Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0006688 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Києва, громадянки України,

що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20.03.2019 року ОСОБА_7 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України і їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Цим же вироком частково задоволено цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 , стягнуто на користь потерпілої 19 955 гривень 52 копійки у _____________________________________

Справа № 11-кп/824/1815/2019
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1
рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 50 000 гривень моральної шкоди, а сплачений нею судовий збір у сумі 1 600 гривень їй повернуто.

Судом прийнято рішення щодо речового доказу та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про неповноту судового розгляду, що виразилася у відхиленні клопотань сторони захисту про додаткове дослідження доказів та проведення слідчих дій в порядку, визначеному ст.333 КПК України, а саме: повторний допит потерпілої ОСОБА_8 , яка була присутня лише в одному судовому засіданні, з метою отримання додаткових даних після дослідження висновків експертиз та допиту експертів, у тому числі, між якою частиною автомобіля і частиною тіла потерпілої відбувся контакт, відстань, яку подолав автомобіль від початку руху, швидкість руху автомобіля, відстань та швидкість руху потерпілої тощо; допит як свідків слідчого ОСОБА_11 , який керував слідчо-оперативною групою при оформленні ДТП, слідчого ОСОБА_12 , який здійснював досудове розслідування і вказував вихідні дані при призначенні експертиз; допит як свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 понятих при огляді місця події; доручення органу поліції скласти масштабну детальну схему місця ДТП, провести слідчий експеримент та експертизи, встановити особу, яка повідомила про ДТП.

Також ОСОБА_7 вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду про здійснення керованим нею автомобілем наїзду на потерпілу не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема, її показаннями, показаннями потерпілої ОСОБА_8 в частині розташування відносно автомобіля, відсутності у неї операцій і порушень опорно-рухового апарату, показаннями свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які не були очевидцями наїзду. Звертає увагу на дані в протоколі огляду місця події, згідно з якими не було виявлено потертостей бруду на задньому бампері автомобіля, який є найбільш виступаючою частиною, висновку судово-медичної експертизи від 24.11.2016 № 1937/Е, які свідчать про захворювання ОСОБА_8 на остеопороз, приховування нею факту хірургічного втручання на правій нозі і виявлення перелому правої стегнової кістки, в той час як до автомобіля потерпіла була повернута лівим боком і виступаюча частина бампера знаходилася на рівні лівого коліна, висновках автотехнічної експертизи від 25.08.2016 № 546ат, від 07.02.2017 № 918ат в частині того, що для проведення всіх цих експертиз слідчий у вихідних даних вказував про контакт між автомобілем та потерпілою. Що стосується показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , даних у долучених до справи світлинах автомобіля, відеозаписі, які спростовують факт наїзду, то суд безпідставно не взяв їх до уваги, і за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Стверджує і про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки суддя ОСОБА_10 , який повернув обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні прокурору, після повторного звернення з обвинувальним актом до суду продовжив судовий розгляд. Також головуючому заявлявся відвід з підстав його очевидної упередженості, який безпідставно не було задоволено. А тому, на переконання обвинуваченої, вирок ухвалено незаконним складом суду. Безумовною підставою для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції вважає і те, що судове провадження здійснено за відсутності потерпілої, яка була присутня лише в одному судовому засіданні і належним чином про дату, час і місце судових засідань не повідомлялась.

Крім того, ОСОБА_7 вказує, що відмова в задоволенні клопотань сторони захисту під час досудового розслідування та судового розгляду є порушенням права на захист, зауважує на невідповідність обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України з огляду на те, що після його повернення прокурору ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2017 року недоліки усунуті не були, прокурор та слідчий не провели повне, неупереджене, об`єктивне та ефективне досудове розслідування, прокурор не в повному обсязі виклав фактичні обставини кримінального правопорушення, і, як наслідок, не дав повну та об`єктивну оцінку доказам у їх сукупності.

Що стосується рішення про цивільний позов, то встановлений судом розмір моральної шкоди не відповідає судовій практиці, і представник потерпілого безпідставно не залучив як відповідача Моторне (транспортне) страхове бюро України, яке згідно з ст.41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченої і захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесні ушкодження, за наступних обставин.

16 червня 2016 року близько 12 години ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем BMW 730 д/н НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині дороги у дворі будинку № 6 на вул. Ялтинській в м. Києві в районі під`їзду № 3, порушила вимоги п.10.9 Правил дорожнього руху України (далі ПДР).

Порушення ОСОБА_7 вказаних вимог ПДР виразилось у тому, що вона під час руху заднім ходом проявила неуважність та необачність, не переконалась, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не звернулась за допомогою до інших осіб, внаслідок чого здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка переходила проїзну частину прибудинкової дороги зліва направо відносно руху автомобіля, спричинивши потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження закриту травму правого стегна у вигляді уламкового перелому проксимальної (верхньої) чверті діафізу стегнової кістки.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Такими доказами є фактичні дані, які містяться в показаннях потерпілої ОСОБА_8 , яка повідомила, що коли поверталася додому, її в ліву частину тіла штовхнув темний автомобіль, який стояв у дворі і почав рух заднім ходом, щоб вивернути, від чого вона впала на правий бік і отримала тілесне ушкодження у вигляді перелому стегна, після чого й наразі не відновила стан здоров`я і пересувається за допомогою ходунків; показаннях свідка ОСОБА_15 , яка засвідчила, що, перебуваючи у себе на балконі на другому поверсі, почула крик і побачила, що сусідка ОСОБА_8 лежить на асфальті і від неї від`їжджає автомобіль під керуванням ОСОБА_7 ; показаннях свідка ОСОБА_16 , що коли у двері його квартири подзвонила сусідка ОСОБА_15 і повідомила, що його матір збив автомобіль, він вибіг на вулицю, де побачив матір, яка лежала на асфальті, після чого її занесли додому, в подальшому госпіталізували до лікарні, де виявили, що у неї складний перелом, і зробили операцію.

Ці показання суд першої інстанції правильно поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони узгоджуються між собою та з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки, а саме, даними, що містяться в:

- рапорті інспектора поліції від 16.06.2016, згідно з яким до Дарницького УП ГУНП у м. Києві надійшло повідомлення про те, що 16.06.2016 о 12 годині за адресою: м. Київ, вул. Ялтинська, 6 сталася ДТП з потерпілим. По прибуттю патруля було виявлено громадян, які обступили автомобіль BMW 730 д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 та стверджували, що саме вона збила ОСОБА_8 під часу рух заднім ходом. Потерпіла підтвердила обставини наїзду, свідок ОСОБА_20 бачила, що автомобіль від`їжджає вперед від потерпілої, яка впала, однак очевидців, які б бачили безпосередньо момент наїзду, встановлено не було (т.1 а.с.138);

- протоколі огляду місця ДТП від 16.06.2016 з додатками схемою та фототаблицею, якими зафіксовано наїзд на пішохода у дворовій території поблизу під`їзду № 3 будинку № 6 на вул. Ялтинській автомобілем BMW 730 д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 , на якому пошкодження відсутні, але виявлено потертості бруду на правій частині багажника та правому крилі над правою задньою фарою (т.1 а.с.141-145);

- висновку судово-медичної експертизи від 24.11.2016 № 1937/Е, згідно з яким надана медична документація на ім`я ОСОБА_8 свідчить про те, що під час звернення за медичною допомогою у неї мали місце тілесні ушкодження: закрита травма правого стегна уламковий перелом проксимальної (верхньої) чверті діафізу стегнової кістки, що відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості, яке спричинило тривалий розлад здоров`я; садна правої кисті, які відносяться до легкого тілесного ушкодження. Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворились від травматичної дії тупими предметами, що могло бути при транспортній травмі (травма при зіткненні автомобіля, який рухався, з пішоходом) (т.1 а.с.157-161);

- висновку судової автотехнічної експертизи від 25.08.2016 № 546ат, у відповідності з яким на момент огляду автомобіля BMW 730 д/н НОМЕР_1 несправностей технічного стану гальмівної системи, рульового управління та ходової частини не виявлено, тобто вони знаходяться в працездатному стані (т.1 а.с.169-178);

- висновку судової автотехнічної експертизи від 07.02.2017 № 918ат, у відповідності з яким в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля BMW 730 д/н НОМЕР_1 ОСОБА_7 з технічної точки зору вбачаються невідповідності вимогам п.10.9 ПДР України, які є причиною даної ДТП (т.1 а.с.186-190).

Суперечностей у показаннях потерпілої стосовно отримання нею удару автомобілем у ліву частину тіла, внаслідок чого їй було спричинено перелом правої стегнової кістки, колегія суддів не вбачає.

В судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_21 повністю підтвердила свій висновок та детально пояснила механізм отримання потерпілою тілесних ушкоджень, а саме. ОСОБА_8 перед наїздом перебувала у вертикальному або близькому до вертикального положенні, після чого відбувся контакт у ліву частину тіла потерпілої з послідуючим падінням її на правий бік на тверде покриття, про що свідчать скарги на біль у лівому стегні та садна на правій кисті.

Було експертом враховано і те, що у 2012 році потерпілій робили ендопротезування правого кульшового суглобу, що не вплинуло на отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, оскільки перелом розташований нижче від місця, де встановлено ендопротез.

З приводу посилань в апеляційній скарзі на травми потерпілої в минулому та ознаки у неї захворювання на остеопороз колегія суддів зауважує, що переломи у потерпілої мали місце відповідно до листа уточнених діагнозів у 1984 і 2012 роках, у той час як тілесне ушкодження у виді закритої травми правого стегна перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з транспортною травмою, а не із захворюванням ОСОБА_8 .

Показанням обвинуваченої, яка заперечила наїзд на потерпілу, стверджуючи про те, що перед початком руху заднім ходом переконалась у відсутності перешкод позаду автомобіля і проїхала 10-15 см, після чого зупинилась, при цьому акцентувала увагу на відсутності слідів контакту на бампері автомобіля, розташуванні ніг ОСОБА_8 на відстані не менше 1 м від задньої частини автомобіля, коли вона її побачила, і припускала, що потерпіла отримала тілесні ушкодження внаслідок самовільного падіння, суд першої інстанції дав належну оцінку і правильно не взяв їх до уваги, про що навів у вироку обґрунтовані мотиви.

На спростування повідомлених ОСОБА_7 обставин стосовно ймовірного самовільного падіння ОСОБА_8 суд послався на показання потерпілої, свідка ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_21 . Крім того, експерти ОСОБА_21 і ОСОБА_22 не виключали того, що пошкодження на транспортному засобі, враховуючи швидкість та об`єкт, з яким відбувся контакт, могли не відобразитись. З цих же підстав суд відкинув дані у світлинах та відеозаписі, що були зроблені на місці пригоди ОСОБА_19 . Стосовно відстані до автомобіля, на якій ОСОБА_7 виявила ОСОБА_8 , суд вірно зазначив, що після наїзду обвинувачена проїхала трохи вперед, що підтверджується показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_15 .

Незважаючи на те, що свідок ОСОБА_15 є сусідкою потерпілої і не бачила момент контакту між автомобілем та ОСОБА_8 , оскільки відвернулася, на чому наголошує сторона захисту, її показання, що одразу після того, як вона почула крик, то побачила потерпілу на землі і автомобіль, який від неї від`їжджав, не викликають жодних сумнівів у тому, що на потерпілу було вчинено наїзд.

Обґрунтовано суд відкинув показання свідка ОСОБА_17 , яка засвідчила, що спостерігала з балкону за тим, як потерпіла сама впала на бік, свідка ОСОБА_18 , яка знаходилася в автомобілі BMW 730 в якості пасажира і не відчула звуку удару.

Зокрема, суд поставив під сумнів показання свідка ОСОБА_17 , яка не допитувалася поліцейськими і давала свідчення за спливом тривалого проміжку часу після ДТП, а показання ОСОБА_18 , яка є матір`ю обвинуваченої, і самої ОСОБА_7 про відсутність звуку удару розцінив як суб`єктивне сприйняття ситуації.

Слід зауважити і на тому, що ОСОБА_17 , яка впевнено зазначила про темп руху потерпілої з паличкою, обставини її падіння, відстань до автомобіля BMW 730, не змогла повідомити, чи рухався цей автомобіль. Те, що вона не давала пояснення на місці ДТП, ОСОБА_17 пояснила тим, що все було нормально і крові не було, незважаючи на достатню кількість поліцейських у дворі будинку і тривале оформлення слідчо-оперативною групою матеріалів дорожньо-транспортної пригоди, що було зафіксовано ОСОБА_19 шляхом відеозйомки.

При цьому, на переконання колегії суддів, показання обвинуваченої і свідка ОСОБА_18 також частково підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення. Так, обвинувачена і свідок показали, що після того, як автомобіль, проїхавши невелику відстань, зупинився, підійшла раніше незнайома жінка і повідомила про вчинення наїзду на людину похилого віку. Вийшовши з автомобіля, ОСОБА_7 побачила, що позаду автомобіля на асфальтному покритті на спині лежала потерпіла.

Що стосується свідка ОСОБА_19 , який приїхав на місце ДТП після телефонного дзвінка обвинуваченої, яка є його дружиною і повідомила про неприємності, не виявив слідів зіткнення на автомобілі, здійснював фото- та відеофіксацію оформлення матеріалів слідчо-оперативною групою, то він очевидцем подій не був, а тому його показання і не могли бути враховані судом.

До того ж, акцентуючи увагу на відсутності на задньому бампері автомобіля слідів контакту та надаючи на підтвердження цієї обставини світлини та відеозапис, сторона захисту замовчує ту обставину, що на правій частині багажника та правому крилі над правою задньою фарою було виявлено потертості бруду, що зафіксовано протоколом огляду місця ДТП.

Відповідно до вимог ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі, якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування таких обставин.

Згідно з ч.1 ст.321 КПК України головуючий у судовому засіданні керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, усуваючи з судового розгляду все, що не має значення для кримінального провадження.

За клопотанням сторони захисту суд першої інстанції допитав свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , експертів ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Разом з тим, суд не знайшов підстав для задоволення клопотання в частині допиту як свідків ОСОБА_11 слідчого, який склав протокол огляду місця ДТП та схему місця ДТП, ОСОБА_12 слідчого, який здійснював досудове розслідування, оскільки вказані особи не допитувалися і їхні показання стороні обвинувачення не розкривалися.

Згідно з ч.1 ст.65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, яка викликана для давання показань.

Сторона захисту не довела і в суді апеляційної інстанції, що вказаним особам були відомі такі обставини, а здійснення процесуальних дій та складання процесуальних документів, допустимість яких не оспорюється, не є обставинами, які підлягають доказуванню в розумінні положень ст.91 КПК України.

Належним чином не аргументував захисник і необхідність допиту як свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 понятих при огляді місця ДТП, враховуючи те, що протокол і схема були підписані понятими та ОСОБА_7 без зауважень.

Потерпіла ОСОБА_8 була допитана в судовому засіданні і сторона захисту мала можливість поставити потерпілій питання про те, з якою частиною тіла контактував автомобіль, про швидкість автомобіля та потерпілої, параметри зближення тощо. Враховуючи те, що висновки експертів були відкриті стороні захисту відповідно до вимог ст.290 КПК України після завершення досудового розслідування, необхідності в додатковому допиті потерпілої після їх дослідження, тим більше з огляду на стан її здоров`я та неможливість самостійно пересуватися, суд першої інстанції не вбачав.

До того ж, визначення обсягу доказів, які будуть досліджуватись, проведення експертизи за ухвалою суду, за змістом ст.ст.332, 349 КПК України, відносяться до дискреційних повноважень суду. Суперечностей в показаннях потерпілої та свідків, які б потребували перевірки шляхом доручення на проведення слідчого експерименту, складання додаткової схеми місця ДТП судом встановлено не було, як відсутні були і підстави вважати, що висновки експертів необґрунтовані чи такі, що суперечать матеріалам справи або викликають обґрунтовані сумніви в їх правильності.

Отже, незважаючи на відмову в задоволенні клопотань, неповноти судового розгляду допущено не було.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченої за ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Доводи в апеляційній скарзі про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які виразилося в ухваленні вироку незаконним складом суду, є безпідставними.

Зі змісту ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2017 року, постановленою одноособово суддею ОСОБА_10 , якою обвинувальний акт було повернуто прокурору, вбачається, що підставами для цього слугували невизначеність особи, щодо якої його складено, оскільки прізвище обвинуваченої зазначалося в трьох варіантах, та неконкретність висунутого обвинувачення, в якому не було зазначено, порушення яких вимог ПДР знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з отриманими ОСОБА_8 тілесними ушкодженнями і якими саме. При цьому суд не прийняв до уваги доводи сторони захисту, які стосувалися оцінки доказів. І при повторному зверненні з обвинувальним актом ці недоліки були виправлені.

Отже, головуючий суддя ОСОБА_10 не брав участь у цьому кримінальному провадженні під час досудового розслідування як слідчий суддя, і не ухвалював вирок або ухвалу, які б скасовувалися судом апеляційної чи касаційної інстанцій. Постановлення ж ухвали про повернення обвинувального акта прокурору не є передбаченою ст.76 КПК України підставою, яка не допускає повторну участі судді в кримінальному провадженні, і не перешкоджає розгляду кримінального провадження тим самим суддею після повторного звернення з обвинувальним актом до суду, а не продовження його розгляду, як зазначає обвинувачена.

Твердження ОСОБА_7 про неповноту та однобічність досудового розслідування, не є передбаченими кримінальним процесуальним законом підставами для зміни або скасування судового рішення, а тому не оцінюються судом апеляційної інстанції. Однак колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що посилання в апеляційній скарзі на невідповідність обвинувального акта вимогам закону, оскільки прокурор у ньому не виклав всі фактичні обставини кримінального правопорушення і не дав оцінку доказам у їх сукупності, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки обвинувальний акт не є тим процесуальним документом, в якому викладається зміст доказів.

Крім того, вказуючи на те, що після повернення обвинувального акта прокурор та орган досудового розслідування не провели повне, неупереджене, об`єктивне та ефективне розслідування кримінального провадження, ОСОБА_7 не враховує вимоги ч.8 ст.223 КПК України, у відповідності з якими слідчі (розшукові) дії не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування, оскільки це тягне їх недійсність та недопустимість доказів. Звернення до суду з обвинувальним актом є формою закінчення досудового розслідування, тому після повернення обвинувального акта можливість проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій виключається і прокурор лише має право усунути недоліки обвинувального акта стосовно його змісту, що і було здійснено у цьому кримінальному провадженні.

Не свідчить про упередженість суду і відмова в задоволенні клопотань сторони захисту, про що детально вказано раніше, а тому ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.10.2018 року у задоволенні заяви захисника ОСОБА_6 про відвід головуючому відмовлено обґрунтовано.

Непереконливими є і доводи про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке виразилося у здійсненні судового провадження за відсутності потерпілої, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання. Посилаючись на вказану обставину, яка згідно з п.5 ч.2 ст.412, п.1 ч.1 ст.415 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, обвинувачена вказує, що ОСОБА_8 була присутня лише в одному судовому засіданні і клопотання сторони захисту про її виклик судом задоволені не були.

Потерпіла, дійсно, була присутня лише в одному судовому засіданні і в цьому ж засіданні допитана, у зв`язку з чим підстав вважати, що судове провадження здійснювалося за її відсутності, немає. Доводи ОСОБА_7 про нібито порушення прав потерпілої, фактично, зводяться до незгоди з тим, що суд відмовив у задоволенні клопотань захисника про додатковий допит ОСОБА_8 . Однак, незважаючи на відсутність у справі відомостей про належне повідомлення потерпілої про дату, час і місце наступних судових засідань вже після її допиту, представництво ОСОБА_8 у суді першої інстанції весь час здійснював адвокат ОСОБА_9 , який також в її інтересах подав цивільний позов, брав участь у підготовчому судовому засіданні, судовому розгляді, зокрема, з`ясуванні обставин справи та перевірці їх доказами, судових дебатах.

На користь того, що права потерпілої порушено не було, свідчить і те, що вона не подавала апеляційну скаргу і висловила прохання про здійснення апеляційного розгляду без її участі у зв`язку з обмеженням у пересуванні, на підтвердження чого долучила довідку.
А тому істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну чи скасування вироку, і, відповідно, підстав для задоволення апеляційної скарги колегією судді не встановлено.

Що стосується доводів ОСОБА_7 про необґрунтованість рішення суду про цивільний позов з огляду на те, що представник потерпілої не залучив як цивільного відповідача Моторне (транспортне) страхове бюро України, а визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає судовій практиці, то вони є надуманими.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з ч.1 ст.62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.
Цивільний позов у кримінальному провадженні представник потерпілої пред`явив до обвинуваченої, діями якої ОСОБА_8 було завдано майнову та моральну шкоду, що повністю узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону.

Згідно з ст.3 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно з п.п.а п.41.1 ст.41 цього Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п.1.7 ст.1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такомутранспортному засобі.
ОСОБА_7 заподіяла шкоду потерпілій під час керування незабезпеченим транспортним засобом, тобто її цивільно-правова відповідальність не була застрахована, і вона не відноситься до окремих категорій громадян України, визначених ст.13 цього Закону, які звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. За таких обставин ОСОБА_7 не є страхувальником, майнові інтереси якого захищаються цим Законом, а МТСБУ не є юридичною особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями обвинуваченої. Право вибору відповідача в даному випадку належить виключно потерпілій/представнику потерпілої, які і визначають особу, яка має нести матеріальну відповідальність за завдану шкоду.
Про те, що позов пред`явлено до належного відповідача, суд у вироку навів докладні мотиви, а також обґрунтував прийняте рішення за наслідками розгляду цивільного позову, керуючись ст.ст.23, 1167, 1187 ЦК України, якими визначено порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, і стягнув на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду, яка складається з витрат на придбання ліків та протезування, що підтверджені документально, і частково задовольнив цивільно-правові вимоги про стягнення моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував характер і обсяг завданих потерпілій страждань, оскільки ОСОБА_8 , яка з вини ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження, тривалий час проходила лікування та реабілітацію, було порушено її звичайний спосіб життя, зокрема, вона майже не виходить з будинку, хоча до ДТП була доволі активною людиною. Звернув увагу суд і на байдуже відношення обвинуваченої до вчинених нею дій та наслідків, відсутність зацікавленості в стані здоров`я потерпілої та ненадання ніякої допомоги в лікуванні та реабілітації, що вплинуло на глибину моральних страждань.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що ОСОБА_8 з 16.06.2016 по 24.07.2016 знаходилися тільки на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 1, перенесла оперативне втручання, що свідчить про тривалість фізичних і моральних страждань потерпілих, вимушеність змін у життєвих стосунках, витрачання часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, і до теперішнього часу не відновила стан здоров`я, оскільки самостійно пересувається тільки по квартирі за допомогою ходунків.

Таке рішення відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, і підстав вважати, що визначений судом розмір моральної шкоди необґрунтований, немає.

Призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме, ступеню тяжкості злочину, особі винної, її відношенню до вчиненого. Також суд урахував відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, і правильно призначив обвинуваченій основне покарання у виді штрафу та додаткове позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України, відповідно до вимог ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, за який передбачене основне покарання у виді штрафу, виправних робіт, арешту або обмеження волі на строк до трьох років.

Оскільки злочин ОСОБА_7 вчинила 16 червня 2016 року, і на момент постановлення ухвали судом апеляційної інстанції минув трирічний строк давності, обвинувачена підлягає звільненню від призначеного покарання.

А тому вирок суду першої інстанції в порядку, визначеному ст.404 КПК України, у цій частині належить змінити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

В порядку, визначеному ст.404 КПК України, вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 змінити.

На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3