УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2019 року

м. Київ
справа 415/4868/18
провадження № 51-2219ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу та доповнення до неї захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 30 січня 2019 року в межах кримінального провадження № 000158 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Чайковському Пермської області Російської Федерації, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що немає судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 01 листопада 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією 1/2 частини майна, яке є його власністю. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_5 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення за період з 02 жовтня по 01 листопада 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він у невстановлений час, у невстановленої особи придбав та зберігав за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ) з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс.
17 травня 2018 року о 11:00 ОСОБА_5 на подвір`ї за місцем свого мешкання під час проведення оперативної закупки незаконно збув особі зі зміненими анкетними даними ОСОБА_6 за 400 грн особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 2,63 г, який останній того ж дня з 12:10 до 12:55 під час огляду місця події біля будинку № 20, що розташований на вул. Лутугіна у м. Лисичанську Луганської обл., добровільно видав працівникам поліції.
Луганський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2019 року змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання. Призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією 1/2 частини майна, яке є його власністю. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_5 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення за період з 02 листопада 2018 року по 30 січня 2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційній скарзі та доповненні до неї захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості і правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі через суворість, просить змінити ухвалу апеляційного суду й на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.
Захисник на обґрунтування своїх вимог указує, що суд апеляційної інстанції, змінюючи вирок місцевого суду та призначаючи ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК, встановивши обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину (а саме те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, не був ініціатором інкримінованого йому злочину та має хронічне захворювання шлунку), безпідставно, на думку захисника, не застосував ст. 75 КК і не звільнив засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_5 покараннязгідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу засудженого, котрий вчинив тяжкий злочин, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. При цьому суд відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину до обставин, що пом`якшують покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.
Згідно ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК.
На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи засудженому покарання, не повною мірою дослідив дані про його особу, а саме те, що засуджений вперше вчинив злочин, має хронічні захворювання шлунку, починаючи з 2013 року за місцем проживання характеризується позитивно, а також що, хоча ОСОБА_5 і вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких, однак суспільна небезпечність вчинених ним дій є незначною, а вага реалізованого наркотичного засобу невеликою.
Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги встановлені місцевим судом дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують його покарання, апеляційний суд дійшов висновку, що в матеріалах кримінального провадження є достатні підстави для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК. Разом з тим суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
За таких обставин колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення засудженому покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК, і, що саме таке покарання (його вид і розмір) за умов реального його відбуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів. Своє рішення апеляційний суд належним чином мотивував. Правильним його вважає і Верховний Суд.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_5 покарання, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки касаційна скарга та надані до неї судові рішення свідчать, що підстави для задоволення скарги відсутні, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 30 січня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3