Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
01 жовтня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000069 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 11 березня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання: за ч. 1 ст. 286 КК України один рік обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік; за ч. 2 ст. 286 КК України три роки і шість місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання три роки і шість місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Прийнято рішення рахувати строк відбуття основного покарання ОСОБА_5 з моменту приведення вироку до виконання. Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишено попередній домашній арешт.

Судом вирішено питання щодо цивільних позовів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та речових доказів у справі. Постановлено стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 220000 грн; ОСОБА_9 - на відшкодування завданої моральної шкоди 220000 грн; на користь держави - 8721,38 грн. процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, та 1536,80 грн. судового збору.

В частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 про стягнення із ОСОБА_5 матеріальної шкоди, завданої злочином, у вигляді щомісячних платежів в розмірі по 5149,50 грн. з 24 листопада 2017 року і довічно відмовлено.

Захід забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, накладеного ухвалами слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області від 30.11.2017 року на автомобіль марки BMW р.н.з. НОМЕР_1 , автомобіль ВАЗ 1117 р.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , видане на автомобіль марки BMW, та реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 скасовано.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 24 листопада 2017 року близько 18.45 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки BMW р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шахтарській зі сторони вул. Нововолинської в напрямку бульвару Шевченка в м. Нововолинськ Волинської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконався в безпеці руху, не стежив за зміною дорожньої обстановки, перевищив максимально допустиму для даної ділянки дороги швидкість, де встановлено дорожній знак обмеження максимальної швидкості до 40 км/год, перед початком обгону не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, а також, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, перебуваючи на перехресті вулиць Шахтарська та Св. Володимира в м. Нововолинськ, почав здійснювати обгін автомобіля, який рухався в попутному напрямку, в місці, де даний маневр заборонено, та виїхав на смугу зустрічного руху, де поблизу буд. № 3, що по вул. Шахтарській в м. Нововолинськ, допустив зіткнення з автомобілем марки ВАЗ 1117 р.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 .

У результаті ДТП ОСОБА_11 загинув на місці події, пасажир автомобіля ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_13 - тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості по критерію довготривалості розладу здоров`я.

У поданих апеляційних скаргах:

Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин даного кримінального провадження, вважає вирок незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до засудження ОСОБА_5 , як за ч. 1 ст. 286, так і за ч. 2 ст. 286 КК України. Доводить, що порушення особою правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, яке спричинило наслідки, передбачені різними частинами ст. 286 КК України, слід кваліфікувати, як один злочин за тією частиною цієї статті, яка передбачає більш тяжкі наслідки.
Просить вирок змінити і вважати ОСОБА_5 засудженим лише за ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та смерть потерпілого, з призначенням покарання - три роки і шість місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. Виключити із мотивувальної та резолютивної частини вироку покликання на застосування ч. 1 ст. 70 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_8 , не заперечуючи висновків суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю такого покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм видом та розміром є явно не справедливим через м`якість. Доводить, що, незважаючи на те, що ОСОБА_5 свою вину визнав повністю, його щире каяття, на її думку, слід розцінювати, як уникнення справедливого суворого покарання, оскільки обвинувачений визнав свою вину лише формально без будь-якого каяття, як і не відшкодував завдану злочином шкоду, тому погоджується із мірою покарання, яку просив прокурор в суді першої інстанції. Зазначає, що ОСОБА_5 жодного разу не намагався примиритися, як з нею, так і з її родиною та відшкодувати завдану злочином шкоду, котру обіцяв сплатити лише після подання заяви до суду щодо не позбавлення його волі.

Просить вирок в частині призначення покарання змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_5 за скоєне п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, оскільки відібрано життя рідної їй людини чоловіка ОСОБА_11 , який був для неї опорою і підтримкою в житті. В решті вирок залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичних обставин даного кримінального провадження та доведеності вини у вчиненому злочині, доводить, що вирок суду в частині призначення покарання є незаконним, оскільки, на його думку, не правомірно враховано стан алкогольного сп`яніння, і як ознаку злочину, і як обставину, яка обтяжує покарання, та призначено надто суворе покарання без врахування ряду помякшуючих покарання обставин - щирого розкаяння, вчинення тяжкого злочину з необережності, часткового відшкодування завданої потерпілим ОСОБА_14 шкоди, повного відшкодування заподіяної шкоди потерпілим ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , та відсутності обтяжуючої покарання обставини.

Просить вирок в частині призначення покарання змінити і призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 та ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , не заперечуючи фактичних обставин даного кримінального провадження та доведеності вини ОСОБА_5 у скоєному, покликаючись на недопустимість всіх доказів, здобутих органом досудового розслідування, вказує, що судом, на порушення вимог ч. 4 ст. 67 КК України, одночасно враховано стан сп`яніння, як ознаку злочину та обставину, яка обтяжує покарання, у зв`язку з чим, на його думку, вказана обтяжуюча обставина підлягає виключенню з вироку. Доводить, що ОСОБА_5 призначено надто суворе покарання без врахування усіх даних про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, та помякшуючих покарання обставин.

Просить вирок в частині призначення покарання змінити та призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 та ст. 75 КК України.

Апелянт ОСОБА_7 уточнив свої апеляційні вимоги, зазначивши, що не підтримує тверджень, викладених в апеляційній скарзі, щодо недопустимості доказів, зібраних досудовим розслідуванням, і просить лише про пом`якшення призначеного покарання із застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України.

Потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , покликаючись на виключно позитивні характеристики особи обвинуваченого ОСОБА_5 , який неодноразово вибачався перед ними, висловлював свій жаль з приводу вчиненого та повністю відшкодував, як матеріальну, так і моральну шкоду, просять вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання без позбавлення волі, застосувавши ст. 69 та ст. 75 КК України, на якому наполягали і в суді першої інстанції.

ОСОБА_12 та ОСОБА_13 подано письмові заяви про розгляд апеляційних скарг у їхню відсутність.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої заступником прокурора Волинської області апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданих ними апеляційних скарг, доводи апелянта ОСОБА_8 щодо м`якості призначеного ОСОБА_5 покарання та призначення більш суворого покарання, підтримані ОСОБА_9 та його представником адвокатом ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника відхиленню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які, відповідно до положень ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження не досліджувалися, і яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, в мотивувальній частині вироку обов`язково зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, та статті Закону України, що передбачають відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

З обвинувального акту слідує, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 286 КК України є суспільно небезпечні наслідки. Відповідальність за ст. 286 КК України диференційована залежно від тяжкості наслідків, які настали. В частині 1 наслідками є середньої тяжкості тілесні ушкодження, в ч. 2 тяжкі тілесні ушкодження або смерть потерпілого.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 6 Постанови № 14 від 23.12.2005 року Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті, порушення особою правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, яке спричинило наслідки, передбачені різними частинами статі 286 КК України, слід кваліфікувати, як один злочин за тією частиною цієї статті, яка передбачає більш тяжкі наслідки. При цьому, у вироку необхідно зазначати всі кваліфікуючі ознаки злочину.
Тобто, у разі, коли порушення правил безпеки руху викликало наслідки, передбачені різними частинами ст. 286 КК України, скоєне кваліфікується, як один злочин, лише за частиною статті, яка передбачає відповідальність за більш тяжкі наслідки, в даному випадку за ч. 2 ст. 286 КК України.
Формулюючи доведене обвинувачення, суд першої інстанції вірно визначив фактичні обставини кримінального правопорушення та зазначив у вироку всі кваліфікуючі ознаки злочину, проте помилково вказав на вчинення ОСОБА_5 двох злочинів і невірно засудив його і за частиною першою, і за частиною другою статті 286 КК України, та в подальшому призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустився помилки при формулюванні та визнанні доведеною юридичної формули злочинів, за якими засуджено ОСОБА_5 , у зв`язку з чим істотно порушив вимоги КПК та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що є підставою для зміни вироку в цій частині згідно п. п. 3, 4 ст. 409 КПК України, про що правомірно наголошується прокурором в апеляційній скарзі.

Із змісту апеляційних вимог обвинуваченого, його захисника та потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_13 вбачається, що вони, фактично, порушують питання про недотримання судом визначених законом норм щодо призначення ОСОБА_5 , котрий повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому та відшкодував заподіяну матеріальну і моральну шкоду, покарання, яке, на їхню думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 8 постанови Про практику призначення судами кримінального покарання від 23.10.2003 року № 7, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При цьому, у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і впливають на пом`якшення покарання.

Відповідно до положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що помякшують покарання.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків, і даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва, наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складів організованих груп, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, віднесеного законом до тяжких злочинів, особу винного, який виключно позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, вперше притягується до кримінальної відповідальності, його молодий вік, суттєві життєві зміни, внаслідок яких він втратив матір та здійснює догляд за хворим батьком-пенсіонером, а також фінансово допомагає рідній сестрі, яка навчається на платній формі навчання, ряд обставин, що помякшують покарання, в тому числі і ті, на які покликаються в апеляційних скаргах обвинувачений, його захисник та потерпілі ОСОБА_12 і ОСОБА_13 - щире каяття, сприяння в розкритті злочину, часткове відшкодування шкоди потерпілим ОСОБА_14 та повне відшкодування матеріальної і моральної шкоди потерпілим ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , підтверджене потерпілими, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , і призначив ОСОБА_5 за скоєне максимально наближене до мінімальної міри покарання у виді позбавлення волі, яке з врахуванням обставин вчиненого злочину, за якого було позбавлено життя людини, не можна вважати надто суворим і несправедливим.

При цьому суд правомірно зазначив, і з даним твердженням погоджується колегія суддів, що виправлення та перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства, враховуючи настання тяжких наслідків смерті людини, про що вірно наголошує потерпіла ОСОБА_8 , що істотно збільшує суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_5 діяння.

Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення ОСОБА_5 права керування транспортними засобами, яке за своїм розміром є справедливим.

Що ж стосується доводів апелянта ОСОБА_8 про необхідність призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання, аніж призначено судом першої інстанції, оскільки обвинувачений, на її думку, кається не щиро та не намагався відшкодувати їй завдану злочином шкоду, то такі доводи не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Згідно доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, ( т. 2 а.с. 9-10) ОСОБА_5 добровільно, до ухвалення вироку, сплатив потерпілій ОСОБА_8 та потерпілому ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 25000 грн кожному, як і потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що перебували в автомобілі обвинуваченого на час ДТП.

При апеляційному розгляді встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 з моменту скоєння ДТП повністю визнавав свою вину, сприяв розкриттю злочину, з`являючись на всі виклики слідства та процесуальні дії, мешкаючи на значній відстані від розташування органу досудового розслідування, щиро розкаюючись у вчиненому.

Не заслуговують на увагу і твердження обвинуваченого та його захисника про безпідставне врахування судом стану алкогольного сп`яніння, як обставини, що обтяжує покарання, оскільки, на їхню думку, ця обставина вже врахована, як ознака злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК України, як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання, як таку, що його обтяжує.

Разом з тим, аналіз норми ст. 286 КК України свідчить, що цей злочин належить до злочинів з так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-які порушення правил безпеки дорожнього руху, а лише ті, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і, отже, перебувають з ними у причинному зв`язку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд визнав доведеним, що дорожньо-транспортна подія сталася внаслідок дій ОСОБА_5 , який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перевищив допустиму швидкість руху, перед початком обгону не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, а також, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, почав здійснювати обгін автомобіля, який рухався в попутному напрямку, в місці, де даний маневр заборонено, та виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем, наслідком чого стала загибель людини та травмування інших осіб.

Таким чином, стан алкогольного сп`яніння, у якому ОСОБА_5 керував транспортним засобом, характеризував лише його певний психофізичний (фізіологічний) стан, що сприяв порушенню ним інших норм правил безпеки дорожнього руху, проте саме порушення підпункту а пункту 2.9 ПДР України не було безпосередньою причиною настання суспільно небезпечних наслідків, а, отже, у причинному зв`язку з наслідками, що настали, воно не перебуває.

Враховуючи викладене, вказане порушення ОСОБА_5 правил безпеки дорожнього руху до ознак об`єктивної сторони злочину, що впливає на його кваліфікацію, не належить, у зв`язку з чим зазначення у фабулі обвинувачення, визнаного судом доведеним, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та визнання цієї обставини такою, що обтяжує покарання, не суперечить положенням ч. 4 ст. 67 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області ОСОБА_16 задовольнити.

Вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 11 березня 2019 року щодо засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК України змінити.

Виключити з вироку покликання на засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК України та застосування положень ч. 1 ст. 70 КК України.

ОСОБА_5 визнати винним за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити покарання три роки і шість місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

В решті вирок суду залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 без задоволення.

Взяти ОСОБА_5 під варту з-залу суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з 01 жовтня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3