Справа № 504/824/17
Провадження № 1-кп/504/411/19
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.05.2019смт. Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, смт. Доброслав, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000105 від 02.03.2017 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Світле Комінтернівського району Одеської області, українця за національністю, громадянина України, освіта повна загальна (середня), одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, має статус учасника бойових дій, брав безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , механіка водія 1 танкової роти танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), раніше не судимого, військовий квиток серії НОМЕР_3 , -

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

за участі прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:

16.01.2014 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_11 , з одного боку, та громадянина ОСОБА_4 , з іншого боку, уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України та з того ж дня, останнього зараховано до списків особового складу зазначеної військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду кулеметника 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Відтак, з 16.01.2014 року, тобто з моменту зарахування ОСОБА_4 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 він набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання свого військового обов`язку проходження військової служби.

У подальшому, відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_4 призначено на посаду механіка водія 1 танкової роти танкового батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_2 .

Згідно вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Проте, всупереч вищезазначених вимог закону, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи військову службу на посаді механіка водія 1 танкової роти танкового батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_2 , у військовому званні «солдат», умисно, не маючи відповідного дозволу командира, з метою тимчасово ухилитися без поважних причин від обов`язків військової служби, 10.09.2014 року, вчинив самовільне залишення вищезазначеної військової частини, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 та ухилявся від проходження військової служби до 20.02.2017 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

02.03.2017 року солдат ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України за адресою: АДРЕСА_2 , заявив про вчинений ним злочин.

Будучи допитаним у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 , свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (злочині) визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, при цьому пояснив, що дійсно він, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом на посаді механіка водія 1 танкової роти танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), у військовому званні «солдат», умисно, з метою тимчасово ухилитися без поважних причин від обов`язків військової служби, 10.09.2014 року вчинив самовільне залишення вищезазначеної військової частини, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 та ухилявся від проходження військової служби до 20.02.2017 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

У скоєному ОСОБА_4 розкаюється, докази його вини, добуті досудовим розслідуванням, визнає повністю і не оспорює. Правильно розуміє зміст фактичних обставин провадження і вважає недоцільним їх дослідження, оскільки вони ніким не оспорюються.

Покази ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позицій.

Визнавши недоцільним дослідження інших доказів стосовно фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, проти чого не заперечують учасники судового розгляду, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового розгляду змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, суд обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням таких матеріалів провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку про винність обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (злочині), а саме в тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом на посаді механіка водія 1 танкової роти танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), у військовому званні «солдат», умисно, з метою тимчасово ухилитися без поважних причин від обов`язків військової служби, 10.09.2014 року вчинив самовільне залишення вищезазначеної військової частини, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 та ухилявся від проходження військової служби до 20.02.2017 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 407 КК України за ознаками самовільного залишення військової частини без поважних причин, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад один місяць.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд враховує тяжкість скоєного обвинуваченим діяння, те що воно відноситься до злочинів середньої тяжкості, відповідно до ст. 12 КК України, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання та служби, має задовільний стан здоров`я.

У відповідності до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття та те, що останній має статус учасника бойових дій, брав безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
У відповідності до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, враховуючи особу винного, думку прокурора, обвинуваченого, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд приходить до висновку, що обвинуваченому необхідно обрати покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 407 КК України, оскільки зазначене покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Крім того, враховуючи викладене, суд вважає, що при обранні ОСОБА_4 міри покарання у виді позбавлення волі, можливо застосувати дію ст. 75 КК України, з виконанням покладених на нього обов`язків відповідно до ст. 76 КК України, оскільки його виправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.

Зокрема, у раніше проведеному судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 заявив клопотання про застосування до нього ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» та просив звільнити його від відбування покарання, оскільки на день набрання чинності цим Законом він захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, має статус учасника бойових дій.

Прокурор військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_6 у раніше проведеному судовому засіданні підтримав клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 в повному обсязі, не заперечував проти звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Згідно з п. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

07.09.2017 року набрав законної сили Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22.12 2016 року.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим ч. 2, 3, 4 ст. 408, ст. 410, ч. 2, 3, 4 ст. 411 КК України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 цього Закону).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, має статус учасника бойових дій, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 . Свою вину у вчиненні вказаного кримінального злочину за ч. 3 ст. 407 КК України, який згідно зі ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, визнає повністю, щиро кається у вчиненому.

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 акта амністії, передбачених ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась.

За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_4 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання.

Засоби забезпечення кримінального провадження та запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_4 не застосовувались, та підстав для їх обрання судом не вбачається.

Кримінальним правопорушенням шкоди не завдано.

Судові витрати по провадженню відсутні.

Речові докази по провадженню відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 371 - 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Застосувати ст. 75 КК України та звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання, призначеного судом за даним вироком з випробуванням, якщо протягом 1 (одного) року іспитового терміну ОСОБА_4 не вчинить нового кримінального правопорушення (злочину).

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації , повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Застосувати до ОСОБА_4 ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування призначеного судом покарання.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення, окрім з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1