печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0007242 від 28.07.2018,

В С Т А Н О В И В :

23.07.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло вищевказане клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України капітана поліції ОСОБА_3 , за погодженням із прокурором, про арешт майна у кримінальному провадженні № 0007242 від 28.07.2018, згідно вимог якого останній просить постановити ухвалу про арешт речового доказу в кримінальному провадженні автомобіля марки PEUGEOT 206, номерний знак НОМЕР_1 , який фактично належить підозрюваному ОСОБА_4 , у вигляді заборони відчуження, розпорядження, користування, та з можливістю його вилучення.
Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.
У судове засідання прокурор/слідчий не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримує та просить задовольнити.
На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації особою, яка подала клопотання, її процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання явки представника сторони обвинувачення обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у його відсутність.
Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.
З матеріалів клопотання вбачається, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, яке зареєстроване 28.07.2018 в ЄРДР за № 0007242 за підозрою ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 255 КК України.
Досудовим розслідуванням установлено, що 23.07.2018 в ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інших невстановлених осіб виник злочинний умисел, спрямований на умисне знищення чужого майна шляхом підпалу автомобіля, який належить ОСОБА_7 .
З метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на умисне знищення чужого майна шляхом підпалу, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інші невстановлені особи розробили злочинний план, відповідно до якого необхідно було шляхом стеження за ОСОБА_7 або членами його сім`ї встановити фактичне місце його проживання, місце стоянки, де він залишає свій автомобіль, можливість вільного доступу до зазначеного автомобіля, а також визначити конкретний час вчинення запланованого злочину.
Таким чином, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інші невстановлені особи заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
У не встановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 23.07.2018, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інші невстановлені особи встановили, що ОСОБА_7 проживає спільно з ОСОБА_8 , яка користується автомобілем BMW X1, номерний знак НОМЕР_2 , та працює в косметологічній клініці «Dr. Antonenko Beauty Clinic», розташованій за адресою: м. Київ, вул. Івана Федорова, 6а, і тому вирішили стежити за нею з метою встановлення їх фактичного місця проживання.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне знищення чужого майна, 23.07.2018 ОСОБА_4 , керуючи автомобілем PEUGEOT 206, номерний знак НОМЕР_1 , діючи спільно з ОСОБА_5 орієнтовно о 20 год. біля будівлі, де розташована косметологічна клініка «Dr. Antonenko Beauty Clinic» за адресою: м. Київ, вул. Івана Федорова, 6а, почали стежити за ОСОБА_8 , яка керувала автомобілем BMW X1, номерний знак НОМЕР_2 , проїхавши за нею до магазину Good Wine, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 9.
Протягом всього часу перебування ОСОБА_8 у приміщенні магазину Good Wine, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 9, ОСОБА_4 двічі заходив до магазину та спостерігав за нею.
Після цього ОСОБА_4 , пересвідчившись, що ОСОБА_8 залишила приміщення магазину Good Wine, спільно з ОСОБА_5 на автомобілі PEUGEOT 206, номерний знак НОМЕР_1 , продовжили стежити за нею, проїхавши по вулиці Євгена Коновальця, вулиці Генерала Алмазова та бульвару Дружби Народів до будинку АДРЕСА_1 , де фактично проживають ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Таким чином, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 встановили фактичне місце проживання ОСОБА_7 та його співмешканки ОСОБА_8 .
27.07.2018 ОСОБА_4 . ОСОБА_5 та інші невстановлені особи, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Академіка Вільямса, 19/14, діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, шляхом підпалу знищили автомобіль BMW 730D, номерний знак НОМЕР_3 , в результаті чого потерпілому ОСОБА_7 заподіяно майнової шкоди на суму 2 875 235 грн., що більше ніж в шістсот разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, тобто є особливо великим розміром.
13.06.2019 ОСОБА_4 затримано на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва., а 14.06.2019 відносно нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Постановою від 01.07.2019 автомобіль PEUGEOT 206, номерний знак НОМЕР_1 , який використовувався ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для вчинення злочину, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
Слідчий вказує, що з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, забезпечення можливої конфіскації та збереження речових доказів, виникли підстави для застосування арешту вищевказаного майна.
Відповідно до ч.5ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до вимог до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, приходжу до переконання про задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на вищезазначене майно, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, зокрема зберегло сліди кримінального правопорушення, тобто є предметом кримінального правопорушення та може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, слідчий суддя з огляду на конкретні обставини справи та враховуючи, що необхідно виконати ряд слідчих дій, спрямованих на всебічне, повне та об`єктивне розслідування всіх обставин кримінального правопорушення, вважає наявними підстави для накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів, оскільки прокурором стороною обвинувачення, що у разі незастосування такого заходу забезпечення існують ризики його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що в подальшому ускладнить встановлення істини у кримінальному провадженні та проведенню необхідних слідчих (процесуальних) дій.
Приходячи до такого висновку, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити.
Накласти арешт на автомобіль марки PEUGEOT 206, номерний знак НОМЕР_1 , який фактично належить підозрюваному ОСОБА_4 , у вигляді заборони відчуження, розпорядження, користування, та з можливістю його вилучення.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.
Зобов`язати слідчого/прокурора у кримінальному провадженні передати ухвалу особі, на майно якої, накладено арешт.
Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1