09.10.2019 Провадження № 1-кп/331/434/2019
Єдиний унікальний номер 331/2777/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2019 року Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі дистанційного судового провадження у залі суду в місті Запоріжжі кримінальне провадження №0000817 від 20.05.2019 року з обвинувальним актом у відношенні обвинуваченого
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Якимівка Якимівського району Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, який не має дітей на утриманні, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 23.10.2006 року Якимівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України, до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. 15.01.2008 року перегляд вироку - іспитовий строк відмінено та направлено до місць позбавлення волі зі строком на 3 роки позбавлення волі;
- 27.05.2008 року Якимівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 122 КК України, на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;
- 11.11.2013 року Якимівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186, ст. 395 КК України, до позбавлення волі строком 4 роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;
- 08.06.2016 року Якимівським районним судом за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік,
- 26.01.2017 року Якимівським районним судом за ч.3 ст. 186 до 4 рокаів позбавлення волі, на підставі ст. 75 звільнений від відбування покарання на 2 роки;
- 14.05.2018 року Якимівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК України, до позбавлення волі строком 12 років;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України,

за участі:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , маючи умисел на опір працівникові правоохоронного органу під час виконанням цим працівником службових обов`язків, тимчасово утримуючись в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», яка розташована за адресою: м. Запоріжжя,вул. Перша Ливарна, буд. 36, перебуваючи біля камери № 30 внутрішнього посту № 3, умисно наніс удар в область обличчя молодшому інспектору 2-ої категорії відділу режиму і охорони Запорізького слідчого ізолятору ОСОБА_6 за наступних обставин:

Так, наказом начальника Запорізького слідчого ізолятору Управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області Управління ДПтС України від 11.02.2016 року № 13о/с ОСОБА_6 призначено молодшим інспектором 2-ої категорії відділу режиму і охорони Запорізького слідчого ізолятору. 18.05.2019 року о 08 годині 00 хвилин, відповідно до наказу ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» від 17.05.2019 № 136 ДСК «Про забезпечення охорони та нагляду за ув`язненими (засудженими) на добу», молодший інспектор 2-ої категорії відділу режиму і охорони Запорізького слідчого ізолятору ОСОБА_6 заступив на добове чергування у складі чергової зміни на пост № 2. При завершенні чергування 19.05.2019 року о 08 годині 00 хвилини ОСОБА_6 повинен був здати зміну молодшому інспектору Запорізького слідчого ізолятору ОСОБА_7 , в ході якого остання, серед іншого, повинна прийняти ув`язнених (засуджених), відповідно до п.п. 2.1.23 п. 2 посадової інструкції молодшого інспектора відділу режиму і охорони (чергової зміни) № 9-289, затвердженої 10.04.2017 року.

Під час здійснення підрахунку ув`язнених, приблизно о 08 годині 14 хвилин 19.05.2019 року ув`язнений ОСОБА_3 вийшов з камери № 30, ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», тобто, всупереч п. 2 розділу II Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції від 28.08.2018 № 2823/5, самовільно залишив призначене для його перебування ізольоване приміщення.

На законну вимогу молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і охорони Запорізького слідчого ізолятору ОСОБА_6 , який виконував свої службові обов`язки з охорони та нагляду за ув`язненими, повернутись до камери, ОСОБА_3 , розуміючи, що молодший інспектор 2-ої категорії відділу режиму і охорони Запорізького слідчого ізолятору ОСОБА_6 є працівником правоохоронних органів установи виконання покарань та виконував покладені на нього службові обов`язки, діючи з прямим умислом, направленим на опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, почав чинити активну фізичну протидію здійсненню працівником правоохоронного органу ОСОБА_6 своїх службових обов`язків, а саме підійшов до ОСОБА_6 та наніс йому один удар правою рукою в область обличчя.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 провину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та пояснив, що у травні 2019 року він перебував у Запорізькому СІЗО у зв"язку із ознайомленням з матеріалами своєї справи. Вранці він вийшов із камери для перевірки ув"язнених, однак працівник СІЗО у грубій формі та нецензурною лайкою став його звинувачувати у порушенні порядку перебуванні у СІЗО, що його обурило. Він махнув рукою у бік чергового та попав йому по обличчю. У вчиненому щиро розкаявся та просив суворо його не карати.

З урахуванням повного визнання обвинуваченим своєї провини у вчинені злочину, судом, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Таким чином, оцінюючі зібрані по справі докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 в судовому засіданні доведена повністю.
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 342 КК України, тому що він вчинив умисні дії, які виразилися у опорі працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин невеликої тяжкості, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, офіційно не працевлаштований, стійких соціальних зв`язків не має, тривалий час перебував під вартою у зв`язку із відбуванням покарання за вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 14.05.2018 року за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст.187 КК України, має невідбуте покарання за вказаним вироком суду.
Обставиною, що пом`якшує покарання, згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого. Інших додаткових фактичних обставин, які б значно пом`якшували покарання обвинуваченому сторони кримінального провадження суду, в судовому засіданні, не навели і судом таких обставин, при дослідженні доказів, не встановлено.
На підставі вищевикладеного, враховуючи особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, тяжкість вчиненого ним злочину, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також наявність невідбутого терміну покарання, суд доходить висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання в межах санкції ч. 2ст. 342КК України у вигляді позбавлення волі, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України, оскільки останній засуджений вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 14.05.2018 року та вчинив новий злочин, не відбувши покарання повністю.

При цьому суд враховує, що відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" маючи на увазі, що при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку.

Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати:

- покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (статті 75, 79, 104 КК), за винятком часу тримання під вартою в порядку запобіжного заходу або затримання, перебування в медичному закладі тощо;

- частину покарання, від відбування якого особу звільнено умовно-достроково (статті 81, 107 КК);

- невідбуту частину більш м`якого покарання, призначеного судом особі в порядку заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст. 82, ч. 3 ст. 86 КК);

- частину покарання, від відбування якого звільнено вагітну жінку або жінку, яка має дитину (дітей) віком до трьох років (ст. 83 КК);

- невідбуту частину певного строку позбавлення волі, яким замінено довічне позбавлення волі (ст. 87 КК);

- невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання;

- додаткове покарання (або його невідбуту частину) за попереднім вироком;

- покарання, від відбування якого звільнено неповнолітнього із застосуванням примусових заходів виховного характеру (ст. 105 КК).

Станом на момент обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні (24.05.2019 року) ОСОБА_3 відбув частину покарання за вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 14.05.2018 року з 07 грудня 2016 року до 26 грудня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII, та з 27 грудня 2018 року до 23 травня 2019 року включно, що дорівнює 4 роки 6 місяців та 4 дні, таким чином невідбута частина покарання складає 7 років 5 місяців та 26 днів (12 років - 4 роки 6 місяців та 4 дні), яка і підлягає частковому приєднанню до основного покарання, призначеного ОСОБА_3 . Також приєднанню підлягає і додаткове покарання у вигляді конфіскації всього належного йому майна.
Долю речових доказів суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71, 370, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 342КК України, та призначити йому покарання у вигляді одного року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 14.05.2018 року, яка дорівнює 7 років 5 місяців та 26 днів, та остаточно визначити ОСОБА_3 покарання у вигляді семи років та восьми місяців позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обраховувати з 16 липня 2019 року - з моменту прийняття рішення про тимчасове залишення обвинуваченого у СІЗО.

Зарахувати ОСОБА_3 до строку призначеного покарання термін перебування його під вартою з 24 травня 2019 року до 15 липня 2019 року включно.
Підстав для обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_3 до набрання вироком суду законної сили не вбачається.
Речові докази: DVD-диск залишити в матеріалах кримінального провадження суду.

Вирок набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1