Дата документу 06.08.2019 Справа № 333/488/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/1294/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/488/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.187 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0004036, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2019 року відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Запоріжжі, громадянина України, освіта середня спеціальна, офіційно не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 11.09.1990 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 206 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки. 15.01.1991 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя скасована відстрочка виконання вироку, обвинувачений направлений для відбуття покарання у місця позбавлення волі. Звільнився 29.09.1992 року умовно-достроково, невідбутий строк 1 рік 3 місяці 16 днів;

- 18.11.1993 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140 КК України з урахуванням вимог ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років 3 місяців позбавлення волі. Звільнився 14.08.1995 року по відбуттю покарання;

- 15.03.1996 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнився 12.12.1996 року по відбуттю покарання;

- 17.09.1997 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнився 14.09.1998 року на підставі ЗУ «Про амністію»;

- 09.07.1999 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 229-6 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років позбавлення волі. Звільнився 26.04.2001 року по відбуттю покарання;

- 08.11.2002 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі. Звільнився 12.06.2004 року по відбуттю покарання;

- 12.10.2006 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 187 КК України з урахуванням вимог ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі. Звільнився 11.03.2010 року умовно-достроково (невідбутий строк 1 рік 4 місяці 17 днів);

- 23.12.2010 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, з урахуванням вимог ст. 71 КК України, до 7 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнився 25.07.2017 року по відбуттю строку покарання;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2019 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією усього майна обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією усього майна обвинуваченого.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_10 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_10 моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 35 000 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_10 ухвалено залишити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Зараховано у строк покарання ОСОБА_10 строк його попереднього ув`язнення з 07.12.2018 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Скасовано арешт на мобільний телефон «SAMSUNG GALAXY-A5» в корпусі чорного кольору, з IMEI (1) НОМЕР_1 , IMEI (2) НОМЕР_2 , накладений ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя 11.12.2018 року.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 07.12.2018 року, приблизно о 06 годині 17 хвилин, ОСОБА_10 , знаходячись поблизу перехрестя вул. Чумаченко та Північнокільцевій у м. Запоріжжі, маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, підійшов до потерпілої ОСОБА_8 та раптово кулаком правої руки наніс останній один удар в область обличчя, внаслідок чого потерпіла впала на землю.

У подальшому, коли ОСОБА_8 підвелась на ноги, ОСОБА_10 знову наніс останній удар в область обличчя, внаслідок чого потерпіла знову впала на землю. Вказаними діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці верхньої губи ліворуч, садна та крововилив у слизову оболонку нижньої та верхньої губ, синець у проекції правої дуги нижньої щелепи, що у сукупності кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я.

Після цього, ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна, схопивши сумку потерпілої, намагався вирвати її разом з майном, яке знаходилося у сумці, загальною вартістю 2 000 грн. Водночас, на вказані злочинні дії обвинуваченого, ОСОБА_8 здійснила активний супротив: почала тягнути сумку у свій бік та, при цьому, вголос кликала на допомогу.

Враховуючи такий супротив з боку потерпілої, ОСОБА_10 покинув місце вчинення злочину, тим самим з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.

Крім цього, 07.12.2018 року, приблизно о 06 год. 40 хв., ОСОБА_10 , знаходячись перед входом в під`їзд багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , маючи прямий умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, діючи умисно, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, з корисливих мотивів, раптово напав на потерпілу ОСОБА_7 , яка виходила з вказаного будинку, а саме: кулаком правої руки наніс один удар в обличчя, внаслідок якого потерпіла впала на коліна, чим спричинив останній тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носу, який кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Далі, ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння чужим майном, із застосуванням сили з лівої руки потерпілої зірвав сумку чорного кольору, вартістю 860 грн., в якій знаходились:

- мобільний телефон «SAMSUNG GALAXY-A5» в корпусі чорного кольору, з IMEI (1) НОМЕР_1 , IMEI (2) НОМЕР_2 , вартістю 10 000 грн., з двома сім-картками операторів «Київстар» та «Водафон», на рахунку яких були грошові кошти загальною сумою 20 грн., в силіконовому чохлі вартістю 100 грн.;

- гаманець бордового кольору, вартістю 150 грн., в якому знаходилися дві банківські карти, які матеріальної цінності для потерпілої не представляють;

- грошові кошти в сумі 2 233 грн.;

- сумка з косметикою, вартістю 200 грн.;

- дві зв`язки ключів; пропуск до ПАТ «ЗАЛК»; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_7 ; мобільний телефон «NOKIA» з сім-карткою оператора «МТС», які матеріальної цінності для потерпілої не представляють.

Таким чином, з метою особистого збагачення, ОСОБА_10 заволодів вказаним майном потерпілої ОСОБА_7 , спричинивши останній матеріальну шкоду на загальну суму 13 563 грн.

Після цього, ОСОБА_10 по ходу руху, покидаючи місце злочину, позбавився частини викраденого, з метою приховання слідів злочину та викинув на землю сумку з вищевказаним викраденим майном, при цьому, залишивши собі мобільний телефон «SAMSUNG GALAXY-A5», з двома сім картками операторів «Київстар» і «Водафон», в силіконовому чохлі, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 та кваліфікацію його дій, вважає, що призначене останньому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки судом необґрунтовано було проігноровано обставини, які пом`якшують відповідальність, а також було необґрунтовано визнано наявність обставини, яка обтяжує покарання, що призвело до призначення суворого та несправедливого покарання. Також вважає вирок в частині розміру стягнутої моральної шкоди таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а тому висновки суду про можливість стягнення моральної шкоди у розмірі 35000 грн. не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Вказує, що висновок суду про те, що ОСОБА_10 фактично свою вину у повному обсязі не визнав, не відповідає дійсності, оскільки показання обвинуваченого ОСОБА_10 , надані ним у судовому засіданні повністю відповідають пред`явленому йому обвинуваченню. Також вважає, що у вироку невірно викладено показання обвинуваченого ОСОБА_10 в частині того, що останній нібито, не переслідував корисливу мету під час вчинення ним злочину. Так, обвинувачений ОСОБА_10 дійсно у судовому засіданні на запитання суду не зміг пояснити, навіщо він взяв із сумки потерпілої ОСОБА_7 лише мобільний телефон, а інші речі, в тому числі, й гроші разом із сумкою викинув по дорозі, але останній ніколи не спростовував та не заперечував, що він забрав собі мобільний телефон, який потім продав, тобто тим самим він підтверджував наявний у нього корисний мотив. Висновок суду про відсутність пом`якшуючих обставин також вважає невірним, оскільки обвинувачений з моменту його затримання повністю визнавав свою провину у скоєних ним злочинах, не намагався будь-яким чином уникнути відповідальності, висказував жаль з приводу вчиненого та був готовий нести відповідальність за скоєне. Більш того, завдяки його сприянню, оперативними співробітниками було знайдено та повернуто речі потерпілої ОСОБА_7 , оскільки саме обвинувачений сказав де він позбувся викрадених речей та кому було продано мобільний телефон потерпілої. Саме тому, в обвинувальному акті і було зазначено про наявність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Висновок суду про те, що обвинувачений вибачився перед потерпілими лише на пропозицію прокурора, також не відповідає дійсності, оскільки під час надання показань обвинуваченим ОСОБА_10 , прокурор, який першим задавав запитання останньому, запитав чи не хотів би обвинувачений вибачитися перед потерпілими за скоєне, на що ОСОБА_10 відповів, що звісно він це бажає зробити, та вибачився перед потерпілими. Проте, ОСОБА_10 сам, за своєю ініціативою планував вибачитися перед потерпілими, а прокурор своїм запитанням створив привод для суду сумніватися у щирості каяття обвинуваченого, що є несправедливим та не може братися до уваги. Більш того, з самого початку судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_10 заявив про повне визнання ним своєї вини у скоєних злочинах та вважав за можливе провести судове слідство відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, але лише за наполяганням потерпілої ОСОБА_7 за її епізодом судом були досліджені всі зібрані досудовим слідством докази. Крім того, вважає, що суд необґрунтовано визнав обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_10 , рецидив злочинів, незважаючи на те, що кваліфікуючи дії обвинуваченого, суд зазначив як ознаки скоєних ОСОБА_10 злочинів, повторність. Також вважає, що призначене судом покарання за ч. 2 ст. 187 КК України є несправедливим через його суворість. Так, враховуючи ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим ОСОБА_10 злочинів, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують його покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, вважає, що у суду є всі підстави призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України ближче до найнижчої межі, встановленої санкцією зазначеної статті, тобто у вигляді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього майна та відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у вигляді 7 років позбавлення волі із конфіскацією усього майна. Крім того, вважає, що стягнутий судом розмір моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_7 є занадто великим, та таким, що стягнутий необґрунтовано. На думку апелянта, суд не врахував, що наявність та розмір моральної шкоди підлягає доказуванню на загальних підставах, а суду не було надано жодного належного доказу, крім слів потерпілої щодо страху самостійного пересування по вулиці, її постійного супроводу чоловіком, її теперішньої нервовості та емоційного дискомфорту, який супроводжується почуттям розгубленості та тривоги, страху за своє життя (з цього приводу потерпіла за допомогою спеціалістів не зверталася). На підтвердження постійного проходження курсів лікування, у тому числі по зору, потерпіла надала лише листки тимчасової непрацездатності, довідку консультації з МЦ ТОВ «Прозорість», копію довідки про консультативний прийом лікаря-стоматолога, а також ксерокопії двох медичних амбулаторних карт із записами лікарів. Проте, ані погіршення зору, ані зламаний зубний протез, не зазначені у висновку проведеної судової медичної експертизи, а тому взагалі відсутній причинний зв`язок між одним ударом, який завдав ОСОБА_10 , та зазначеними змінами у здоров`ї потерпілої. Більш того, експертиза щодо визначення розміру шкоди немайнового характеру не проводилася. Таким чином, вважає, що розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, повинен становити 5000 грн.

На підставі викладеного, просить доповнити мотивувальну частину вироку посиланням суду на наявність щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, як обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_10 . Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на рецидив злочину, як на обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого. Змінити вирок в частині призначеного ОСОБА_10 покарання, а саме визнати його винуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, та призначити покарання: за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі із конфіскацією усього майна обвинуваченого. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді 7 років позбавлення волі із конфіскацією усього майна обвинуваченого. Змінити вирок відносно ОСОБА_10 в частині стягнення моральної шкоди, а саме стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_11 потерпіла ОСОБА_7 просить залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, які прохали задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , які також заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, правильність кваліфікації його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому колегією суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, не переглядаються.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, зазначених у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

За обставин, встановлених судом першої інстанції, дії ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій, та за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, під час якого особа з причин, що не залежали від її волі не вчинила усіх дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, кваліфіковані правильно.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, що вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд, у відповідності до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, призначив його, враховуючи тяжкість вчинених злочинів, суспільну небезпечність та характер скоєних злочинів, а також дані про особу обвинуваченого.

Злочини, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_10 , відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до тяжких злочинів.

При вивченні особи обвинуваченого судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_10 раніше неодноразово судимий за скоєння умисних, у тому числі й корисливих злочинів, інкриміновані йому злочини вчинив із застосуванням фізичного насильства відносно потерпілих жінок у короткий проміжок часу, має постійне місце мешкання, одружений, не працює, також суд врахував вік та стан здоров`я обвинуваченого, відсутність осіб на його утриманні, а також те, що обвинувачений на обліку в спеціальних медичних установах не перебуває.

Зваживши зазначені обставини, факт відсутності обставин, що пом`якшують покарання, врахувавши обставину, що обтяжує покарання, суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства, та призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій, передбачених ч. 2 ст. 187 та ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, на підставі положень ч. 1 ст. 70 КК України.

Отже, призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_10 фактично свою вину у повному обсязі не визнав, є неспроможними. Так, як вбачається з обвинувального акта, а також з самих показань обвинуваченого ОСОБА_10 , останній дійсно зазначав про визнання ним своєї вини. Проте, надаючи в судовому засіданні свідчення, ОСОБА_10 вказував на те, що він здійснював напад на потерпілих виключно з метою зняття стресу, отриманого напередодні під час відпочинку зі своїми друзями, що також підтверджується і самими діями обвинуваченого, оскільки з викраденої ним сумки у ОСОБА_7 не були викрадені наявні в ній грошові кошти, а отже ОСОБА_10 фактично вину не визнав.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом пом`якшуючих обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно не врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як пом`якшуючі покарання обставини, оскільки ОСОБА_10 жодними діями не сприяв розкриттю злочинів, а викрадені речі потерпілої ОСОБА_7 було знайдено до затримання ОСОБА_10 працівниками правоохоронних органів.

Твердження захисника, що висновок суду про те, що обвинувачений вибачився перед потерпілими лише на пропозицію прокурора, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_10 сам, за своєю ініціативою планував вибачитися перед потерпілими, є неспроможними, оскільки у обвинуваченого було достатньо можливості вибачитися перед потерпілими раніше, з власної ініціативи, однак ОСОБА_10 цією можливістю не скористався, а вибачився перед потерпілими лише після пропозиції прокурора. Зазначені обставини також додатково свідчать про відсутність у ОСОБА_10 щирого каяття.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що суд необґрунтовано визнав обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_10 , рецидив злочинів, колегія суддів вважає помилковими з таких підстав.

Стаття 34 КК України передбачає, що рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

Встановлено, що ОСОБА_10 має судимості за умисні злочини, що підтверджується даними кримінального провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 67 КК України якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

В даному кримінальному провадженні рецидив злочину застосовується лише до злочинів, за які ОСОБА_10 було засуджено раніше, і які не мають ознак повторності, які йому інкримінуються у даному кримінальному провадженні.

Тому, суд першої інстанції правильно визнав рецидив злочину як обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_10 .

Доводи апелянта щодо суворості призначеного ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України також є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_10 раніше вісім разів судимий за скоєння аналогічних злочинів. Попереднім вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2010 року ОСОБА_10 було призначено покарання за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.

У зв`язку із чим, колегія суддів вважає, що районний суд справедливо призначив ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією усього майна обвинуваченого, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та з огляду на призначене покарання попереднім вироком, яке не стало необхідним запобіжником для скоєння, у тому числі і аналогічних злочинів.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_10 покарання, по доводах, зазначених в апеляційній скарзі його захисника, не вбачається.

Застосований судом принцип призначення покарання за сукупністю злочинів (шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим) є найбільш м`яким і колегія суддів не вважає його надмірно суворим, тому підстав для зміни вироку і пом`якшення призначеного покарання колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині розміру суми, стягнутої моральної шкоди та обґрунтованості її стягнення, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно приписів ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зі змісту ч. 2 ст. 23 ЦК України вбачається, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до пункту 9 зазначеної вище постанови Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації). При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, вина ОСОБА_10 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, доведена поза розумним сумнівом.

Обґрунтовуючи свій цивільний позов, потерпіла вказувала, що своїми діями обвинувачений спричинив їй моральні страждання, так як у неї до цього часу залишився страх пересуватися самостійно по вулиці. Тепер її кожного робочого дня щоранку та щовечора проводжає та зустрічає з роботи чоловік. Вона стала нервова, постійно відчуває емоційний дискомфорт, що супроводжується почуттям розгубленості та тривоги, страху за своє життя. Після злочину змінився її ритм життя, вона постійно проходила курси лікування, у тому числі й по зору, так як він погіршився. Крім того, від удару у неї зламався зубний міст, який не підлягає ремонту, у зв`язку із чим потерпіла ОСОБА_7 вважала, що їй спричинено моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Суд першої інстанції вважав, що вказані у цивільному позові обставини не викликають сумнівів. Оцінюючи вимоги про стягнення моральної шкоди, районний суд виходив з характеру й обсягу страждань, які виникли внаслідок протиправних дій ОСОБА_10 , зміни нормального ритму життя (відсутність можливості певний час продовжувати трудову діяльність), необхідності певний період часу витрачати на лікування та відновлення попереднього психологічного стану та здоров`я, а тому, виходячи із засад виваженості та справедливості, відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, суд вважав за необхідне позовні вимоги потерпілої задовольнити частково, а саме у сумі 35 000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів та вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 у достатній мірі відповідає розміру завданого морального страждання, а також в повній мірі підтверджується матеріалами кримінального провадження та доданими потерпілою ОСОБА_7 доказами.

Доводи захисника про недостатність надання лише медичних довідок для підтвердження завдання моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до наданих ОСОБА_7 медичних довідок, остання протягом тривалого часу (близько трьох місяців) вимушена була звертатися до різних медичних закладів з метою відновлення свого здоров`я після скоєного відносно неї кримінального правопорушення.

Крім того, в суді першої інстанції в якості свідка був допитаний судовий експерт, який зазначив, що у судовій медичній експертизі не було відображено зламаний зубний протез ОСОБА_7 , оскільки в експертизі зазначаються лише тілесні ушкодження, а зубний протез не відноситься до частини тіла.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для зміни вироку, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2019 року відносно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4