Ухвала

іменем України
29 липня 2019 року
м. Київ
справа № 206/6798/16-к
провадження № 51-7660км18
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2019 року,
встановив:
За вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Вирішено питання щодо процесуальних витрат у провадженні.
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, а саме у грабежі, поєднаному з насильством, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за викладених у вироку обставин.
Як установив суд, 11 жовтня 2016 року приблизно о 13:10 ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, завдав потерпілому ОСОБА_6 удар рукою в ніс та удар ногою в ребра і відкрито викрав належний потерпілому мобільний телефон вартістю 500 грн.
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 03 липня 2018 року залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, захисник ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду постановою від 26 лютого 2019 року скасувала ухвалу апеляційного суду і призначила новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 15 травня 2019 року змінив вирок районного суду: виключив із мотивувальної частини вироку посилання на протокол слідчого експерименту від 17 листопада 2016 року, проведеного за участю обвинуваченого. В іншій частині вирок суду залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок та ухвалу апеляційного суду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 місцевий суд поклав дані протоколу слідчого експерименту від 17 листопада 2016 року, який згідно з вимогами п. 3 ч. 2 ст. 87 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не є допустимим доказом у цьому кримінальному провадженні, а апеляційний суд під час нового судового розгляду, виключивши з мотивувальної частини вироку посилання на вказаний протокол, усупереч вимогам статей 94, 370 КПК не досліджував інших доказів і не оцінив їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Однак Суд вважає доводи захисника, викладені в касаційній скарзі, такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на таке.
Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно

до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Переглядаючи вирок щодо ОСОБА_5 в апеляційному порядку, вказаних вимог закону апеляційний суд дотримався.
Відповідно до приписів ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Водночас, із системного аналізу норм КПК вбачається, що при апеляційному перегляді, з урахуванням положень ч. 3 ст. 404 КПК, у суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, отриманих у суді першої інстанції.
Посилання в касаційній скарзі на порушення вимог ст. 23 КПК щодо безпосередності дослідження доказів не можна визнати прийнятними, адже за результатами апеляційного розгляду іншої оцінки доказам, ніж суд першої інстанції, апеляційний суд не дав, а з огляду на точний зміст положень ст. 404 КПК він також не був зобов`язаний повторно досліджувати всі зібрані у справі докази.
Визнаючи протокол слідчого експерименту від 17 листопада 2016 року недопустимим, оскільки його складено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд виключив указаний доказ із мотивувальної частини вироку. Разом із тим апеляційний суд зазначив, що його виключення не тягне за собою скасування вироку, і послався на те, що обставини вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КПК, знайшли своє підтвердження в інших наявних у матеріалах провадження доказах.
Як убачається з вироку, місцевий суд обґрунтував винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення також показаннями потерпілого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 ; даними протоколу огляду місця події, висновку судово-товарознавчої експертизи від 28 жовтня 2016 року № 2634, копії кредитного договору № 7.21575/0, протоколу пред`явлення особи для впізнання по фотознімках, висновку судово-медичної експертизи № 4022.
Отже, суд апеляційної інстанції в судовому рішенні послався на конкретні дані, що містяться у кримінальному проваджені та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильну кваліфікацію дій засудженого та доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Таким чином, твердження захисника про те, що під час нового апеляційного розгляду провадження суд не оцінив сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, є неспроможними.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків, захисник у касаційній скарзі не навів.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3