ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3023/19 Справа № 191/3984/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
законного представника потерпілої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001321 за апеляційними скаргами прокурора Синельниківської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року щодо

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 10 років.
Застосовано до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.
Строк покарання ухвалено рахувати з моменту затримання, з 04 серпня 2018 року.
Судом також вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним в тому, що 03 серпня 2018 року, він знаходився в стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання, в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , де достовірно знаючи про вік неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та те, що вона є дитиною-інвалідом за психіатричним захворюванням та перебуває на диспансерному обліку у лікаря- психіатра КЗ «Синельниківська ЦРЛ» ДОР» з діагнозом Г-71.0 «Помірна розумова відсталість», оскільки він є її біологічним батьком та протягом тривалого часу проживає з її сім`єю, у нього виник прямий злочинний умисел, направлений на вчинення статевих зносин із використанням безпорадного стану неповнолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В цей же день (03.08.2018), близько 23 години 50 хвилин ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в кухні будинку за вищевказаною адресою, усвідомлюючи значення і суспільно-небезпечний характер власних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення фізичної та моральної шкоди неповнолітній потерпілій, керуючись злочинним умислом, спрямований на задоволення своєї статевої пристрасті з використанням безпорадного стану ОСОБА_11 , яка внаслідок психічного захворювання не могла розуміти характеру та значення вчинюваних з нею дій, зняв з неї одежу, та вступив з нею у статеві зносини природнім способом.

В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч.3 ст.152 КК України у виді 11 років позбавлення волі, з одночасним застосуванням примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок суду першої інстанції є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що при призначенні ОСОБА_9 покарання судом першої інстанції не дотримано зазначених принципів справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Вважає, що судом не враховано, що ОСОБА_9 скоїв особливо тяжкий злочин, вину у вчиненні якого не визнав, не розкаявся, не засуджує своїх дій, суспільно корисною працею не займається, характеризується посередньо, наявність обтяжуючих покарання обставин - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває в сімейних відносинах, відсутність пом`якшуючить покарання обставин.
Крім того, ОСОБА_9 достовірно знав та врахував при вчиненні даного особливо тяжкого злочину особу потерпілої, яку знав з народження, так як є її батьком, а саме: її неповнолітній вік, те що вона є дитиною інвалідом - з діагнозом легка розумова відсталість, і вона, розуміючи тільки зовнішню фактичну сторону вчинених насильницьких дій відносно неї, не розповість близьким про злочин, а тому вважав, що його насильницькі протиправні дії залишаться не поміченими для сторонніх, і він уникне відповідальності за скоєне.
Вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком 10 років, не відповідає вимогам ч.2 ст.50 КК України, оскільки мета покарання - виправлення засудженого та упередження вчинення ним нових злочинів не буде досягнута.

- захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить змінити вирок Синельниківського міськрайонного суду від 10 вересня 2019 року, так як призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особи, як обвинуваченого.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом не було враховано стан здоров`я обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, тобто ОСОБА_9 під час досудового слідства сприяв слідчому у встановленні істини по кримінальному провадженню, щиро розкаявся в скоєному, на обліку у лікарів нарколога не знаходиться, не офіційно працював, є пенсіонером за інвалідністю, раніше не судимий.
Вважає, що ізолювання ОСОБА_9 від суспільства на тривалий строк недоцільно, так як його виправлення і перевиховання можливе без застосування покарання у вигляді позбавлення волі на строк десять років.

- обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року та пом`якшити йому покарання, а також врахувати пом`якшуючі обставини.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляції обвинуваченого та його захисника.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Доведеність вини ОСОБА_9 у скоєному злочині, фактичні обставини справи поданих апеляційних скаргах не оскаржується.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як вбачається з вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно вимог ст. ст.50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 152 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з оскаржуваного вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_9 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який перебуває на обліку у лікаря - психіатра, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, вчинення кримінального правопорушення в стані обмеженої осудності, як обставину, що пом`якшує покарання, та вчинення злочину щодо особи, яка страждає на недоумство, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, який визнав обтяжуючими покарання обставинами.
Також суд з урахуванням наявності у обвинуваченого ОСОБА_9 психічного захворювання у формі легкої розумової відсталості з порушенням емоцій та поведінки, вважає, що обвинуваченого ОСОБА_9 слід визнати обмежено осудним щодо інкримінованого йому діяння. Суд визнав за доцільне, в інтересах профілактики виникнення можливого погіршення психічного стану, а також запобігання вчиненню нових суспільно небезпечних діянь ухвалити про застосування до обвинуваченого заходів амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання, відповідно до рекомендацій судової психіатричної експертизи №170 від 20.09.2018 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої йому статті, саме з реальним його відбуттям, а також із застосуванням примусових заходів амбулаторної психіатричної допомоги.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_9 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи, як апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про наявність підстав для пом`якшення покарання, так і доводи прокурора про наявність підстав для призначення більш суворого покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційних скарг та зміни вироку суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Синельниківської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4