Справа № 345/1263/19
Провадження № 11-кп/4808/418/19
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, розглянувши відповідне клопотання, змінити запобіжний захід на домашній арешт цілодобово.

Вважає ухвалу суду незаконною. Підкреслює, що зазначені у ст. 177 КПК України ризики прокурором жодним чином не доведені. Вказує, що суд не взяв до уваги його особисте зобов`язання, те, що він буде виконувати всі процесуальні вимоги, проігнорував клопотання про зміну запобіжного заходу. Зазначає про порушення його права на захист, оскільки йому не було надано достатньо часу, як передбачено законом, для ознайомлення з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2019 року в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну йому запобіжного заходу відмовлено, клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу задоволено, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 дію раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в установі виконання покарань № 12 м. Івано-Франківська, з можливістю внесення застави, на 60 днів, тобто до 23 листопада 2019 року включно.

Суд обґрунтував таке рішення тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, санкція статті якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком понад десять років. Суд дійшов висновку, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, раніше був оголошений у розшук. За таких обставин інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, може не забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження. Оскільки термін тримання під вартою обвинуваченому спливає, ризики передбачені ст. 177 КПК України наявні, то є підстави для продовження строку тримання його під вартою. Дані про те, що обвинувачений не може утримуватись в умовах слідчого ізолятора у наданих суду матеріалах кримінального провадження відсутні. При цьому суд врахував, що ухвалою цього суду від 18 квітня 2019 року, якою ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, визначено розмір застави в межах 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Таким чином, при внесенні застави у визначеному судом розмірі обвинувачений має можливість на зміну запобіжного заходу на заставу, тобто на більш м`який.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просили задовольнити апеляційну скаргу, заперечують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції;

- прокурор вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, є безпідставною.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 належить відмовити, з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про застосування строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, апеляційна скарга підлягає розгляду із застосуванням принципу тлумачення діючих правових норм на користь обвинуваченого та сторони захисту.

Сторона захисту заперечує наявність підстав для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що саме рішення суду про продовження строку тримання під вартою до 23 листопада 2019 року включно є предметом апеляційного оскарження, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 та відсутність достатніх підстав для зміни йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме в умисному заволодінні чужим майном, шляхом зловживання довірою (шахрайство), повторно, в особливо великих розмірах.

Сторона захисту наголошує на тому, що до нього в межах даного кримінального провадження не може застосовуватись запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки він притягається до кримінальної відповідальності за інший злочини, ніж той за який здійснена видача (екстрадиція), а саме вказує, що екстрадиція була здійснена за ч. 3 ст. 190 КК України.

Проте, як вбачається з матеріалів провадження, з чого виходив суд першої інстанції, та з долучених під час апеляційного розгляду прокурором доказів, а саме з клопотання про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності від 15 лютого 2018 року, повідомлення Калуської місцевої прокуратури № 01-504 вихідним номером 18 від 21 лютого 2018 року, повідомлення Генеральної прокуратури України № 14/1/2-6648-18 від 20 лютого 2019 року та повідомлення департаменту міжнародного поліцейського співробітництва від 15 лютого 2019 року, ОСОБА_7 був виданий правоохоронним органам України для притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Відповідно, саме в рамках кримінального провадження за ч. 4 ст. 190 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_7 не погоджуючись з висновком суду першої інстанції про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, заперечує обґрунтованість його розшуку, вказуючи, що він не переховувався від органів слідства.

Проте, сам по собі, факт оголошення особи у розшук, в тому числі і міжнародний, не є підставою для висновку про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції в тому, що з врахуванням даних про особу ОСОБА_7 , особливостей місця проживання, соціальних зв`язків, роботи, з огляду на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, і суспільну небезпечність самого кримінального правопорушення, розмір майнової шкоди, у заподіянні якої він обвинувачується, в даному випадку мають місце відповідні ризики, а саме спроби обвинуваченого здійснити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він буде виконувати всі процесуальні вимоги, за відсутності доказів, які б спростовували ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає обраною позицією захисту.

При цьому, те, що особа обвинуваченого, маючи таку можливість, не вчиняє дій, запобігання спробам який має на меті застосування запобіжного заходу, не виключає можливості такої поведінки.

Ризики згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України з моменту застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу.

На даний час, стороною обвинувачення доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти відповідним ризикам, та, що у разі задоволення клопотання про зміну запобіжного заходу, існує значна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_7 порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки.

Більш того, стороною захисту не наведено, як змінилися обставини, які були взяті до уваги при обранні запобіжного заходу, які нові обставини виникли після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу.

Сама по собі тривалість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без наявності будь-яких інших підстав для зміни запобіжного заходу, не може стати підставою для задоволення такого клопотання.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню виникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу та задовольнив клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу.

Більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції враховує, що при вирішенні питання про необхідність тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні, а саме прав людини та основоположних свобод та здоров`я людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю згідно до ст. 3 Конституції України.

При цьому, під час апеляційного розгляду не встановлено відомостей про порушення чи обмеження в реалізації прав обвинуваченого ОСОБА_7 на ознайомлення з відповідним клопотанням про продовження строку запобіжного заходу. Також, ці факти жодним чином не впливають на наявні та достатні підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Більше того, суд апеляційної інстанції враховує, що раніше обвинуваченому ОСОБА_7 визначено розмір застави як альтернативного запобіжного заходу триманню під вартою.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. ст. 12, 176-178, 183, 194, 331, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2019 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5