ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/825/17 Номер провадження 11-кп/814/531/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 345 КК України З.С.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Cудової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,
спеціаліста ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000055, за апеляційними скаргами прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено:
-за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік;

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він 14 січня 2017 року о 07 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за кермом автомобіля «Volkswagen Passat B6» д.н.з. НОМЕР_1 , був зупинений екіпажем патрульної поліції УПП в м. Полтаві ДПП («арбітр №152») на 344км а/д «Київ - Харків - Довжанський» неподалік с. Терешки Полтавського району Полтавської області. Діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, під час виконання службових обов`язків екіпажем патрульної поліції УПП в м. Полтаві ДПП («арбітр №152») у складі поліцейського роти № 3 батальйону УПП в м. Полтаві ДПП ОСОБА_10 та заступника командира роти № 3 батальйону УПП в м. Полтаві ДПП ОСОБА_12 , різко зрушив з місця та скоїв наїзд на поліцейського роти №3 батальйону УПП у м. Полтаві ОСОБА_10 , ударивши останнього по правій нозі переднім бампером автомобіля та наїхав на праву стопу правим переднім колесом автомобіля, у результаті чого ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичного експерта № 79 від 26.01.2017 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
Вважає, що суд застосувавши ст. 75 КК України не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Зауважує, що обвинувачений протягом досудового розслідування та судового розгляду заперечував вину у вчиненні злочину, факт перебування в стані алкогольного сп`яніння, добровільно не виявив бажання оплатити витрати на лікування потерпілого.
Судом не обґрунтовано можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.
Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та ухвалити новий виправдувальний вирок, яким кримінальне провадження відносно нього за ч. 2 ст. 345 КК України закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Просить апеляційний суд звернути увагу на те, що висновки суду першої інстанції щодо хронології та інших важливих обставин справи не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються доказами, дослідженими в ході судового засідання.
Вказує на відсутність встановленого судом факту переслідування та факту висунення будь-яких вимог з боку ОСОБА_12 та ОСОБА_10 як працівників правоохоронного органу до водія. Вважає цю обставину такою, що виключає обґрунтованість підозри в умисному нанесенні тілесних ушкоджень саме при виконанні службових обов`язків працівнику правоохоронного органу, що, на його думку, свідчить про помилковість оскаржуваного вироку. Заперечує законність затримання в порядку КУпАП, оскільки за тих обставин, що встановлено слідчими та судовими органами, його б мали затримати відповідно до норм КПК України.
Вважає, що судом не надано належної правової оцінки ряду фактів та доказів, які мали істотне значення для вирішення справи, зокрема конкретного обсягу тілесних ушкоджень та обставин їх отримання потерпілим ОСОБА_10 . Заперечує факт отримання потерпілим ушкодження стопи, оскільки при наїзді на стопу двотонним автомобілем, потерпілий мав би болісні відчуття, проте останні не повідомляв про це ОСОБА_12 . Також таке тілесне ушкодження не встановлено у висновку судово-медичного експерта. Вважає, що ушкодження коліна ОСОБА_10 отримав тоді, коли відходив назад, підсковзнувся та вдарився об бампер автомобіля «Volkswagen Passat B6», що свідчить про відсутність умислу у ОСОБА_8 на спричинення наслідків у вигляді вказаного тілесного ушкодження.
На його думку екіпажем «арбітр 152» у складі ОСОБА_12 та ОСОБА_10 були допущені порушення вимог правил дорожнього руху та Закону України «Про національну поліцію», та він не був переконаний, що зупинили саме його автомобіль, однак суд не надав належну оцінку його поясненням.
Вказує, що в нього був відсутній умисел на заподіяння будь-якої шкоди життю чи здоров`ю потерпілого, а тілесні ушкодження ОСОБА_13 міг отримати виключного з необачності ОСОБА_8 як водія, який почав рух автомобіля не переконавшись в безпечності руху, оскільки в цей час ОСОБА_12 відволікав його. Вказує на неправомірність дій ОСОБА_10 , оскільки нормативними актами не передбачено можливість фізичного блокування автомобіля поліцейським.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник в його інтересах ОСОБА_9 підтримали подану апеляційну скаргу з підстав наведених в ній та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Прокурор та потерпілий ОСОБА_10 підтримали подану прокурором апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 345 КК України є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.
Доводи обвинуваченого про необхідність закриття кримінального провадження щодо останнього у зв`язку із відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину - є безпідставними та задоволенню не підлягають на підставі наступного.
Судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини умисного заподіяння ОСОБА_8 працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Колегією суддів під час апеляційного перегляду встановлена часткова невідповідність звукозапису судового засідання показань потерпілого ОСОБА_10 , вказаних у вироку в частині вказівки про переслідування автомобіля під керуванням ОСОБА_8 та перекриття екіпажем «арбітр 152» дороги саме після того як наздогнали вказаний автомобіль. Встановлення саме таких обставин судом визнано доведеним.
Натомість всупереч твердження обвинуваченого про помилковість вирішення справи через спотворення фактичних обставин, колегія суддів вважає таку неточність не принциповою, адже вона не вплинула на правильність прийнятого судом рішення.
Так відповідно до звукозапису судового засідання потерпілий ОСОБА_10 суду першої інстанції показав, що в ніч на 14 січня 2017 року він разом із ОСОБА_14 патрулювали у м. Полтаві по вул. Київське Шосе. Біля «шашлички» невідома особа повідомила, що водій автомобіля «Volkswagen Passat B6» темного кольору перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Вони помітили автомобіль, що підпадав під такі ознаки та рухався у зустрічному напрямку. Здійснивши розворот в районі перехресть вулиць Київське Шосе та Кагамлика, екіпаж прослідував на виїзд з міста Полтава в напрямку міста Харків та зупинився в районі повороту на с. Копили, оскільки розшукуваний ними автомобіль не був виявлений. Через певний час ОСОБА_12 в дзеркало заднього виду побачив автомобіль «Volkswagen Passat B6», який їх наздоганяв. ОСОБА_14 ввімкнув проблискові маячки синього та червоного кольорів і сигнал правого повороту, що сигналізує вимогу про зупинку, проте водій не відреагував і намагався випередити патрульний автомобіль. Зважаючи на це поліцейські заблокували своїм автомобілем проїзд автомобілю «Volkswagen Passat B6». Підійшли до водія, ОСОБА_12 представився і попросив водія пред`явити документи. В цей час потерпілий стояв поруч та спостерігав за реакцією водія зупиненого автомобіля. Останній під час розмови з поліцейським відвернувся від нього і, дивлячись прямо перед собою, почав рух автомобілем. В цей час ОСОБА_10 , намагаючись уникнути наїзду, почав оббігати автомобіль «Volkswagen Passat B6» спереду. Відбігти в сторону потерпілий не міг, оскільки на дорозі було обледеніння та замет, а тому був ризик можливого його падіння під автомобіль, що рухається. Під час того, як він оббігав транспортний засіб зліва направо, зачепився підошвою взуття об поверхню проїжджої частини і в цей час відчув удар від автомобіля «Volkswagen Passat B6» яким керував ОСОБА_8 та наїзд правим переднім колесом на праву стопу. Після цього автомобіль під керування ОСОБА_8 поїхав по автодорозі у напрямку м. Харків.
Такі ж показання під час судового розгляду надавав і свідок ОСОБА_12 .
Правомірність зупинки працівниками поліції обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджена належними і допустимими доказами, перевіреними у судовому засіданні та наведеними у вироку.
Так, ОСОБА_10 станом на 14 січня 2017 року перебував на службі на посаді інспектора роти №3 батальйону в Управлінні патрульної поліції у м. Полтаві Департаменту патрульної поліції (наказ про призначення ДПП від 18.03.2016 №52 о/с) та мав спеціальне звання «лейтенант поліції» (наказ про присвоєння спеціального звання НПУ від 31.05.2016 №341 о/с) (а.м.п.126 т.1). Відповідно до розпорядження по ДПП спільно із командиром роти №3 ОСОБА_12 в складі екіпажу «арбітр152» виконував свої службові обов`язки з патрулювання у адміністративно-територіальних межах м. Полтави (а.м.п.144, 226 т.1).
Отже, відповідно до наведених даних ОСОБА_10 спільно із ОСОБА_12 як працівники поліції в ніч на 14.01.2017 року здійснювали свої службові повноваження.
Вказана обставина учасниками процесу не оспорюється, як і не заперечується факт отримання ними повідомлення про керування автомобілем «Volkswagen Passat B6» водієм, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
Під час зупинки транспортного засобу водія ОСОБА_8 працівники поліції діяли відповідно до п. 14.3 Інструкції з питань діяльності підрозділів ДПС ДАІ МВС , затвердженої наказом МВС №111 від 27.03.2009 року (чинної на час події). Факт неповідомлення ОСОБА_12 свого прізвища, посади та звання було предметом службової перевірки , проведеної за скаргою ОСОБА_8 в результаті якої відповідно до ч.11 ст.14 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» констатовано факт незначного порушення службової дисципліни яке не впливає на правомірність дій поліцейських(а.м.п.220-221 т.1). У обвинуваченого не було підстав вважати дії працівників поліції неправомірними. Такого висновку дійшов суд першої інстанції і колегія суддів погоджується з ним.
ОСОБА_8 стверджує, що його неправомірно затримали на підставі ст.261 КУпАП на що суд першої інстанції не дав правову оцінку.
Натомість колегія суддів вважає, що затримання відбулося відповідно до норм чинного законодавства.
Так відповідно до постанови судді Полтавського районного суду Полтавської області від 21 квітня 2017 року ОСОБА_8 був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень 14 січня 2017 року в період 07.50 год. до 07.53 год., передбачених ст.122-2, ч.4 ст.122, ч.1 ст.130 КУпАП. Відповідно до відеозапису з камер відео спостереження працівників патрульної поліції ОСОБА_8 затриманий о 08.10 годині 14 січня 2017 року. Відомості про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення щодо ОСОБА_10 були внесені до ЕРДР після повідомлення лікаря про звернення за медичною допомого ОСОБА_10 о 16.02 години. Є очевидним той факт, що на момент затримання ОСОБА_8 відомості до ЄРДР щодо нього ще не були внесені, а отже підстав для затримання його в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством ще не було. Позаяк була підстава для затримання його за ст. 261 КУпАП, оскільки факт вчинення ним адміністративних правопорушень було доведено в ході судового розгляду протоколів щодо нього.
Таким чином доводи скаржника в цій частині є безпідставними.
Твердження обвинуваченого про відсутність умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому спростовується показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 та відеозаписом із нагрудних відеокамер відео (а.м.п.151 т.1).
Показання потерпілого ОСОБА_10 щодо того, що під час спілкування ОСОБА_12 із ОСОБА_8 останній відвернувся від працівника поліції та, дивлячись прямо перед собою, різко зрушив з місця, - повністю підтверджується відеозаписом із нагрудних відеокамер поліцейських.
Також згідно даних відеозаписів спростовується твердження обвинуваченого, що під час руху автомобіля під його керуванням свідок ОСОБА_12 стояв майже впритул до водійських дверей, відволікав ОСОБА_8 та намагався залізти рукою у відкрите вікно автомобіля. Вбачається, що свідок ОСОБА_12 стояв на безпечній відстані від автомобіля «Volkswagen Passat B6» д.н.з. НОМЕР_1 та у відео огляді його нагрудної камери видно, що потерпілий ОСОБА_10 знаходиться дещо попереду від ОСОБА_12 майже впритул до автомобіля ОСОБА_8 , а не позаду свідка на безпечній відстані, як це намагається представити суду обвинувачений. Окрім того із вказаної бодікамери чітко видно, що для того щоб уникнути потрапляння під колеса автомобіля, який робить маневр повороту в бік потерпілого, останній намагається оббігти автомобіль спереду та привернути увагу водія на небезпечність його маневру. Із цього відеозапису чітко видно, що в момент, коли ОСОБА_10 , знаходячись перед капотом автомобіля, зачепився підошвою взуття за дорожнє покриття ОСОБА_8 не зменшив швидкості, а продовжував їхати прямо на потерпілого, дивлячись перед собою. В цей час ОСОБА_12 знаходився позаду автомобіля, оскільки на відеозапису видно задні фари та бампер автомобіля «Volkswagen Passat B6» д.н.з. НОМЕР_1 і ніяким чином не відволікав увагу ОСОБА_8 .
Підстав вважати, що обвинувачений наїхав на потерпілого з необачності, немає. Висновки суду про наявність в діях ОСОБА_8 умислу на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 є правильними та об`єктивно підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Потерпілий ОСОБА_10 під час слідчого експерименту пояснив, що саме в момент, коли він зачепився підошвою взуття за дорожнє покриття, відчув удар бампером автомобіля по нозі.
Факт отримання потерпілим легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я підтверджується висновком судово-медичної експертизи №79 від 26.01.2017 та повідомленням ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області» від 23.01.2017 №33,37-100.
Твердження обвинуваченого про те, що потерпілий повідомляв що він спіткнувся і вдарившись об бампер автомобіля та отримав ушкодження, - є надуманим, оскільки спростовується показаннями самого потерпілого та протоколом слідчого експерименту.
Всі ці докази були предметом дослідження в суді першої інстанції є належними і допустимими, проаналізовані у вироку суду та їм дана правильна правова оцінка, з результатами якої погоджується і колегія суддів.
За наведених обставин, підстав для задоволення апеляційних вимог ОСОБА_8 про скасування обвинувального вироку щодо нього та закриття кримінального провадження з підстав відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає.

Прокурор ставить питання про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , безпідставність його звільнення від відбування призначеного покарання відповідно до ст. 75 КК України.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Покарання ОСОБА_8 призначене у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та в межах санкції статті Особливої частини, з врахуванням тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до злочинів середнього ступеню тяжкості, даних про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітнього сина та наявність обтяжуючої обставини - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Підстав стверджувати, що покарання не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину колегія суддів не вбачає.

Обговорюючи доводи прокурора щодо безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання, колегія суддів звертає увагу, що за змістом ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен зясувати його вік, стан здоровя, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сімї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо. Поряд з цим передбачено визначення особливостей вчиненого злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Як вбачається із змісту вироку, суд вмотивував своє рішення про застосування щодо обвинуваченого положень ст.75 КК України, врахувавши характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення обвинуваченим, дані про особу ОСОБА_8 , а також досудову доповідь Чутівського РС з питань пробації про можливість виправлення обвинуваченого в цілому при застосуванні до нього покарання не пов`язаного із обмеженням чи позбавлення волі.

Колегія суддів, погоджується із рішенням суду про застосування ст.75 КК України та додатково враховує те, що ОСОБА_15 займається підприємницькою діяльністю, надає спонсорську допомогу селу Зеленківка Чутівського району Полтавської області (а.м.п.147,149,150).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання, оскільки під час розгляду кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанцій встановлені обставини, які у своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності і утворило підставу для висновку суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

За таких обставин, підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора не вбачається.

В ході апеляційного перегляду вироку суду, обвинувачений звернувся до суду апеляційної інстанції із клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення від відбування покарання. Дане клопотання обвинувачений та його захисник підтримали та просили задовольнити.
Заслухавши думку учасників судового провадження, колегія суддів вважає вказане клопотання таким, що підлягає до задоволення на підставі наступного.
Відповідно до п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року (набрав чинності 07 вересня 2017 року) підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки щодо яких не набрали законної сили, зокрема, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, вчинений 14 січня 2017 року ОСОБА_8 злочин, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України, відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості.
Із свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого 28 серпня 2007 року Новокочубеївською сільською радою Чутівського району Полтавської області слідує, що ОСОБА_8 є батьком ОСОБА_15 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження №8 від 01.09.2001.
Згідно інформації служби у справах дітей Чутівської районної державної адміністрації №163/01-23 від 10.06.2019 ОСОБА_8 не позбавлений батьківських прав відносно свого неповнолітнього сина.
Тобто на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_8 має дитину, якій не виповнилося 18 років.
Передбачених ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» та ст. 4 Закону України «Про застосування амністії» заборон для застосування до ОСОБА_8 амністії колегією суддів у справі не встановлено.
За таких обставин, заявлене обвинуваченим клопотання слід задовольнити, а його звільнити від відбування призначеного вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2018 року покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2018 року щодо ОСОБА_8 без змін.

На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2018 року покарання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4