Справа № 127/28/18 Провадження №11-кп/801/64/2018
Категорія: крим. Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2018 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0003900 за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2018, якою кримінальне провадження відносно

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Благовещенськ Амурської області Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

за ч.1 ст.286 КК України закрито та звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку з його примиренням з потерпілим.

Вирішено питання з речовими доказами та накладеними арештами на майно.

в с т а н о в и в :
До Вінницького міського суду на розгляд був направлений обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 по кримінальному провадженню за частиною 1 статті 286 КК України.

В судовому засіданні суд звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурор просив скасувати судове рішення та обвинувальний акт повернути на судовий розгляд, посилаючись, що основним безпосереднім об`єктом даного злочину є суспільні відносини у сфері безпеки дорожнього руху та вчинення кримінального правопорушення за обтяжуючою обставиною перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого і його захисника проти її задоволення, дослідивши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали судового провадження суд дійшов висновку про залишення без змін судового рішення із наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.469 КПК України, особа, яка вчинила злочин невеликої тяжкості або середньої тяжкості, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду, може бути укладена угода про примирення.

Суд першої інстанції, застосувавши наведену норму закону, у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, мотивував своє рішення повною мірою.

Відповідно до ст.12 КК України злочин, передбачений ч.1 ст. 286 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Судом встановлено й факт примирення ОСОБА_7 з потерпілим ОСОБА_9 та повне відшкодування завданих злочином збитків.

Наведені обставини прокурором ні під час судового розгляду, ні під час оскарження вироку суду першої інстанції до апеляційного суду не оспорюються.

Посилання прокурора на стан сп`яніння, не може вплинути на звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням, оскільки ОСОБА_7 має стаж керування транспортними засобами з 1971 року, за цей час не притягувався ні до адміністративної відповідальності, ні до кримінальної, а отже суспільна небезпечність його діяння є невеликою.

Доводи прокурора щодо неможливості укладення угоди про примирення, через наявність заподіяння шкоди публічним інтересам, внаслідок злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , не ґрунтуються на вимогах закону.

Інститут примирення є комплексним, міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованого на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають «складні» зв`язки між принципами публічності і диспозитивності.

Враховуючи норми статей 468 і 469 КПК України в поєднанні з положеннями пункту 7 статті 474 цього Кодексу є втіленням основних цінностей інституту примирення. Тому при визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо злочинів невеликої тяжкості - двооб`єктного (багатооб`єктного) злочину (частина перша статті 286 КК України), суд має керуватись не тільки формальними вимогами цих норм щодо видів угод про примирення і класифікацію злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а чітко дотримуватись їх засадничих принципів.

Враховуючи високі стандарти, які існують у сфері захисту людини та основоположних свобод, і більшу рішучість, яка відповідно й неминуче вимагається при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства, надається особливе значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок.

Отже, для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».

Функціональне призначення категорії інтерес у кримінальному процесі є невід`ємною складовою природи цього феномену. У цьому контексті функції інтересу, не можуть бути залишені поза увагою, враховуючи, що питання, порушене прокурором, розглядається в площині кримінального процесу.

Досліджуючи природу і нормативний зміст категорії «інтерес» і наголошує, що саме інтерес є важливим інструментом у діяльності суб`єктів кримінально правових відносин. Інтерес у кримінальному процесі виступає як спонукальна сила, що приводить у рух усю систему судочинства. Відсутність конкретного інтересу або наявність іншого може зупинити або відповідним чином змінити динаміку кримінального процесу. Спонукальна сила формується певними потребами, до задоволення яких і прагне носій інтересу, а саме: особа, держава, суспільство. Так, саме потреба учасників кримінального провадження (так само потенційних учасників, якщо провадження ще не розпочалося) у реалізації власних (приватних), загальнодержавних інтересів слугує першоосновою виникнення, розвитку, зміни та припинення кримінальних процесуальних правовідносин. При цьому категорія «інтерес» у прямій або опосередкованій формі накладає відбиток на кожен із елементів кримінальних процесуальних правовідносин, а саме:

а) статус кожного суб`єкта, його правомочності зумовлені об`єктивно властивими йому інтересами та загальною моделлю консенсусу, якого досягнуто при узгодженні різноспрямованих інтересів (публічного і приватного);

б) кожна складова змісту правовідносин теж визначається інтересами, досягнути яких прагне учасник правовідносин. Закріплюючи права та обов`язки учасників кримінального судочинства, законодавець виходить із потенційної можливості конкретно взятого індивіда використати встановлені правоположення у разі участі у кримінальних процесуальних правовідносинах у тому чи іншому статусі, усвідомлення відповідного інтересу та наявності бажання його реалізувати;

в) об`єктом правовідносин виступають матеріальні й нематеріальні блага, а також дії суб`єктів та їх результати, з приводу яких виникають правовідносини, реалізуються суб`єктивні права та виконуються покладені законом обов`язки суб`єктів правовідносин. Поняття «об`єкти правовідносин» значною мірою збігаються із категорією «інтереси», принаймні в частині щодо матеріальних і нематеріальних благ, в отриманні (збереженні) яких зацікавлений учасник правовідносин. Щодо дій суб`єктів та їх результатів, із приводу яких виникають правовідносини, то такі дії у багатьох випадках є бажаним результатом, оскільки факт їх вчинення надасть можливість реалізувати наявний в учасника кримінального провадження інтерес;

г) юридичні факти як елемент правовідносин також безпосередньо пов`язані з категорією «інтерес». Адже якби та чи інша життєва обставина жодним чином не зачіпала інтересів певних суб`єктів, то вона була б неспроможна породити активність останніх та привести до настання юридичних наслідків. Юридичний факт виступає каталізатором щодо усвідомлення суб`єктом факту ущемлення його інтересів та потреби в їх захисті.

Повертаючись до справи, що розглядається, встановлено, що під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права.

Крім того, під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

Угода про примирення, являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

В силу публічного характеру кримінально-правового регулювання угоді про примирення повинна відводитись другорядна роль у забезпеченні балансу інтересів. Проте індивідуальне регулювання учасників конфлікту залежить не тільки від угоди сторін, але і здійснюється завдяки волі осіб, які приймають рішення про примирення, а також норм кримінального процесуального закону, яке передбачає можливість примирення тільки за окремими категоріями злочинів.

Кримінальним процесуальним кодексом України, засада диспозитивності розширила свій вплив на значну категорію кримінальних проваджень і, насамперед, на кримінальні провадження щодо злочинів невеликої тяжкості (стаття 474 цього Кодексу), серед яких виділяється кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 286 КК України, - так званий двооб`єктний злочин.

Тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Диспозитивність властива тим нормам кримінально-процесуального закону, які вимагають узгоджених сторонами і судом рішень. Законодавець зобов`язує суд у таких випадках віддавати перевагу узгодженим сторонами рішень і ухвалити їх своїм рішенням.

У зв`язку з цим, прокурор зобов`язаний здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням (стаття 36 КПК України), що покладає на нього відповідальність за додержання закону як під час досудового розслідування, так і за кінцеве законне рішення у кримінальному провадженні. Це, в свою чергу, повинно сприяти активній правовій позиції прокурора при укладенні відповідних угод у кримінальному провадженні. Але варто зазначити, що ступінь активності прокурора у процесі укладення відповідних угод залежить безпосередньо від виду угоди, яка укладається у кримінальному провадженні.

Так, ініціювання та укладення угоди про примирення не підконтрольне прокурору, на відміну від угоди про визнання винуватості.

Тому навряд чи існують достатньо обґрунтовані підстави, як стверджує у заяві прокурор, обмежувати дію принципу диспозитивності у цій конкретній категорії справ.

У матеріалах кримінального провадження не міститься нічого, що дозволило б суду не погодитися з висновками місцевого суду про те, що дана конкретна угода про примирення між обвинуваченим ОСОБА_7 і потерпілим ОСОБА_9 затверджена ухвалою суду за даних конкретних фактичних обставин. Колегія суддів вважає, що зміст цієї угоди ніскільки не суперечить інтересам суспільства; у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів учасників примирення для цілей норм частини третьої статті 469 і пункту 7 статті 474 КПК України.

Таким чином, застосування в кримінальному провадженні положень КПК України щодо примирення обвинуваченого з потерпілим відповідає тим міжнародним актам, які закріплюють рекомендацію або обов`язок для держав застосовувати форми відновного правосуддя, змінюючи підхід до реакції держави на злочин та його наслідки з карального на гуманістичний.

Судовий розгляд проведено відповідно до вимог процесуального закону. Ухвала суду відповідає вимогам КПК України, є законною, обґрунтованою й мотивованою, в якій наведено належне мотивування прийнятого рішення.

Таким чином неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено.

Керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2018 якою кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , за ч.1 ст.286 КК України закрито та звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку з його примиренням з потерпілим залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного Кримінального Суду в складі Верховного Суду протягом 3-х місяців із дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3
Згідно з оригіналом:
Суддя: