Категорія:арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
володільця майна ОСОБА_7 ,
представника володільця майна адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2019 року про відмову у накладенні арешту на майно,

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді із клопотанням, погодженим прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно, вилучене 04.11.2019 у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: каву марки «Infiniti» в кількості 422 короби по 12 банок в кожному коробі; підгузники марки «DADA 3» в кількості 50 пачок; підгузники марки «DADA 4+» в кількості 100 пачок; підгузники марки «DADA 5» в кількості 230 пачок; підгузники марки «DADA 4» в кількості 164 пачки; підгузники марки «DADA 6» в кількості 60 пачок; копії документів щодо придбання (походження) товарно-матеріальних цінностей на 94 арк.
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.11.2019 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ст.170 КПК України, окрім того, кримінальне провадження відносно конкретної особи не здійснюється, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення будь-яким особам не оголошувалося, таким чином, надання дозволу на тимчасове обмеження конституційних прав та свобод буде прямо суперечити нормам Конституції України та чинному законодавству України, а тому у задоволенні клопотання щодо накладення арешту слід відмовити.
Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, прокурор оскаржує його з мотивів незаконності та невмотивованості. Вказує, що до організації протиправної діяльності на території області причетний громадянин ОСОБА_7 , який зберігає незаконно ввезені на територію України з приховуванням від митного контролю товари, що підтверджується проведеним 04.11.2019 обшуком. Вилучені під час обшуку речі та документи визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні. Вважає вилучене під час обшуку майно таким, що відповідає критеріям ч.2 ст.167 КПК України, а тому просить ухвалу слідчого судді скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на усі вилучені під час обшуку речі та документи.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі та просив її задовольнити, володільця майна та його представника, які апеляцію заперечили і просили рішення слідчого судді залишити без змін, пояснення слідчого, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Апеляційний суд доходить висновку, що слідчим суддею при винесенні рішення вказаних вимог закону дотримано.
Матеріалами провадження стверджується, що 29.07.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості № 0000029 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212 КК України.
Положення ч.1 ст.167 КПК України регламентують, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже, за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Згідно зі ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до постанови старшого слідчого з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_9 від 05.11.2019 усе вилучене під час обшуку майно визнано речовими доказами (а.к.п.11-13).

Однак, під час апеляційного розгляду встановлено, що на даний час у даному кримінальному провадженні підозру нікому не оголошено.
У апеляційних доводах прокурор стверджує, що ОСОБА_7 зберігає незаконно ввезені на територію України з приховуванням від митного контролю товари (побутову хімію, продукти харчування тощо).
Проте, у матеріалах кримінального провадження наявний товарний чек магазину «Бджілка», який свідчить про купівлю ОСОБА_7 підгузників ДаДа Софт (№ 4) 46 шт (7-18 кг) = 165 грн та серветок вологих Діскаунт Extra 72 шт ФЛІПТОП Алоє 20 шт = 17.5 грн; Всього: 182,5 грн. (а.к.п.19).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
При цьому матеріали провадження не містять жодних доказів, які вказували б на те, що вилучені при обшуку речі і документи можуть бути предметом вчинення кримінального правопорушення чи зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розгляду кримінального провадження.

Крім того, у суді апеляційної інстанції стороною обвинувачення також не доведено необхідність накладення арешту на вищезазначене майно та ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
Твердження прокурора про необхідність задоволення клопотання апеляційний суд вважає передчасними і такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому відсутні достатні правові підстави для накладення арешту на вилучені під час обшуку речі та документи.
Нових доказів стороною обвинувачення апеляційному суду надано не було.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування рішення суду, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2019 року про відмову у накладенні арешту на майно без змін.
Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді