводили ці експертні дослідження та за їх результатами склали дані висновки. Так, судовий експерт ОСОБА_13 пояснив суду, що проведені ним автотехничні дослідження по кримінальному провадженню доповнюють один одного, не суперечать, взаємопов`язані та свідчать про порушення п.п. 12.3, 10.1 Правил дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_10 , що знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. Судові експерти ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 під час судового розгляду також, кожен окремо, пояснили, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 знаходився в зоні дії знаку 3.29 Правил дорожнього руху України та рухався зі швидкістю приблизно 43,7-44,3 км/год, що було перевищенням швидкості для керування транспортним засобом на вказаній ділянці, на момент в`їзду у зону дії знаку 3.29 рухався з перевищенням швидкості. В ході проведення вказаної експертизи вони досліджували запис з сайту "Дніпроком" який містить обставини ДТП, та виходячи з даного відеозапису встановлено що на пішохода здійснено наїзд у другій смузі руху, на деякій відстані від пішохідного переходу.
До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 65 та ч. 1 ст. 67 КПК України, на переконання колегії суддів, вказані експертні висновки не мали наперед встановленої сили, а оцінювалися судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, тому посилання на них як на беззаперечне підтвердження вини ОСОБА_10 у вироку є допустимим та не суперечить вимогам кримінально-процесуального закону, піддавати сумніву результати вказаних експертних досліджень у суду апеляційної інстанції відсутні, і доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині даного висновку суду не спростовують.
Твердження ж сторони захисту в апеляції щодо безпідставного не задоволення судом клопотань адвоката ОСОБА_15 про призначення додаткових експертиз колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки судом першої інстанції вказаним клопотанням була надана належна оцінка, та вони були вирішені судом першої інстанції з викладенням у судовому рішенні за наслідками цього розгляду обгрунтовані та детальні мотиви відхилення даних клопотань, з якими погоджується і колегія суддів.
Що ж стосується наведених в апеляційній скарзі захисника доводів про те, що судом не були взяті до уваги показання обвинуваченого в частині його непричетності до інкримінованого злочину, а також, що аварійна ситуація, внаслідок якої сталася дорожньо транспортна пригода, була створена саме потерпілим ОСОБА_12 , який не дотримувався правил дорожнього руху при переході проїзної частини проспекту Слобожанський у місті Дніпрі, в той час у ОСОБА_10 не було можливості запобігти наїзду на ОСОБА_12 , колегія суддів вважає їх необґрунтованими та погоджується з судом першої інстанції, який критично віднісся до відповідних свідчень обвинуваченого та цілком правильно визнав їх такими, що не підтверджуються, а взагалі спростовуються іншими доказами по кримінальному провадженню.
До того ж згідно ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Оскільки під час судового розгляду прокурором не було змінено обвинувачення, чи висунуто додаткового обвинувачення, суд першої інстанції здійснював судовий розгляд в рамках тих фактичних обставин кримінальних правопорушень, які визнано стороною обвинувачення встановленими та в ході судового слідства судом доведеними, що повністю підтверджує вину ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Також доводи обвинуваченого ОСОБА_10 щодо неможливості ним виконати вимоги обмежувальних дорожніх знаків, які були встановлені внаслідок тимчасової схеми організації дорожнього руху в зв`язку із проведенням будівельних робіт, на місці дорожньо - транспортної пригоди, з різних причин: темна пора доби, погана видимість, заствітлення світлофором знаку, тощо, суд вірно визнав такими, що не можуть слугувати доказом невинуватості ОСОБА_10 у вчиненні дорожньо транспортної пригоди, внаслідок якої ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, оскільки обвинувачений, керуючи транспортним засобом ВАЗ 2107 д/н НОМЕР_1 , 17 червня 2013 року, повинен був бути крайнє уважним до дорожньої обстановки, її змінам, об`єктивно оцінювати дорожню ситуацію та беззаперечно виконувати вимоги обмежувальних знаків дорожнього руху та інших правил дорожнього руху. Суд апеляційної інстанції також вважає це певною лінією захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення.
Аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисту, співставляючи її з обвинуваченням, що йому інкримінується, а також з показами учасників кримінального провадження та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів робить висновок про те, що вищезазначені покази та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості ОСОБА_10 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.
З урахуванням наведеного, виходячи з того, що доводи захисника обвинуваченого не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами у всій своїй сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги останнього про необхідність скасування вироку через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та закриття кримінального провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 , задоволенню не підлягають.
Колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення злочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_10 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за наведених у вироку обставин і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_10 невмотивовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав. Тому доводи захисника обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину. Так як вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи, немає підстав вважати, що у справі допущена суттєва неповнота досудового або судового слідства, яка викликає необхідність скасування вироку в частині засудження ОСОБА_10 за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України з подальшим закриттям провадження по справі, на чому наполягає в своїй апеляції захисник ОСОБА_8 .
Як встановлено під час апеляційного розгляду, судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні на підставі ст. 128 КПК України було задоволено цивільний позов ОСОБА_12 , а саме стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 78 875,83 гривень за рахунок спричиненої майнової школи та 200 000 гривень за рахунок спричиненої моральної шкоди.
З даним висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі та вважає, що суд першої інстанції, проаналізувавши всі вимоги цивільного позивача, обґрунтовано дійшов до висновку про їх задоволення, оскільки вони є законними та підтвердженими належними доказами.
Так, що стосується цивільного позову в частині відшкодування витрат на лікування, то суд визнав їх доведеними та документально підтвердженими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи цивільний позов в частині заподіяння моральної шкоди суд першої інстанції належним чином врахував, що внаслідок отриманих у дорожньо-транспортній пригоді травм ОСОБА_12 у молодому віці, залишився інвалідом першої групи, з обмеженими можливостями ( не діюча ліва рука, практично повна відсутність слуху), що перешкоджає активній та повноцінній життєдіяльності та викликає появу негативних психологічних переживань, а також з урахуванням характеру й обсягу моральних страждань потерпілого, який отримав тяжкі тілесні ушкодження, що призвело до змін його звичайного способу життя та зусилля, які йому необхідно буде прикласти для відновлення здоров`я у подальшому, дійшов цілком законного та обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_12 в цій частині у повному обсязі, а саме у розмірі 200 000 гривень, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.
Що ж стосується оскаржуваного вироку суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається з вимог ст. ст. 50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст.73 КК України строки покарання обчислюються відповідно в роках, місяцях та годинах. При заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.
Вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався не в повному обсязі.
Як убачається з резолютивної частини вироку, ОСОБА_10 визнанно винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 незрозуміло чого, років, місяців або днів з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, тобто в даному випадку обвинуваченому судом фактично не призначено основне покарання.
Санкція частини 2 статті 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Частиною 1 статті 65 КК України та абзацом 2 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Однак суд першої інстанції не врахував вимоги ст.51 КК України, яка передбачає виключний перелік видів покарань, що можуть бути застосовані до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, статті 73 КК України щодо обчислення строків покарання відповідно в роках, місяцях та годинах, а також норми санкції ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив обвинуваченому ОСОБА_10 основне покарання без зазначення його строку, вказавши при цьому лише його вид, у зв`язку з чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту згідно п.3 ч. 1 ст. 413 КПК України.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому з урахуванням вищенаведеного вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2019 року щодо ОСОБА_10 підлягає скасуванню в частині призначення покарання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 3 ч. 1 ст.413 КПК України з ухваленням свого вироку в цій частині.
Призначаючи покарання ОСОБА_10 , апеляційний суд враховує фактичні обставини, які ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового і апеляційного розгляду справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, а також особу обвинуваченого, який за місцем мешкання характеризується задовільно, не страждає тяжкими захворюваннями, не є інвалідом, раніше не судимий, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченого, та вважає за необхідне, не порушуючи загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, та дотримуючись принципу індивідуалізації покарання, призначити обвинуваченому ОСОБА_10 основне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з призначенням додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, що буде достатньо для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого та наявність підстав для призначення більш суворого покарання колегія вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Разом з цим апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно необхідності звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на підставі п. "в" ст.1 Закону України „Про амністію у 2014 році від 08 квітня 2014 року, якою передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, засуджених за необережні злочини, які не є особливо тяжкими, осіб, які на день набрання чинності цим Законом мали неповнолітніх дітей, відносно яких не позбавлені батьківських прав, оскільки ОСОБА_10 на момент вчинення злочину, а саме 17 червня 2013 року, мав неповнолітню дитину доньку ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не був позбавлений батьківських прав щодо неї, а також вчинене кримінальне правопорушення є злочином, вчиненим з необережності, не є особливо тяжким та під обмеження застосування амністії не підпадає.
З огляду на вищевикладене, оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції під час призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що мало наслідком відсутність фактичного призначення останньому основного покарання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню, апеляційна скарга сторони обвинувачення підлягає частковому задоволенню, а вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_10 підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 3 ч. 1 ст.413 КПК України з ухваленням свого вироку в цій частині відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, в частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі п. "в" ст.1 Закону України „Про амністію у 2014 році від 08 квітня 2014 року звільнити ОСОБА_10 від відбуття призначеного основного та додаткового покарання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії вироку безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді:

______________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4