Справа № 128/3497/18
Провадження №11-кп/801/1255/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
08 листопада 2019 рокум. Вінниця
Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 22.08.2019 ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08.11.2019 колегія суддів у складі головуючого судді ОСОБА_2 , суддів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , апеляційну скаргу обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Таке рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що на час постановлення вироку судом першої інстанції обвинувачений моральну шкоду потерпілим не відшкодував, а тому вони наполягали на необхідності призначення суворого покарання, що правильно врахував суд.
Факт відшкодування моральної шкоди потерпілим та зміна їх позиції щодо призначення покарання безпосередньо на стадії перегляду вироку в апеляційному порядку не є підставою для зміни судового рішення та звільнення особи від відбування покарання згідно правил ст. 75 КК України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, керуючись ч. 3 ст. 375 КПК України, викладаю окрему думку.
У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто призначивши покарання менше 5 років позбавлення волі суд має обґрунтувати з яких підстав не вбачає за можливе звільнити особу від відбування покарання згідно ст.75 КК України.

Згідно із оскаржуваного вироку, підставою для відмови у звільненні обвинуваченого від відбуття покарання із випробуванням стала позиція потерпілих.

В апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_3 подав заяви від потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що він виплатив їм по 5 000 доларів США в рахунок відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з чим, вони не мать претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого і не заперечують щодо призначення йому покарання, не пов`язаного із позбавленням волі (а.с. 146-147).

За таких обставин, апеляційний суд був зобов`язаний мотивувати обґрунтованість призначеного судом першої інстанції покарання з врахуванням нових обставин, що стали відомі вже апеляційному суді, а не обмежуватись висновком, що на час постановлення вироку рішення місцевого суду було обґрунтованим.

З врахуванням позиції потерпілих які не заперечували проти звільнення обвинуваченого від призначеного покарання, відшкодування заподіяної шкоди та поведінки потерпілого, яка сприяла виникненню ДТП, оскільки він здійснював перехід вулиці на забороняюче світло світлофору, вважаю, що Суд мав звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Суддя: ОСОБА_2