Провадження № 1-м/761/43/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання заступника директора Департаменту начальника Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України ОСОБА_4 про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України стосовно засудженого

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого 01 листопада 2016 року вироком Фрунзівського районного суду м. Іваново за ч.3 ст.30, п. «г» ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації до покарання у виді 9 років і 9 місяців позбавлення волі, з відбуттям покарання у виправній колонії суворого режиму,

ВСТАНОВИВ :

25 квітня 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Як вбачається з клопотання та додатків до нього, ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.30, п. «г» ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації, а саме: замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, в великих розмірах.
Вироком Фрунзівського районного суду м. Іваново від 01 листопада 2016 року ОСОБА_5 був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.30, п. «г» ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації, та засуджений до покарання у виді 9 років і 9 місяців позбавлення волі, з відбуттям покарання у виправній колонії суворого режиму. Строк покарання обчислюється з 01 листопада 2016 року, у строк покарання зараховано час перебування під вартою з 13 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року.
Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України.
Заслухавши думку прокурора, дослідивши клопотання та додатки до нього, суд дійшов висновку про те, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.1 ст.7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за її межами, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України,згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно д ч.1 ст.602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Виконуючи вищевказані вимоги, а також положення ч.3 ст.603 КПК України, якою на суд покладено обов`язок встановити чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою КПК України, суд зазначає, що чинними на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року та Європейська конвенція про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 25 травня 1970 року, які ратифіковані Україною 22 вересня 1995 року та 26 вересня 2002 року відповідно.
Згідно зі ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч.1 ст.4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28 травня 1970 року санкція може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно із її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.
Пунктом b) ч. 1 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року передбачено, що компетентні органи влади держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст. 11.
Згідно із п.п. а), с), d) ч. 1 ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган повинен враховувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку; повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими ніякі мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачити за вчинення злочину або злочинів.
Разом з цим, положеннями ч. 3 та ч.4 ст. 610 КПК України передбачено, що суд під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання.
Положеннями ч.1 ст.610 КПК України передбачено, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до ч.3 ст.609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року та ч.2 ст.610 КПК України Міністерством юстиції України до клопотання додано всі необхідні документи.
Як вбачається з клопотання та додатків до нього, ОСОБА_5 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту на ім`я ОСОБА_5 , серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 виданого 31 липня 1997 року Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області, останнім місцем його реєстрації в Україні є АДРЕСА_1 , що територіально віднесено до Шевченківського району м. Києва.

Відповідно до письмової заяви, ОСОБА_5 має бажання невідбутий строк покарання відбувати на території України .
Відповідно до довідки з місця відбування покарання станом на 29.10.2018 р. засуджений ОСОБА_5 відбув строк покарання - 02 роки 06 місяців 16 днів. Невідбута частина покарання складає 07 років 02 місяці 14 днів. Зазначене покарання ОСОБА_5 відбуває у ФКУ ИК-5 УФСИН Росії по Івановской области. Кінець строку відбуття покарання 12 січня 2026 року.
Діяння ОСОБА_5 за вироком Фрунзівського районного суду м. Іваново від 01 листопада 2016 року кваліфікуються за ч.3 ст.30, п. «г» ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації, як замах на незаконний збут наркотичних засобів за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах.
Зі змісту вироку Фрунзівського районного суду м. Іваново від 01 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_5 фактично вчинив придбання, зберігання, перевезення з метою збуту наркотичних засобів, вчинене за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах.
Як вбачається з витягу з Кримінального кодексу РФ, зокрема ст.228.1 передбачає відповідальність за незаконне виробництво, збут чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів.
Тобто, згідно з диспозицією статті 228.1 КК РФ не передбачена відповідальність за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів.
В той же час, згідно з диспозицією ч.2 ст.307 КК України кримінальна відповідальність настає зокрема: за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, вчинене повторно, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», зокрема у пункті 3 визначено, що злочини, передбачені статтями 307, 309 або 311 КК України, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій. У випадках, коли винна особа вчинила одну або декілька зазначених дій, але не встигла вчинити іншу дію із тих, які охоплювались її умислом, скоєне слід розглядати як закінчений злочин за виконаними діями, а незавершена дія окремої кваліфікації як готування до злочину або як замах на злочин не потребує.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, відповідно до положень Кримінального кодексу України дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ч.2 ст.307 КК України - як придбання, зберігання, перевезення з метою збуту наркотичних засобів, вчинене за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах.
Санкція частини 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.
Відповідно до п.1 ч.4 ст.610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України.
Аналіз наведених вимог закону дозволяє суду зробити висновок про необхідність призначення ОСОБА_5 ч.2 ст. 307 КК України покарання у вигляді позбавленні волі із дотриманням тривалості покарання призначеного вироком Фрунзівського районного суду м. Іваново від 01 листопада 2016 року, а саме у виді 9 років і 9 місяців позбавлення волі.
Крім того, законодавство України передбачає таке додаткове покарання, як конфіскація майна засудженого, за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.
Проте, статтею 11 Конвенції заборонено посилювати кримінальне покарання засудженій особі державою виконання вироку. Заборонено також вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.
За таких обставин, враховуючи положення ст.11 Конвенції, при приведенні вироку Фрунзівського районного суду м. Іваново від 01 листопада 2016 року у відповідність до законодавства України до ОСОБА_5 не може бути застосований такий вид додаткового покарання, як конфіскація майна засудженого.
На підставі викладеного, керуючись ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ч.4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28 травня 1970 року, ст.ст.6. 9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, ст.ст. 606-610 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Клопотання заступника директора Департаменту начальника Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України ОСОБА_4 - задовольнити.
Вирок Фрунзівського районного суду м. Іваново від 01 листопада 2016 року, яким громадянина України ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину, передбаченого за ч.3 ст.30, п. «г» ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації до покарання у виді 9 /дев`яти/ років і 9 /дев`яти/ місяців позбавлення волі, з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму, привести у відповідність із законодавством України.
Визначити, що громадянин України ОСОБА_5 при продовженні відбування покарання на території України, повинен відбувати покарання за злочин, передбачений ч.2 ст. 307 КК України, у виді 9 /дев`яти/ років 9 /дев`яти/ місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з 01 листопада 2016 року. В строк відбування покарання зарахувати час перебування під вартою ОСОБА_5 з 13 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором.
Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя