Номер провадження: 11-кп/813/793/19
Номер справи місцевого суду: 496/2465/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2019 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001923 від 27.12.2018 року відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кагарлик Біляївського району Одеської області, громадянина України, працюючого на посаді помічника судді Біляївського райсуду Одеської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, повернуто прокурору з підстав невідповідності вимогам КПК,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеною ухвалою суду 1-ої інстанції обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001923 від 27.12.2018 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК Україниповернутий прокурору для усунення недоліків з наступних підстав:

- в сформульованому обвинуваченні відносно ОСОБА_7 містяться лише загальні посилання та не зазначені конкретно місце, спосіб та інші обставини вчинення злочинів;
- діям обвинуваченого була надана правова кваліфікація одночасно за двома нормами закону про кримінальну відповідальність, зокрема, за ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, без будь-якого розмежування дій останнього щодо кожного з обвинувачень та без врахування окремих кваліфікуючих ознак складу кожного з інкримінованих йому злочинів, що порушує право обвинуваченого на захист;
- в обвинувальному акті не зазначено, з урахуванням положень ст. 27 КК України, якого саме співучасника обвинувачений ОСОБА_7 схилив до вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України;
- в сформульованому обвинуваченні відсутні кваліфікуючі ознаки кожного з інкримінованих обвинуваченому злочинів;
- в обвинувальному акті зазначений розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушення, передбаченим ч. 1 ст. 190 КК України, однак не зазначена особа, якій ця шкода була заподіяна;
З огляду на наведені доводи, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені вище недоліки обвинувального акту унеможливлюють подальший судовий розгляд кримінального провадження.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах, та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 зазначив, що ухвала суду є незаконною з підстав того, що доводи суду про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України є необґрунтованими, а посилання суду на те, що дії обвинуваченого одночасно кваліфікуються за ч.ч. 1 та 2 ст. 190 КК України є безпідставними, оскільки в формулюванні обвинувачення зазначена правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність та у вступній частині обвинувального акту допущена описка, яка не впливає на суть обвинувачення.

Посилаючись на такі доводи, прокурор просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд обвинувального акту в суді 1-ої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до припису п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Окрім того, у відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Частиною 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні, а у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України суд, відповідно до приписів п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути обвинувальний акт прокурору.

Згідно з вимогами п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.

Відповідно до приписів п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Перевіривши зміст обвинувального акту, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції обґрунтовано визнав обвинувачення викладене в ньому неконкретним, а обвинувальний акт, у цій частині, таким, що не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції правильно дійшов висновку про наявність недоліків обвинувального акту, оскільки відсутність пред`явленого у встановленому законом порядку обвинувачення, є неприпустимим та суперечить принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 КПК України та практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню.

Із аналізу змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001923 від 27.12.2018 року стосовно ОСОБА_7 вбачається, що у вступній частині зазначено, що він складений за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України(а.п. 4), натомість в подальшому його дії кваліфіковані за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України (а.п. 10).

При розгляді зазначеного кримінального провадження, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79).

Окрім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Отже, суд першої інстанції правильно встановив факт невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України та, на виконання положень ст. 314 КПК України, обґрунтовано повернув обвинувальний акт прокурору, а доводи прокурора у апеляційній скарзі є безпідставними.

Наведені порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, під час судового розгляду будуть перешкоджати розгляду обвинувального акту по суті та унеможливлять, за результатами такого судового розгляду, ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9 КПК України, апеляційний суд визнає вказані порушення істотними.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що в свою чергу порушує право особи на захист.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими посилання суду на те, що в обвинувальному акті відсутнє конкретне зазначення місця, способу та інших обставин вчинення злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_7 , по кожному епізоду окремо (а.с. 9-10),хоча ці обставини, відповідно до положень ч.1 ст. 91 КПК України підлягають обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні.

Таким чином є правильними висновки суду про те, що діям обвинуваченого була надана правова кваліфікація одночасно за двома нормами закону про кримінальну відповідальність, без будь-якого розмежування дій останнього щодо кожного з обвинувачень.
Колегія суддів також вважає слушнимивисновки суду 1-ої інстанції про те, що в обвинувальному акті зазначений розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушення, однак не зазначена особа, якій ця шкода була заподіяна та такими, що відповідають дійсності.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив факт невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України та, на виконання положень ст. 314 КПК України, обґрунтовано повернув обвинувальний акт прокурору, а доводи прокурора та представника потерпілих у апеляційних скаргах є безпідставними.

Наведені порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, під час судового розгляду будуть перешкоджати розгляду обвинувального акту по суті та унеможливлять, за результатами такого судового розгляду, ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9 КПК України, апеляційний суд визнає вказані порушення істотними.

Враховуючи викладені обставини, встановлені апеляційним судом, практику ЄСПЛ, колегія суддів вважає встановленим факт невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, тому ухвала суду 1-ої інстанції про його повернення прокурору підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 291, 314, 370, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2019 р. про повернення прокурору обвинувального акту в кримінальному провадженні №0001923 від 27.12.2018 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, з підстав невідповідності вимогам КПК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4