Справа № 740/1461/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/316/19
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001554 від 16 вересня 2015 року, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця м. Чернігів, раніше не судимого, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області 03 січня 2019 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 судові витрати за проведення експертиз в сумі 4814 грн. 72 коп. на користь держави.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» 114 грн. 96 коп. у рахунок відшкодування витрат закладу на лікування потерпілого ОСОБА_9 .

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна лікарня» 12968 грн. 87 коп. у рахунок відшкодування витрат закладу на лікування потерпілого ОСОБА_9 .

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 17 615 грн., а всього стягнути 117 615 грн.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, та закрити кримінальне провадження відносно його підзахисного.

Обґрунтовуючи вимоги викладені в апеляційній скарзі, вважає, що вирок суду є необґрунтованим, та таким, що винесений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, вказує на те, що істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства полягає в тому, що судом першої інстанції досліджені в судовому засіданні докази, показання свідків та висновки експерта ОСОБА_10 належним чином не були оцінені, натомість судом першої інстанції не було враховано недоведеність стороною обвинувачення вини ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні і відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів, щодо порушення ним п. 12., 13.1 ПДР України та п. 1.10 ПДР України з врахуванням визначень термінів «безпечна швидкість» та «безпечна дистанція», оскільки знаходяться у причинному зв`язку з наслідками ДТП. При цьому вважає, що місцевий суд перебрав надані йому повноваження в частині доведеності належності та допустимості доказів вини, та за їх відсутності допустив припущення щодо доведеності вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині. Звертає увагу на те, що доводи обвинуваченого та сторони захисту в оскаржуваному вироку не були спростовані належними та допустимими доказами, а ті, які, в своєму рішенні наводить суд, лише підтверджують факт дорожньо-транспортної пригоди, а тому не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку. Вважає, що неправильність застосування норм матеріального права полягає в застосуванні до ОСОБА_8 положень ч. 2 ст. 286 КК України за відсутності підстав для її застосування, при цьому судом першої інстанції не було прийнято до уваги того, що усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний був постановити виправдувальний вирок.

Суд першої інстанції встановив, що 16 вересня 2015 близько 13 год. 30 хв. ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ-2109, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Миру (Леніна), в с. Вертіївка, Ніжинського району, в напрямку міста Чернігова поблизу будинку №89 на 66 км автодороги Р-67 «Чернігів-Ніжин-Прилуки-Пирятин» порушив вимоги пунктів 12.4 та 13.1 ПДР України з урахуванням вимог визначень термінів «безпечна швидкість» і «безпечна дистанція» пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме: перевищив дозволену на рівні 60 км/год. швидкість в населеному пункті, не обравши, таким чином, безпечну швидкість, та при наближенні до автомобіля марки ЗАЗ-110557, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду нього по тій самій смузі у попутному напрямку, не дотримав безпечної дистанції до даного транспортного засобу, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки ЗАЗ-110557, унаслідок якого пасажир автомобіля марки ЗАЗ-110557 ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної краніо-фасціальної травми, цервікальної скелетної травми, ЗХСМТ, транс- дентального переломовивиху тіла С2 хребця зі зміщенням, правобічної цервікобрахіалгії, ЗЧМТ, забою головного мозку легкого ступеню, правобічного дистального верхнього монопарезу, множинного перелому кісток лицевого черепа, які згідно висновку експерта відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали викладені в апеляційній скарзі вимоги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог викладених в поданій апеляційній скарзі та просив рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 , правильно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.286 КК України.

В оскаржуваному вироку місцевий суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст.91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених у судовому засіданні доказів із зазначенням підстав, із яких приймає одні докази та відкидає інші.

Так, вина ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді.

Обвинувачений ОСОБА_8 у суді першої та апеляційної інстанції не визнав себе винуватим і пояснив, що 16 вересня 2015 року він з пасажиром ОСОБА_11 на автомобілі марки ВАЗ-2109 їхали з м. Ніжина до м. Чернігова через с. Вертіївка. Дану дорогу він знав і рухався зі швидкістю приблизно 70-75 км/год. Попереду нього в попутному напрямку та в межах тієї ж смуги руху, приблизно з такою ж швидкістю, рухався автомобіль ЗАЗ «Таврія», водій якого почав різко гальмувати, в результаті чого відстань між ними різко зменшилася, при виконанні даного маневру у автомобіля «ЗАЗ» сигнали повороту увімкнені не були. В зв`язку з тим, що на зустрічній смузі рухався автомобіль, то уникнути зіткнення він не міг. Після різкої зупинки автомобілем ЗАЗ жодні світлові показчики, тобто ні стоп-сигнали, ні показчики повороту, не вмикалися. Побачивши це, він застосував екстренне гальмування, однак запобігти зіткненню йому не вдалося. Від удару автомобіль марки ЗАЗ перемістився за межі проїзної частини, де зіткнувся з придорожнім деревом. Вийшовши з машини, побачив, що у фургоні автомобіля марки ЗАЗ перебував чоловік, який у результаті зіткнення отримав травми та перебував без свідомості. Жодних обладнаних місць для сидіння відділення автомобіля ЗАЗ, де перебував потерпілий, не було. Цивільні позови не визнає, оскільки не вважає себе винним у вчиненні кримінального правопорушення.

Незважаючи на невизнання своєї вини у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, вона повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що 16 вересня 2015 року він разом із співробітниками ТОВ «Ніжин-Агро» - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , на службовому автомобілі ЗАЗ повертався з обідньої перерви, за кермом якого був ОСОБА_13 , а ОСОБА_12 сидів на пасажирському сидінні. Так як вказаний автомобіль має лише два місця для сидіння, то він розмістився у відділенні фургону, сидячи на каністрі. Коли вони їхали дорогою в с. Вертіївка він відчув сильний удар ззаду, від якого різко перемістився назад та вдарився об задню його частину, а потім і об передню частину, від чого втратив свідомість. У результаті ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні місцевого суду показала, що потерпілий є братом її чоловіка, та підтвердила факт отримання останнім тяжких тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, через яке була зруйнована його родина, а сам він потребує сторонньої допомоги та догляду.

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що 16 вересня 2015 року на службовому автомобілі ТОВ «Ніжин-Агро» він, разом з колегами ОСОБА_12 та ОСОБА_9 поверталися з обідньої перерви, оскільки місць в автомобілі було лише два, то ОСОБА_9 поїхав у відділенні фургону, яке призначене для перевезення вантажу. Рухаючись вулицею Леніна (Миру) та наближаючись до з`їзду до господарства вказаної особи, він плавно знизив швидкість керованого транспортного засобу приблизно до 20 км/год., увімкнув покажчик правого повороту та змістив автомобіль ближче до правого краю проїзної частини. При цьому почув звук гальм та відчув сильний удар ззаду, від якого автомобіль ЗАЗ вилетів за межі проїзної частини, де зіткнувся з придорожнім деревом, від чого зупинився. Вказав, що всі світлові показники поворотів в автомобілі були в справному стані, оскільки за тиждень до ДТП автомобіль пройшов повний техогляд, про що є акт виконаних робіт. Удар був ззаду, від чого його кинуло вперед і вправо, а потім - в дерево на відстані приблизно 30 м.

Вищевикладені показання свідків повністю підтвердив під час дачі показань свідок ОСОБА_12 , який вказав, що 16 вересня 2015 року їхав в автомобілі разом з співробітниками ОСОБА_13 , який керував автомобілем, та ОСОБА_9 , на службовому автомобілі ЗАЗ-таврія, та водій поступово зменшивши швидкість автомобіля, перерозташувався ближче до правого краю проїзної частини, ввімкнувши відповідний покажчик повороту, про що свідчив світловий покажчик на табло в автомобілі. В цей час відчув сильний удар в машину ззаду, від якого автомобіль ЗАЗ практично вилетів за межі проїзної частини, вдарившись в придорожнє дерево.

Свідок ОСОБА_15 , під час розгляду справи в суді першої інстанції показав, що 16 вересня 2015 року він був очевидцем ДТП на вул. Леніна (Миру) с. Вертіївка, та рухаючись автомобілем з смт. Куликівка до м. Ніжина в с. Вертіївка він побачив автомобіль ЗАЗ-пікап, який рухався в зустрічному напрямку на протилежній смузі руху. Одразу позаду нього він побачив автомобіль ВАЗ-2109, при цьому автомобіль ЗАЗ рухався ближче до правого краю проїзної частини на невеликій швидкості, з чого він зробив висновок, що останній готується до маневру повороту праворуч. Чи був увімкнений при цьому покажчик повороту автомобіля ЗАЗ, він не пам`ятає. Автомобіль ВАЗ-2109 рухався посередині власної проїзної частини в попутному з автомобілем ЗАЗ напрямку. Автомобіль ВАЗ-2109 прийняв дещо вправо на зустрічну смугу, а потім побачив його автомобіль «Пошта» і повернувся на свою смугу і почав різко гальмувати. Одразу після цього він почув звук гальм шляхом блокування коліс та побачив зіткнення автомобілів ВАЗ-2109 та ЗАЗ.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що 16 вересня 2015 року він був пасажиром автомобіля «ВАЗ», яким керував ОСОБА_8 з яким вони їхали з м. Ніжина до м. Чернігова зі швидкістю 60-70 км/год. Перед ними рухався автомобіль «Таврія - пікап», який різко почав гальмувати без увімкнення сигналів повороту, в зв`язку з чим, ОСОБА_8 не зміг обігнати даний автомобіль, так як їхав зустрічний автомобіль. Швидкість руху їх автомобіля та автомобіля ЗАЗ до початку різкого гальмування була приблизно однаковою.

В судовому засіданні суду першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_16 показала, що тілесних ушкоджень, отриманих при ДТП, оцінюється експертом комплексно, а їх отримання ОСОБА_9 у результаті ударів об сторонні предмети, наявні у відділенні автомобіля, де перебував потерпілий, не виключається.

Експерт ОСОБА_10 , який був допитаний в ході судового розгляду в місцевому суді, показав, що він проводив у даному кримінальному провадженні експертизу механізму та обставин ДТП, згідно висновків якої водій автомобіля ВАЗ-2109 за вказаних у постанові про призначення експертизи умов не мав технічної можливості уникнути зіткнення шляхом зупинення керованого транспортного засобу, як при швидкості 60 км/год, так і при фактичній швидкості 80 км/год. За вказаних умов причиною ДТП є різке гальмування автомобіля ЗАЗ без вмикання стоп-сигналів або інших попереджувальних сигналів. Величина мінімальної швидкості руху автомобіля ВАЗ-2109 розрахована ним за умови гальмування на асфальтобетонному покритті. Уповільнення автомобіля ЗАЗ експертом розраховано як екстренне гальмування при 50-відсотковій завантаженості.

При цьому, відсутність гальмівного шляху автомобіля ЗАЗ на місці події не виключає можливості застосування водієм саме екстренного гальмування, оскільки найбільш ефективне гальмування здійснюється на межі блокування коліс автомобіля. Крім того, зазначив, що проведення експертизи механізму та обставин ДТП здійснюється лише за цілісними моделями розвитку подій, які надаються різними її учасниками, а оскільки водій та пасажир автомобіля ЗАЗ з об`єктивних причин не могли надати достатніх для проведення експертизи даних, то відповідні розрахунки та висновки ним надано виходячи з вказаних водієм автомобіля ВАЗ-2109 ОСОБА_8 даних щодо розвитку подій, виходячи з яких, він як експерт зробив висновок, що обвинувачений перебував у аварійній ситуації і з технічної точки зору був позбавлений можливості уникнути зіткнення. Разом з тим, він підтвердив, що сила зіткнення автомобілів при початковій швидкості автомобіля ВАЗ-2109 60 км/год. та 80 км/год. була б відповідно різною.

Окрім вищенаведених показань свідків, вина ОСОБА_8 підтверджується іншими, наявними в матеріалах кримінального провадження доказах, зокрема:

-даними протоколу огляду місця події від 16 вересня 2015 року з додатками у вигляді схеми ДТП та фототаблиці, в якому зафіксовано обстановку та положення транспортних засобів безпосередньо після ДТП із зазначенням загальної ширини обох смуг для руху, та положення автомобілів ВАЗ-2109 та ЗАЗ, а також слідів гальмування на дорожному покритті (т. 1, а.к.п. 89-93);

-відомостями протоколу огляду місця події від 21 жовтня 2015 року та схемою до нього, проведеного на ділянці автодороги по вул. Леніна в с.Вертіївка, Ніжинського району, згідно яких сліди гальмування на місці події мають довжину: лівих коліс 25,2 м, правих коліс 18,6 м (т. 1 , а.к.п. 94-96);

-даними протоколу огляду місця події від 13 листопада 2015 року, за результатами огляду автомобіля ЗАЗ-110557, реєстраційний номер НОМЕР_2 , права лампа стоп-сигналу працює (світиться) та висновку експерта №476 від 15 жовтня 2015 року, за результатами проведення експертизи технічного стану транспортного засобу, згідно якого у робочій гальмівній системі автомобіля ВАЗ-2109 не виявлені несправності, які могли існувати до ДТП та вплинути на розвиток даної пригоди (т. 1, а.к.п. 109-110);

-відомостями протоколу слідчого експерименту від 21 квітня 2016 року за участю свідка ОСОБА_8 , який на місці показав положення автомобілів ВАЗ-2109 та ЗАЗ в момент початку уповільнення останнього, місце його повної зупинки, а також вказав швидкість руху автомобіля ВАЗ-2109, яка становила приблизно 80 км/год (т. 1, а.к.п. 111-114);

-даними протоколів проведення слідчих експериментів від 21 та 22 квітня 2016 року, за участю свідка ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які вказали положення автомобіля ЗАЗ в момент початку уповільнення та в момент зіткнення з автомобілем ВАЗ-2109. Боковий інтервал автомобіля до правого відносно напрямку його руху краю проїзної частини складав 0,44 м та не змінився в момент зіткнення. Початок уповільнення відбувався за 51,5 м до прилягаючого справа з`їзду з дороги до будинку №89, а зіткнення здійснено за 4,0 м до вказаного місця (т. 1 а.к.п. 115-122);

-відомостями, що міститься у висновку експерта №533 від 15 листопада 2016 року, який було складено за результатами проведення експертизи обставин та механізму ДТП, згідно якого величина мінімальної швидкості руху автомобіля ВАЗ перед гальмуванням за умов гальмування на стандартному сухому асфальтобетонному покритті горизонтального профілю дорівнює близько 73 км/год.; водій автомобіля ВАЗ не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем ЗАЗ шляхом своєчасного нормативного застосування екстренного гальмування, тобто шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України, як з фактичної швидкості руху 80 км/год., так і зі швидкості 60 км/год., тому в умовах місця події за показами водія автомобіля ВАЗ, як необхідною умовою, так і причиною виникнення події даної ДТП є різке гальмування автомобіля ЗАЗ без вмикання стоп-сигналів або інших попереджувальних сигналів, тобто дії водія автомобіля ЗАЗ, в яких вбачається невідповідність вимогам п. 12.9 «г», 31.4.3 «а», 9.2 «б» ПДР України; в умовах місця події за показаннями ОСОБА_13 та ОСОБА_12 відсутні параметри переміщення автомобіля ВАЗ в умовах місця події, що з технічної точки зору унеможливлює математичний розрахунок технічної можливості водія автомобіля ВАЗ уникнути зіткнення з автомобілем ЗАЗ в умовах місця події та відповідно унеможливлює технічну оцінку необхідних умов та причин події виникнення даної ДТП (т. 1, а.к.п. 127-132);

-протоколом огляду транспортного засобу від 04 грудня 2017 року з додатками у вигляді фото таблиці, що містить відомості про габаритні розміри автомобілів ВАЗ-2109 та ЗАЗ-110557, та вказано механізм пошкодження транспортних засобів (т. 1, а.к.п 133-140);

даними висновку експерта від 10 січня 2018 року № 683 за результатами проведення інженерно-транспортної експертизи, згідно яких місце первинного контакту автомобілів ВАЗ-2109 та ЗАЗ приблизно розташоване в кінці сліду гальмування автомобіля ВАЗ-2109 та на початку ділянки осипу скла, тобто на проїзній частині вулиці Леніна, с. Вертіївка на смузі руху в напрямку до центру села в межах діапазону близько 1,45-(2,005-2,03) м від правого відносно руху в напрямку до центру села краю проїзної частини; в момент первинного контакту з автомобілем ЗАЗ автомобіль ВАЗ-2109 розташовувався на проїзній частині вулиці Леніна с. Вертіївка передньою частиною в напрямку центру села таким чином, що відстань від правої сторони автомобіля ВАЗ-2109 до правого відносно руху в напрямку центру села краю проїзної частини становила приблизно 1,45 м (т. 1, а.к.п. 145-151);

-інформацією висновку експерта № 52 від 11 березня 2016 за результатами проведення судово-медичної експертизи, відповідно до яких встановлено, що на тілі ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження, комплекс яких у своїй сукупності за ознакою небезпеки для життя в мить спричинення відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які могли виникнути при дорожньо-транспортній пригоді внаслідок удару (ударів) об елементи конструкції вантажного відділу автомобіля марки ЗАЗ-110557 (т. 1, а.к.п. 153-160);

-даними протоколу огляду місця події від 13 липня 2017 року та фототаблицею до нього, відповідно до яких було вилучено лампу розжарювання заднього лівого стоп-сигналу автомобіля ЗАЗ, яка за висновком експерта №130 від 07 квітня 2017 року, у момент руйнації спіралі розжарення, була ввімкнена (т. 1, а.к.п. 162-163, 167-170) .

На думку колегії суддів судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На думку суду апеляційної інстанції, місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторін кримінального провадження в судовому засіданні, надав належну оцінку дослідженим доказам та виклав їх критичний аналіз, на підставі яких обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а тому, доводи сторони захисту про його непричетність до вчинення даного кримінального правопорушення не знаходить свого обґрунтування та спростовуються вищенаведеними доказами, які були досліджені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції з дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Твердження сторони захисту, викладене в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно критично віднісся до показань свідка ОСОБА_11 та висновку експертизи №533 від 15 листопада 2016 року, є безпідставним, оскільки дані докази були предметом перевірки в суді першої інстанції, під час здійснення якої в мотивувальній частині вироку чітко вказані причини, за яких суд прийшов до таких висновків, зокрема, вказавши на те, що розрахунки, які проводились під час здійснення експертизи № 533 від 15 листопада 2016 року базувались на показаннях обвинуваченого ОСОБА_8 , без врахування того, що на місці ДТП відсутні будь-які сліди екстренного гальмування водієм автомобіля ЗАЗ, що заперечують інші учасники ДТП, окрім обвинуваченого. Щодо не взяття до уваги показань свідка ОСОБА_11 , то він під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував факту перебування у дружніх відносинах з обвинуваченим, що може бути причиною зацікавленості у результатах розгляду кримінального провадження, а також, будучи свідком та очевидцем досліджуваних подій, стверджуючи про те, що автомобіль ЗАЗ здійснив екстренне гальмування, та не включив стоп-сигнали, при цьому не зміг вказати на розташування автомобіля ЗАЗ на проїжджій частині дороги.

При цьому, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 щодо відсутності доказів вини ОСОБА_8 в порушення п.п. 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, в порушення п. 12.4 ПДР України, відповідно до якої у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год., будучи обізнаним про обмеження швидкості в межах населеного пункту, рухаючись по вул. Миру (Леніна), в с. Вертіївка, Ніжинського району, Чернігівської області, його швидкість, відповідно до наданих в судовому засіданні суду першої інстанції, становила близько 70-75 км/год. При цьому відповідно до даних протоколу слідчого експерименту, проведеного за його участю від 21 квітня 2016 року, він вказав, що швидкість автомобіля ВАЗ -2109, на якому він їхав, була 80 км/год., що є перевищенням встановленої межі швидкості визначеної для руху в населеному пункті.

Крім того, відповідно до п. 13.1 ПДР України водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватися безпечної дистанції та безпечного інтервалу, проте, вищевказаних правил обвинувачений не дотримався, оскільки в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди вищевказані вимоги норми закону поширювалися лише на водія автомобіля ВАЗ-2109 - ОСОБА_8 , який рухався позаду автомобіля ЗАЗ, тобто, обвинувачений мав би обрати таку дистанцію, яка дозволила б йому уникнути зіткнення навіть у разі раптового гальмування передуючого йому автомобіля, що забезпечено ним не було.

При цьому, місцевий суд прийшов до вірного висновку про те, що водієм автомобіля ЗАЗ ОСОБА_13 , внаслідок перевезення пасажира ОСОБА_9 поза кабіною автомобіля на необладнаному сидінням місці, було вчинено з порушенням вимог п.п. «а» п. 21.1 ПДР України, проте воно не є безпосередньою причиною настання відповідних суспільно небезпечних наслідків, так як самі по собі не могли призвести до них.

Так, слід зауважити, що у випадку виникнення ДТП за участю кількох водіїв з`ясування наявності чи відсутності в їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК України, потребує причинно-наслідкового зв`язку між діяннями кожного з них та наслідками, що настали, тобто, з`ясування ступеня участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв.

Так, відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у випадках, коли передбачені ст. 286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також, чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. За певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

Відповідно до п. 1.4 ПДРУ кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати, що й інші учасники виконують ці правила.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки порушення вимог ПДР України щодо перевезення ОСОБА_13 в автомобілі ЗАЗ пасажира ОСОБА_9 не вплинули і не могли вплинути на дії водія ВАЗ-2109 ОСОБА_8 , а наслідки, у вигляді тяжких тілесних ушкоджень наступили саме від зіткнення автомобілів, що у свою чергу, є безпосереднім результатом недодержання в першу чергу обвинуваченим безпечної дистанції та безпечної швидкості руху керованого ним автомобіля, а тому відповідальність в даному випадку, має нести останній, як особа, від допущених порушень якого настали відповідні наслідки.

Із огляду на зазначене, невизнання вини ОСОБА_8 апеляційний суд розцінює, як обрану лінію захисту обвинуваченого із метою уникнення ним відповідальності, а тому оцінює його показання критично.

Колегія суддів приходить до висновку, що у матеріалах кримінального провадження зібрано достатньо належних і допустимих доказів, які прямо вказують на те, що обвинуваченим були допущені такі порушення правил дорожнього руху, які, як наслідок потягли за собою спричинення дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої, потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

В ході розгляду кримінального провадження в апеляційному суді не було встановлено підстав піддавати сумніву показання потерпілого ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та висновки судово-медичного експерта ОСОБА_16 , адже вони були логічними, незмінними, та узгодженими з іншими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження. Доводи апеляційної скарги з приводу недоведеності вини ОСОБА_8 є безпідставними, та спростовуються дослідженими та перевіреними матеріалами кримінального провадження, в зв`язку з чим розцінюються апеляційним судом як суб`єктивна думка останнього, яка не знайшла свого підтвердження.

У ході аналізу доводів апеляційної скарги сторони захисту підстав для закриття кримінального провадження ОСОБА_8 судом апеляційної інстанції встановлено не було, адже його винуватість підтверджується належними, допустимими, достовірними доказаними, безпосередньо дослідженими та оціненими на основі власного переконання судом першої інстанції.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є вірною, а висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Положення ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості та справедливості рішення, розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.

Відповідно до ст. 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначенні покарання у кожному конкретному випадку повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд вказав, що враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, його молодий вік, обставини, які пом`якшують покарання,- часткове відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, які обтяжують покарання, на підставі чого дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Судова колегія вважає,що при призначенні покарання обвинуваченому місцевий суд не зважив на наступне.

Згідно ст. 65 КК України, суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати, в тому числі, обставини, які пом`якшують покарання.

Такі обставини визначені у ст.66 КК України та їх перелік не є вичерпним.

Як вбачається з показань потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_14 , обвинувачений поштовим переказом перерахував потерпілому кошти в сумі дві тисячі гривень, а потім пропонував гроші в сумі 20 000 грн., які останній відмовився отримувати, вважаючи запропоновану суму занадто малою.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 66 КК України, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди є обставиною, яка пом`якшує покарання.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що спроба обвинуваченим добровільного часткового відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок ДТП - є обставиною, що пом`якшує покарання, яка хоча і була прийнята судом першої інстанції при призначенні покарання, однак, на думку апеляційного суду, не в повному обсязі.

При цьому, місцевим судом не було надано оцінки діям ОСОБА_8 , з приводу вжиття заходів щодо виклику швидкої медичної допомоги потерпілому, яка, на думку колегії суддів, повинна бути розцінена як обставина, яка пом`якшує покарання, оскільки такі дії свідчать про усвідомлення ним ситуації, що склалася, та намагання запобігти більш тяжким наслідкам, що вже були спричинені внаслідок зіткнення автомобілів.

Перевіряючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання , колегія суддів дослідила матеріали, які характеризують особу обвинуваченого.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На переконання колегії суддів судом першої інстанції не в повній мірі були враховані відомості, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема, його молодий вік, те, що він, відповідно до довідки, наявної в матеріалах кримінального провадження (т.1, а.к.п. 228) позитивно характеризується за місцем навчання та зарекомендував себе сумлінним студентом, згідно з інформацією, що міститься в довідках КЛПЗ «Чернігівський обласний наркологічний диспансер» та «Чернігівська психоневрологічна лікарня», ОСОБА_8 на обліку в яких не перебуває, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, а також його соціально-побутові умови.

Таким чином, співставляючи визнані пом`якшуючі покарання обвинуваченому обставини, за своїми якісними та кількісними характеристиками, як такі що досить істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, ретельно дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши дані, що характеризують особу обвинуваченого, враховуючи викладені обставини у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що, на противагу доводам місцевого суду, наявні підстави для застосування вимог ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного за ч. 2 ст. 286 КК України основного покарання з випробуванням, оскільки саме таке покарання, на думку судової колегії, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілому ОСОБА_9 було завдано тяжкі тілесні ушкодження, та ним був заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_8 300 000 грн. моральної шкоди, який обґрунтований душевними стражданнями внаслідок ДТП, що сталася, які внесли негативні зміни в його життя у виді переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, порушенням сну, знервованості, депресією, втратою роботи та сім`ї, та витрати на правову допомогу в сумі 17 615 грн.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна протиправними діями, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла.

Пунктами 6, 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» №3 від 31.03.1989 року передбачено, що при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам. Вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як вбачається з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, діями обвинуваченого потерпілому ОСОБА_9 було спричинено моральну шкоду, що полягала у перенесених ним фізичних стражданнях, тривалого розладу здоров`я, позбавлення потерпілого можливості самостійно пересуватись, тобто необхідність у вимушених додаткових зусиллях для звичайного життя, змінах, які внаслідок відбулись в його особистому житті, втраті робочого місця.

Із огляду на це суд першої інстанції, при частковому задоволенні цивільного позову, обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 100 000 грн., при цьому врахувавши характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат та його як психічний так і фізичний стан здоров`я.

Крім того, місцевий суд цілком обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу, які були документально підтверджені, виходячи з норм п.1 ч.1ст.118 КПК України, відповідно до якої процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу, які, виходячи з положення ч.2 ст.120 КПК України несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач.

Відповідно до ч.1ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійсненні ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.124 КК України судові витрати по оплаті судових експертиз підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави в сумі 3482 грн. 72 коп., виключаючи 703 грн. 68 коп. витрат на проведення експертизи технічного стану транспортного засобу №130 від 07.04.2017, оскільки об`єкт, наданий на дослідження експерта - автомобільна лампа не має має значення речового доказу і вилучена помилково, та підлягають стягненню витрати за участь експерта в судовому засіданні в сумі 1332 грн., а всього підлягає стягненню 4814 грн.72 коп.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку терміном на 2 (два) роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4