ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2492/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції 639/681/19
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 червня 2019 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєвєроуральськ Свердловської області Російської Федерації, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, офіційно непрацюючого, одруженого, інваліда ІІІ групи за загальним захворюванням, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на ОСОБА_7 певних обов`язків передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.
Цивільний позов ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.
Стягнено з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 50 000грн.
В задоволенні інших позовних вимог потерпілого відмовлено та роз`яснено про право повторного звернення з позовною заявою до належного відповідача в порядку цивільного судочинства.
Згідно вироку, 23.12.2018 року близько 06 год. 50 хв. ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Полтавський шлях зі сторони вул. Ярославської в м. Харкові, в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України згідно з яким «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», діючи необережно, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу в районі будинку №5 по вул. Полтавський шлях м. Харкова, по якому рухався пішохід ОСОБА_10 зліва на право по ходу руху автомобіля, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_10 , внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритого уламкового перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зсувом, закритого уламкового перелому обох кісток правої гомілки із зсувом (уламковий перелом діафіза верхньої третини великогомілкової кістки із зсувом, перелом головки малогомілкової кістки із зсувом, перелом діафіза малогомілкової кістки в середній третині із зсувом).
Згідно висновку судово-медичної експертизи №12-14/6-А/19 від 18.01.2019 вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеню тяжкості.
Згідно висновку комплексної судової експертизи відео-, звукозапису та автотехнічної експертизи №13/13 КПСЕ-19/7/39/40 СЕ-19 від 23.01.2019, у діях водія автомобіля ««Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України які, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку із ДТП.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, а також в частині цивільного позову. В обґрунтування своїх апеляційних скарг обвинувачений послався на те, що суд при призначенні покарання в повній мірі не врахував, що він щиро покаявся, частково відшкодував спричинену шкоду. Також на його думку, суд необґрунтовано стягнув з нього моральну шкоду за цивільним позовом потерпілого, оскільки відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів» страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Заслухавши доповідь головуючого судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі, а також заперечення прокурора, який вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу належить задоволити частково, з наступних підстав.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів, на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Сутність апеляційних доводів обвинуваченого полягає у зайвій суворості призначеного покарання. З цим він пов`язує своє апеляційне прохання щодо необхідності зміни вироку в частині призначеного покарання, та призначення більш м`якого виду покарання з додатковим покаранням у мінімальному розмірі, що на думку колегії суддів, є безпідставним, оскільки такі твердження повністю спростовуються висновками суду, що містяться у оскаржуваному вироку (арк. 141-146).

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено основне покарання за порушення правил дорожнього руху або експлуатацію транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, у виді обмеження волі, строком на 2 ріки, тобто в межах строку цього виду покарання, яке передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства та звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття та часткове добровільне відшкодування збитків, обставин які обтяжують покарання суд не встановив, а також об`єктивно врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, має на утриманні матір пенсійного віку, тобто саме ті обставини, які наводить в своїй апеляційній скарзі обвинувачений.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_11 , про зайву суворість призначеного покарання, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку та переходу до іншого більш м`якого виду основного покарання, зазначеного в санкції ч.1 ст. 286 КК України на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та доводів поданої апеляційної скарги обвинуваченого, об`єктивно відсутні інші обставини, які пом`якшують або істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину, ніж ті, що встановлені судом.

Щодо доводів обвинуваченого про можливість його виправлення при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на менш тривалий строк, то колегія суддів зазначає, що судом при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_7 було враховано також наслідки дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості та згідно довідки до акту огляду МСЕК з 16.04.2019 року потерпілий визнаний інвалідом ІІ групи, а тому така міра додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами на 3 рік, на думку колегії суддів, буде достатньою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів. Крім того, таке покарання буде запобігати вчиненню злочинів іншими особами (загальна превенція), тобто буде відповідати меті покарання та положенням ст. 50 КК України.

Тобто додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний час, буд слугувати надійною запорукою дотримання вимог ч.2 ст.50 КК України, а саме щодо його мети та виправлення засудженого, а також дотримання вимог загальної та особистої превенції.

Отже, апеляційні вимоги обвинуваченого про можливість призначення більш м`якого виду покарання та призначення додаткового покарання на менший строк, з урахуванням наведених ним доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер, тобто наведені доводи не можуть вважатися достатніми підставами для будь-якого пом`якшення покарання.

Доводи обвинуваченого про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог потерпілого щодо відшкодування моральної шкоди, та необхідність стягнення лише 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів» зі ПрАТ СК «ПЗУ України», є необґрунтованими, оскільки ПрАТ СК «ПЗУ України» не визнана цивільним відповідачем у цьому кримінальному провадженні.
Таким чином, суд першої інстанції, в межах пред`явленого позову до ОСОБА_7 , вірно визначив щодо необхідності стягнення моральної шкоди завданої потерпілому саме з обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки саме внаслідок протиправних дій обвинуваченого потерпілому ОСОБА_10 була завдана моральна шкода, яка полягала в тому, що в результаті отриманого тілесного ушкодження потерпілий ОСОБА_10 проходив стаціонарне лікування в період з 23.12.2018 по 19.01.2019 року та в період з 23.12.2018 по 15.04.2019 року був тимчасово непрацездатним. Згідно довідки до акту огляду МСЕК №962125 від 16.04.2019 року, з 16 квітня 2019 року потерпілому ОСОБА_10 присвоєно другу групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково, що пов`язано з отриманими тілесними ушкодженнями внаслідок ДТП. З 16.04.2019 року ОСОБА_10 звільнений з роботи з Державного закладу професійно (професійно-технічної) освіти «Харківське вище професійне училище швейного виробництва та побуту».
З урахуванням вказаного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість визначеного, судом першої інстанції, розміру завданої моральної шкоди потерпілому в сумі 50 000 грн., оскільки судом першої інстанції було враховано характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань потерпілого ОСОБА_10 .
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 червня 2019 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в частині залишення вироку районного суду без змін в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

________________ ________________ _______________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4