ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2539/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 638/1588/14-к
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И В:

Цією ухвалою продовжено ОСОБА_8 строк тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 02 вересня 2019 року та визначено заставу у розмірі 154 880,00 грн.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою обрати стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. В обґрунтування своїх апеляційних доводів захисник послався на те, що прокурор не навів переконливих доказів існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, а також не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти цим ризикам. Також зазначив, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, раніше не судимий, до затримання постійно працював, раніше не судимий.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу захисника, а також думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів середньої тяжкості, передбачених ч.1 ст.338, ч.2 ст.298 КК України, у вчиненні тяжких злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.110 КК України, а також у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч.2 ст.258, ч.1 ст.258-3 КК України, за яких максимальною санкцією передбачене позбавлення волі строком до 15 років, зокрема ч.1 ст.258-3 КК України, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні та що свідчить про можливість переховування обвинуваченого від органів правосуддя.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_8 обвинувачується органами досудового розслідування у вчинені злочинів, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення та привернення уваги громадськості до певних політичних поглядів винного, і застосування зброї різного виду.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінується ОСОБА_8 , а саме того, що останньому інкримінується створення терористичної групи, керівництво її діями та організаційне сприяння її діяльності, вчинення декількох терористичних актів, організація, керування підготовкою і вчиненням, надання знаряддя та схилення іншого співучасника до умисного та незаконного пошкодження об`єкта культурної спадщини, колегія суддів приходить до висновку, що у цьому кримінальному провадженні існує суспільний інтерес, який полягає у захисті високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.
Крім того зазначене свідчить про можливість продовження своїх злочинних дій, а також можливість знищити, сховати або спотворити будь-які із речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Разом з цим, хоча процесуальне рішення суду першої інстанції, під час розгляду справи по суті, щодо визначення розміру застави не підлягає апеляційному оскарженню, колегія суддів вбачає неналежну його обґрунтованість, враховуючи той ризик, що саме застава зможе надійно забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, оскільки в наслідок їх порушень, в будь якому випадку суд першої інстанції не зможе дотриматись розумних строків розгляду кримінального провадження.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

________________ ________________ _______________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4