Справа № 199/3194/18
УХВАЛА
іменем України

06.06.2019 м. Дніпро

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро клопотання слідчого СВ Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, громадянин України, маючого вищу освіту, офіційно не працюючого, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , маючого на утриманні двох малолітніх дітей синів, 2006 року народження, раніше не судимого,

якому 17.09.2013 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до клопотання слідчого СВ АНД ВП Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 21.05.2019, погодженого з повноважним прокурором, ставиться питання про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтовано тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 16.09.2013 року близько 20:40 годин знаходився навпроти ТЦ «Вавилон» розташованого по вул. Малиновського, 2, Амур-Нижньодніпровського району, м.Дніпропетровська, побачив невідому жінку з сумкою на плечі. В цей момент у ОСОБА_4 раптово виник злочинний намір, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, яке належить потерпілій ОСОБА_7 .

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний намір, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, в цей же день, тобто 16.09.2013 приблизно о 20:40 годин, гр. ОСОБА_4 , перебуваючи навпроти ТЦ «Вавилон» розташованого по вул. Малиновського, 2, у м. Дніпропетровську, підійшов до потерпілої ОСОБА_7 ззаду, де схопив правою рукою сумку, яка знаходилась на плечі в останньої та відкрито, в присутності інших осіб, усвідомлюючи явність своїх дій, для потерпілої та оточуючих, заволодів майном, котре належить потерпілій, а саме жіночою сумкою вартістю 350 гривень всередині якої знаходились грошові кошти 350 гривень, після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зник, спричинивши тим самим ОСОБА_7 майновий збиток на загальну суму 700 гривень.

Своїми умисними діями, що виразилися у відкритому заволодінні чужим майном (грабіж), гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 186 КК України.

16.09.2013 даний факт внесений до ЄРДР за №0004795, правова кваліфікація: ч. 1 ст.186 КК України.
Відповідно до витягу з ЄРДР про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, повідомлено ОСОБА_4 .
В судовому засіданні прокурор просив задовольнити клопотання та обрати підозрюваному ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, посилаючись на обставини, викладені у клопотанні, та наявність ризиків передбачених п.п.1,4 ч.1 ст.177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_4 заперечував проти клопотання слідчого, просив обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі. Пояснив, що умислу забирати сумку потерпілої у нього не було, він переплутав жінку зі своєю колишньою знайомою і коли дернув її за сумку, то проїжджаюча поліція його затримала. Для того, щоб його скоріше відпустили, він підписав усі документи. Він з`являвся за кожним викликом слідства у 2013 році, а потім його не викликали, тому він зрозумів, що все закінчилося. Крім того, по роботі він виїжджав за кордон, у нього перевірялися документи і те, що він у розшуку, не знав. Від слідства він не переховувався жодного дня.

Захисник ОСОБА_6 просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого та прокурора, вважаючи, що стекли строки досудового розслідування. Крім того, прокурором жодним чином не доведено ризиків для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вислухавши думки учасників судового розгляду, вивчивши подане клопотання та надані слідчим матеріали, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_4 , вважаю необхідним відмовити у задоволенні клопотання, виходячи з наступного.

Так, відповідно до Витягу з ЄРДР за № 0004795 від 16.09.2013 близько 20.40 годин, невідома особа знаходячись по вулиці Малиновського, неподалік від ТЦ «Вавилон», відкрито шляхом застосування фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я особи, викрала особисте майно гр. ОСОБА_7 , а саме жіночу сумку вартістю 350 грн., всередині якої знаходились грошові кошти в сумі 300 грн. (ЖЄО №12014).

Про підозру ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, повідомлено 17.09.2019.

Вислухавши думки учасників судового розгляду, вивчивши подане клопотання та надані слідчим матеріали, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_4 , вважаю необхідним відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, виходячи з наступного.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні №1-р/2017 від 23 листопада 2017 року, тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені пунктом 5 частини першою статті 177 КПК України, є визначеною законом підставою застосування запобіжного заходу.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе: наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частини перша, друга статті 194 КПК України).

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом допиту потерпілого; протоколом допиту свідків, протоколом огляду місця події, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, протоколом допиту підозрюваного від 17.09.2013.

Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення. Так, вказана норма забороняє переміщати тягар доведення необхідності звільнення на особу, щодо якої вирішується питання про позбавлення її волі.

Крім цього, у рішеннях Європейського суду з прав людини "Харченко проти України" (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), "Белевицький проти Росії" (п.п.111-112 рішення ЄСПЛ від 1 березня 2007 року) зазначено, що слідчому судді, суду необхідно враховувати, що обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до правової позиції Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, слідчому судді, суду при розгляді відповідного питання слід ретельно перевіряти достовірність підстав для його задоволення, оскільки одним з найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, а також те, що можливість застосування запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою (зокрема йдеться про застосування домашнього арешту), у багатьох випадках навіть не розглядається.

Європейським судом з прав людини у справах «Вемгофф проти Німеччини», «Летельєр проти Франції», «Смирнов проти Росії» визначено, що тримання особи під вартою можливе лише у виняткових чотирьох випадках: при ризику неявки обвинуваченого на судовий розгляд; при ризику перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя; при ризику вчинення ним подальших правопорушень; при ризику спричинення ним порушення громадського порядку. Усі чотири ризики мають бути реальними і обґрунтованими, аргументи на цей предмет не повинні бути загальними і абстрактними.

Однак всупереч викладеному, органом обвинувачення не надано жодних вагомих доказів, які би посвідчували факти можливого переховування від органів досудового розслідування та/або суду; можливого вчинення іншого кримінального правопорушення, вчинення дій для перешкод кримінальному провадженню іншим чином.

З твердженнями прокурора про наявність ризику переховування від слідства тією обставиною, що постановою слідчого СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 08 травня 2018 року ОСОБА_4 оголошено у розшук, слідчий суддя не може погодитися в повній мірі, оскільки як зазначив Європейський суд з прав людини у п.63 свого рішення «Сінькова проти України» від 27.02.2018 «суд встановлював у своїй практиці, що сам факт «оголошення у розшук» не означає, що особа переховується. Важливим фактором при оцінці ризику ухилення від слідства є реальна поведінка підозрюваного, а не його формальний статус «особи, оголошеної у розшук» (див. рішення у справі «Євгеній Гусєв проти Росії» (Yevgeniy Gusev v. Russia), заява № 28020/05, пункт 85, від 05 грудня 2013 року)».
Окрім зазначеної постанови слідчого, доказів переховування від органів досудового розслідування протягом тривалого часу, а саме з 16.09.2013 внесення відомостей до ЄРДР, і до 08.05.2018 постанова про оголошення у розшук, слідчому судді не надано, тим більш, що у постанові про оголошення розшуку адреса проживання підоз0рбваного зазначена АДРЕСА_3 , тоді як у протоколі допиту підозрюваного від 17.09.2013 адреса проживання останнього є АДРЕСА_1 .

Неприбуття підозрюваного за повістками слідчого, які передували прийняттю постанови про оголошення у розшук, також у повній мірі не можуть слугувати доказами переховування ОСОБА_4 від органів досудового розслідування, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1,2, 8 ст. 135 КПК особа викликається до слідчого шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи. Особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути за викликом. У випадку встановлення цим Кодексом строків здійснення процесуальних дій, які не дозволяють здійснити виклик у зазначений строк, особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом як найшвидше, але в будь-якому разі з наданням їй необхідного часу для підготовки та прибуття за викликом.

Згідно до ч. 1 ст. 136 КПК Належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Доказів того, що повстка про виклик до слідчого на 06.05.2018 була вручена у відповідності до норм чинного Кримінального процесуального Кодексу України, до клопотання не надано.

Отже, за будь-яких обставин, сам по собі факт неприбуття особи на виклик до слідчого не може бути підставою для висновку про переховування її від органів слідства.

Слідчий суддя також зазначає, що встановленню факту переховування особи має передувати вчинення сукупності дій, спрямованих на визначення її місцезнаходження.

Вирішуючи питання щодо виду запобіжного заходу, суд згідно вимог ст. 178 КПК України враховує:

1) той факт, що наявні докази про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення є достатньо вагомими;

2) тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, який не досяг пенсійного віку та не має підтверджених медичними документами тяжких або хронічних захворювань;

4) відсутність у підозрюваного міцних соціальних зв`язків, родини та утриманців;

5) відсутність у підозрюваного постійного місця роботи;

6) відсутність відомостей про негативну репутацію підозрюваного;

7) майновий стан підозрюваного, який не має постійного джерела доходу;

8) відсутність відомостей про недотримання підозрюваним умов застосованих запобіжних заходів, які застосовувалися до нього раніше.

Європейським судом зазначається, що у всіх випадках, коли ризик ухилення підозрюваного (обвинуваченого) від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, підозрюваного (обвинуваченого) має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення у справах «Вранчев проти Сербії» від 23 вересня 2008 року, «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, «Буров проти України» від 17 березня 2011 року, «Цигоній проти України» від 24 листопада 2011 року).

Під час розгляду клопотання, прокурором не доведено недостатність застосування до підозрюваного інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним вище ризикам. Доказів необхідності застосування до підозрюваного саме найсуворішого запобіжного заходу і неможливості обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу, прокурором не наведено.

Водночас, слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення вперше, раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_2 , має на утриманні двох малолітніх дітей, не офіційно, але працює, а отже має міцні соціальні зв`язки.

З урахуванням викладеного, приходжу до висновку, що необхідним та достатнім для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, є запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Керуючись ст.ст.110,131,132,176,177,178,179,369-372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 - відмовити.

Обрати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків протягом 30 днів:

-прибувати за першим викликом до слідчого, прокурора або суду;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.

З 05 липня 2019 року ухвала про застосування запобіжного заходу в частині покладення на підозрюваного обов`язків припиняє свою дію, якщо відповідний строк не було продовжено слідчим суддею в порядку ч. 6 ст. 194 КПК України. На підставі ст. 203 КПК України ухвала припиняє свою дію також у разі ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження, в порядку передбаченому цим кодексом.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1