Дата документу 07.11.2019 Справа № 322/283/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/283/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження 11-кп/807/1398/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.297 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 6 червня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любицьке Новомиколаївського району Запорізької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 раніше судимого, останнього разу 8 серпня 2014 року Новомиколаївським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився з місць позбавлення волі 06 квітня 2016 року умовно-достроково на не відбутий строк 5 місяців 12 днів

визнано не винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за частиною 3 статті 297 Кримінального кодексу України, та виправдано за не доведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені ним.

Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що він наприкінці третьої декади вересня 2017 року, в обідній час доби, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території кладовища, розташованого на околиці с. Данилівка Новомиколаївського району Запорізької області, яке відповідно до ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" є місцем поховання, з корисливих мотивів, діючи повторно, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення предметів, що входили до конструкції пам`ятника у місці поховання ОСОБА_9 , 1908 1988 років життя, з метою незаконного збагачення, ігноруючи та грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи та релігійні традиції, щодо поховання померлих, за допомогою м`язової сили, з-під гранітного пам`ятника, встановленого на вищевказаній могилі, дістав два металевих швелера, довжиною по 1,5 м., які слугували опорами для пам`ятника та запобігали його просіданню, та заволодів ними.
Після цього, на початку першої декади жовтня 2017 року, у обідній час доби, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території вищевказаного кладовища, з корисливих мотивів, діючи повторно, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення предметів, що входили до конструкції пам`ятника у місці поховання ОСОБА_10 , 1924 1981 років життя, з метою незаконного збагачення, ігноруючи та грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи та релігійні традиції, щодо поховання померлих, за допомогою м`язової сили, з-під гранітного пам`ятника, встановленого на вищевказаній могилі, дістав два металевих швелера, довжиною по 1,5 м., які слугували опорами для пам`ятника та запобігали його просіданню, та заволодів ними.
Після цього, наприкінці першої декади жовтня 2018 року, у обідній час доби, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території вищевказаного кладовища, з корисливих мотивів, діючи повторно, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення предметів, що входили до конструкції пам`ятника у місцях поховання ОСОБА_11 , 1955 2003 років життя, та ОСОБА_12 , 1935 2008 років життя, з метою незаконного збагачення, ігноруючи та грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи та релігійні традиції, щодо поховання померлих, за допомогою м`язової сили, з-під гранітного пам`ятника на могилі ОСОБА_11 , дістав дві металеві труби, а з-під гранітного пам`ятника на могилі ОСОБА_12 два металевих кутника, довжиною по 1,5 м., які слугували опорами для пам`ятників та запобігали їх просіданню, та заволодів ними.
Після цього, наприкінці другої декади жовтня 2018 року, у обідній час, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території вищевказаного кладовища, з корисливих мотивів, діючи повторно, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на викрадення предметів, що входили до конструкції пам`ятника у місці поховання ОСОБА_13 , 1913 1998 років життя, з метою незаконного збагачення, ігноруючи та грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи та релігійні традиції, щодо поховання померлих, за допомогою м`язової сили, дістав з-під гранітного пам`ятника, встановленого на вищевказаній могилі, два металевих швелера, довжиною по 1,5 м., які слугували опорами для пам`ятника та запобігали його просіданню, та заволодів ними.
Після цього, наприкінці третьої декади жовтня 2018 року, у обідній час доби, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території вищевказаного кладовища, з корисливих мотивів, діючи повторно, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на викрадення предметів, що входили до конструкції пам`ятника у місцях поховання ОСОБА_14 , 1893 1958 років життя, та ОСОБА_15 , 1897 1978 років життя, з метою незаконного збагачення, ігноруючи та грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи та релігійні традиції, щодо поховання померлих, за допомогою м`язової сили, з-під гранітного пам`ятника на могилі ОСОБА_14 дістав дві металеві труби, а з-під гранітного пам`ятника на могилі ОСОБА_15 два металевих кутника, довжиною по 1,5 м., які слугували опорами для пам`ятників та запобігали їх просіданню, та заволодів ними.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 суд виходив з того, що стороною обвинувачення не було доведено поза розумним сумнівом вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. При цьому суд ряд доказів сторони обвинувачення визнав неналежними і недопустимими.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні посилаючись на істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд безпідставно визнав недопустимими показання свідка ОСОБА_16 , не взявши до уваги ряд суттєвих обставин про які повідомляла вказаний свідок. Підставою для визнання недопустимими показання свідка ОСОБА_16 були показання свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , показання яких суд частково викривив, і показання свідка ОСОБА_19 , які насправді не впливають на суть правильності показань ОСОБА_16 . Крім того апелянт вважає, що суд безпідставно дав критичну оцінку показанням свідка ОСОБА_20 , тоді як суперечливі показання свідків ОСОБА_21 і ОСОБА_22 поклав в основу хибних висновків про неналежність показані свідка ОСОБА_20 . Так само, на переконання апелянта, суд безпідставно визнав недопустимим як доказ протокол пред`явлення речей для впізнання, і речових доказів.

Крім цього прокурор звертає увагу щодо процесуальних порушень під час вирішення питання про обсяг та порядок дослідження доказів, і зміни цього порядку. Також апелянт вказує, що суд фактично проігнорував клопотання обвинувачення про доручення до матеріалів провадження аудіо-запису його розмови з ОСОБА_16 , натомість незаконно без наявності будь-яких клопотань з власної ініціативи на підставі письмової ухвали витребував з Новомиколаївського ВП завірену копію журналу відвідувачів та копію відеозапису з усіх камер спостереження, встановлених на території та в приміщенні Новомиколаївського ВП за 10.01.2019.

Також апелянт вказує, що судом не було вирішено питання щодо речових доказів і в порушення вимог ч.2 ст.374 КПК України не вказано номер кримінального провадження.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого та його захисника, які, заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст.368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Згідно з ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою суд у вироку зазначає формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Відповідно до ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

Згідно з положеннями статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Дана презумпція невинуватості є одним із основних принципів сучасного кримінального провадження, що в Україні визнана відправною точкою правосуддя. Окрім того, це положення закріплено в пункті 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, в якій зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку.

За приписами ч.ч. 2, 4 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Суд, проаналізувавши усі докази на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, прийшов до висновку, що фактично надані докази підтверджували лише факти вчинення згаданих злочинів (руйнування могил і викрадення з них предметів), проте не доводили поза розумним сумнівом, що їх вчинив саме ОСОБА_7 .

Зі вказаними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Так, апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку. В апеляційній скарзі прокурор ще раз цитує докази та доводи із обвинувального акту, яким надана правова оцінка судом першої інстанції, формально виражає незгоду з цією оцінкою доказів, однак не спростовує об`єктивними даними висновки суду.

Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що суд упереджено та неправомірно взяв до уваги одні докази та необґрунтовано відкинув інші, адже підстави для визнання доказів неналежними чи недопустимими, суд у вироку зазначив, і належним чином мотивував свої висновки з цього приводу, в тому числі з доречними посиланнями на практику ЄСПЛ.

Слід звернути увагу, що фактично підставою для проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадження виступали зізнавальні показання ОСОБА_7 , а заяви від потерпілих були відібрані згодом, усі в один день.

В подальшому ОСОБА_7 свою вину не визнав, пояснив, що він не скоював вказаних злочинів, і ким вони скоєні йому не відомо.

Крім того останній заявляв, що працівниками поліції щодо нього здійснювався тиск, однак за наслідком заяви ОСОБА_7 винесена постанова про закриття кримінального провадження стосовно працівників поліції.

На підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.297 КК України, сторона обвинувачення посилалась на показання свідків, документи і речові докази.

Прямих доказів вини ОСОБА_7 здобуто не було, а серед тих, які побічно вказували на це були лише показання свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_20 , протокол пред`явлення речей для впізнання і речові докази.

Доводи прокурора на предмет того, що суд не взяв до уваги показання ОСОБА_16 і ОСОБА_20 , є необґрунтованими, адже суд, дотримуючись загальних засад кримінального провадження, зокрема, засади змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів дав критичну оцінку показанням згаданих свідків.

Мотиви своїх висновків з цього приводу суд навів у вироку і з ними в повній мірі погоджується колегія суддів.

Крім того, навіть якщо вважати показання вказаних свідків достовірними в будь-якому випадку вони безсумнівно не вказують на причетність ОСОБА_7 до інкримінованих йому злочинів, адже навіть якщо припустити, що ОСОБА_16 дійсно купувала у ОСОБА_7 металеві вироби, відступні докази які б вказували, що: по-перше, саме ці вироби були демонтовані і викрадені з могил;

по друге, якщо металеві вироби дійсно були з кладовища, що їх демонтував і викрав саме ОСОБА_7 .

Суд визнав недопустимим доказом протокол пред`явлення для впізнання, обґрунтувавши підстави для прийняття такого рішення.

Доводи апелянта на предмет того, що ОСОБА_20 мав самостійно визначати місце свого перебування в контексті того, що свідок перебував в приміщенні райвідділу до початку слідчої дії) не вказують на хибність висновків суду адже рішення про визнання вказаного доказу недопустимим не ґрунтувалося виключно на цій обставині, а лише враховано як факт який ставив під сумнів дотримання процесуальних вимог при проведення слідчої дії, основною ж підставою було порушення вимог ст.229 КПК України при її проведенні. Посилання прокурора на істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону через необхідність (на думку апелянта) зміни обсягу та порядку дослідження доказів перед допитом свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 не можна визнати такими, що є підставою для скасування вироку суду, оскільки покази зазначених свідків стосуються виключно обставин щодо перебування ОСОБА_20 в райвідділі до проведення впізнання речей.

Фактично суд також визнав недопустимими і речові докази (металеві вироби видані ОСОБА_16 ). В основу цього рішення судом покладено не тільки критичне ставлення до показань цього свідка, а також факт тощо, що вказані докази не набули відповідного процесуального статусу. У протоколі огляду від 22.03.2018 і постанові про визнання речових доказів від 29.03.2018 вказано, що металеві вироби були саме вилучені у ОСОБА_16 , тому факт наявності заяви останньої про видачу металевих виробів працівникам поліції не позбавляв орган досудового розслідування обов`язку надати цим предметам відповідного процесуального статусу, а отже доводи апелянта про те що, на вказані металеві вироби видані ОСОБА_16 не розповсюджуються положення ст.159, 168 і 171 КПК України є хибними.

На переконання колегії суддів ухвалене в цій частині судом рішення (визнання доказів недопустимими) є обґрунтованими і вмотивованими.

Як і у випадку з показаннями свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_20 протокол впізнання і речові докази не вказують про причетність ОСОБА_7 до інкримінованих йому злочинів.

Колегія суддів вважає що підстави для виправдання ОСОБА_7 і мотиви, через які суд дійшов до такого рішення, викладені у вироку детально, зрозуміло і в повному обсязі, з обґрунтованими посиланнями як на положення національного законодавства, так і на рішення ЄСПЛ. Зі вказаними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Посилання прокурора на процесуальні порушення, в контексті помилкового на думку прокурора визнання недопустимими ряду доказів, як підстави для скасування вироку, на переконання колегії суддів безпосередньо не впливають на висновки суду по суті провадження.

Колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта про те, що визнання згаданих доказів недопустимими істотно вплинуло на рішення суду щодо сутності обвинувачення. До того ж суд першої інстанції навів підстави, які усувають доказове значення показань ОСОБА_16 і ОСОБА_20 , протоколу пред`явлення речей для впізнання і речових доказів.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що виправдувальний вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Підстави для його скасування через наведені в апеляційній скарзі доводи відсутні.
Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 6 червня 2019 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4