печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у залі суду судове провадження за скаргою ОСОБА_3 на постанову слідчого ТУ ДБР, розташованого в м. Києві, ОСОБА_4 від 15.02.2019 про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні № 0002779 від 08.11.2018,-

ВСТАНОВИВ:
06.03.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 , яка передана слідчому судді ОСОБА_1 11.03.2019, на постанову слідчого ТУ ДБР, розташованого в м. Києві, ОСОБА_4 від 15.02.2019 про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні № 0002779 від 08.11.2018.

Вказану постанову вважає постановленою безпідставно, без належної перевірки доводів, викладених у клопотанні, а тому з урахуванням доповнень до скарги. просить скасувати рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0002779 від 08.11.2018.

Заявник в судовому засіданні підтримав скаргу та просив її задовольнити, з викладених в ній підстав.

Слідчий, рішення якого є предметом оскарження, в судове засідання не з`явився, про час розгляду скарги повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Через канцелярію суду слідчим було подано письмові заперечення в яких останній просив відмовити в задоволені скарги та розглядати у його відсутність.

За правилами ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність слідчого, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення в межах заявлених вимог, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Другим слідчим відділом (Відділом з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002779 від 08.11.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 370 КК України.

08.02.2019 ОСОБА_3 звернувся з клопотанням до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві про вчинення процесуальних дій, а саме: зокрема просив залучити в якості потерпілого та надати пам`ятку про права та обов`язки, розглянути клопотання подані ОСОБА_3 , виконати ухвали Шевченківського районного суду м. Києві 23.01.2019, та вчинити ряд інших процесуальних дій.

15.02.2019 слідчий ТУ ДБР, розташованого в м. Києві, ОСОБА_4 виніс постанову про часткову відмову у задоволені клопотання.

В обґрунтування даної постанови, слідчим було зазначено, що вказане кримінальне провадження розпочато на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва за заявою ОСОБА_3 з приводу вчинення щодо нього провокації підкупу службовими особами Національного антикорупційного бюро України та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Таким чином, ОСОБА_3 , на час розгляду вказаного клопотання, має статус заявника у вказаному кримінальному провадженні, чиї права та процесуальний статус визначені у ст. 60 КПК України та користується процесуальними правами та обов`язками потерпілого відповідно до ч. 2 ст. 55 КПК України.

У п. 3 клопотання, ОСОБА_3 висловив вимогу визнати його потерпілим у даному кримінальному провадженні та надати пам`ятку про процесуальні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушень завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Згідно з п. З ч. 1 ст. 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завдані кримінальним правопорушенням є предметом доказування у кримінальному провадженні.

Слідчий зазначив, що у ході досудового слідства у даному кримінальному провадженні не встановлено об`єктивних даних, які б підтверджували б заподіяння ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди діями службових осіб Національного антикорупційного бюро України та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Долучена до матеріалів кримінального провадження позовна заява ОСОБА_3 є процесуальним документом та не може розцінюватися органом досудового розслідування як доказ на підтвердження факту заподіяння йому шкоди діями наведених вище осіб.

У зв`язку із зазначеним слідчим було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 .

Відсутність у ОСОБА_3 статусу потерпілого підтверджено ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2019 (справа 761/907/19, провадження № 1-кс/761/1172/19), згідно мотивувальної частини: «Однак, з поданої скарги не вбачається, що ОСОБА_3 є потерпілим у кримінальному провадженні, яке здійснюється за фактом ч. 2 ст. 370 України, який є злочином у сфері службової діяльності».

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи громадянина України захищаються судом. Суть такого захисту полягає в тому, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Відповідно до ст. 304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Дану скаргу подано належною особою та у строки, передбачені КПК України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 55 КПК України, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Отже потерпіла особа фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Слід зазначити, що в основі набуття фізичною особою статусу потерпілого у кримінальному провадженні лежить одночасна сукупність таких умов: фактичної і формальної. При цьому під фактичною умовою слід розуміти завдання кримінальним правопорушенням відповідної шкоди, проте слідчим таких умов не встановлено, та як наслідок відмовлено у визнанні ОСОБА_3 потерпілим.

Окірм цього,слідчий суддя бере до уваги, що заявником було подано позовну заяву про вішкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, яка була приєднана до вказаного кримінального провадження.

Також, слідчим суддями неодноразово було встановлена бездіяльність уповноважених осіб у даному кримінальному провадженні, та було зобов`язано розглянути клопотання ОСОБА_3 в частині визнання потерпілим з винесенням вмотивованої постанови.

Вимогами ч.5 ст. 110 КПК України, передбачено, що мотивувальна частина рішення слідчого, викладеного у формі постанови повинна містити відомості про мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу, однак слідчим при винесенні постанови вказані вимоги проігноровані.

Так, слідчий обґрунтовуючи свою постанову послався лише на те, що в ході досудового розслідування не було встановлено об`єктивних даних, які б підтверджували б завдання ОСОБА_3 моральної та матеріальної шкоди.

Частиною 1 статті 55 КПК України передбачено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

За викладених обставин, в силу принципу змагальності сторін, стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів та в судовому засіданні не встановлено таких, які б давали підстави слідчому судді прийти до висновку про законність та вмотивованість рішення слідчого, а відтак приходжу до висновку, що таких не має, та як наслідок, вважаю за необхідне скасувати постанову слідчого від 15.02.2019, як таку що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 55 КПК України та ст. 110 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 37, ч. 5 ст. 40 КПК України визначено, що слідчий, прокурор здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Що стосується інших вимог заявника, слідчий суддя вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки таке оскарження не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, що регламентовано положеннями Глави 6 цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 22, 26, 303, 306, 307 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:
Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого ТУ ДБР, розташованого в м. Києві, ОСОБА_4 від 15.02.2019 про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні № 0002779 від 08.11.2018 задовольнити частково.

Постанову слідчого ТУ ДБР, розташованого в м. Києві, ОСОБА_4 від 15.02.2019 про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні № 0002779 від 08.11.2018 скасувати.

Зобов`язати слідчого/прокурора, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002779 повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 08.02.2019 у відповідності до вимог ст. 220 КПК України, з винесенням вмовтиваної постанови за результатами розгляду вказаного клопотання.

В іншій частині вимог скарги - відмовити.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає

Слідчий суддя ОСОБА_1