КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

06 травня 2019 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду ОСОБА_1 , перевіривши апеляційну скаргу директора ТОВ «ТК Експрес Логістік» ОСОБА_2 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року про затвердження угоди у кримінальному провадженні №0007487 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 205, ч.1 ст. 358 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року затверджено угоду від 25.11.2015 року між прокурором прокуратури Печерського району м. Києва ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 про визнання винуватості.
Визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 205, ч.1 ст. 358 КК України та призначено йому узгоджене сторонами покарання: за ч.1 ст. 205 КК України у виді п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян та за ч.1 ст. 358 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік. Відповідно до вимог ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_3 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та покладанням на нього обов`язку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, згідно п.2 ч.1 ст. 76 КК України.

На даний вирок директор ТОВ «ТК Експрес Логістік» ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону ставить питання про скасування оскаржуваного вироку Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого за ч.1 ст. 205, ч.1 ст. 358 КК України.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваний вирок від 26.01.2016 року відносно ОСОБА_3 , яким затверджено угоду між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості, порушує права інших осіб, в тому числі контрагентів ТОВ «ІНТЕРСЕНД ЮА», оскільки на підставі цього вироку Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «ТК Експрес Логістік» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських відносин з ТОВ «Інтерсенд ЮА», за результатами якої податковим органом встановлено порушення ТОВ «ТК Експрес Логістік» вимог Податкового кодексу України щодо правильності нарахування та сплати до бюджету податку на додану вартість та податку на прибуток підприємства, внаслідок чого прийнято відповідні податкові повідомлення-рішення. Окрім того, на підставі оскаржуваного вироку постійно здійснюється блокування господарської діяльності ТОВ «ТК Експрес Логістік», тобто вирок Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року безпосередньо стосується прав та інтересів засновників даного Товариства.
Також апелянт зазначає, що статтею 394 КПК України не врегульовано питання оскарження вироку на підставі угоди, проте якщо ним порушуються права іншої особи, яка не є учасником даного кримінального провадження, суд, вирішуючи питання захисту порушених прав такої особи, повинен керуватись загальними засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Отже, на переконання апелянта відсутність «інших осіб» у переліку суб`єктів оскарження, передбаченому статтею 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, оскільки за приписами ч.2 ст. 24 КПК України та ст.ст. 55, 129 Конституції України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги таматеріали кримінального провадження №757/45459/15-к відносно ОСОБА_3 , вважаю, що апеляційна скарга директора ТОВ «ТК Експрес Логістік» ОСОБА_2 підлягає поверненню особі, яка її подала з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи відносно ОСОБА_3 25.11.2015 року між прокурором прокуратури Печерського району м. Києва ОСОБА_4 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0007487 від 20.11.2015 року та обвинуваченим ОСОБА_3 25.11.2015 року укладено угоду про визнання винуватості, відповідно до якої прокурор та обвинувачений ОСОБА_3 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації його дій за ч.1 ст. 205, ч.1 ст. 358 КК України, який в межах висунутого обвинувачення беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів і погодився на призначення йому узгодженого покарання за ч.1 ст. 205 КК України у виді п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, за ч.1 ст. 358 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік та призначення остаточного покарання на підставі ст. 70 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
Також сторони узгодили, що виправлення ОСОБА_3 можливе без відбування покарання та погодились на звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановивши ОСОБА_3 іспитовий строк 1 (один) рік з покладанням на нього обов`язку, передбаченого п.2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року затверджено угоду від 25.11.2015 року між прокурором прокуратури Печерського району м. Києва ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 про визнання винуватості і вказаний вирок був звернутий до виконання згідно розпорядження від 12.07.2016 року.

21.02.2017 року Голосіївським районним судом прийнято рішення про задоволення подання інспектора Голосіївського районного сектору Київського міського відділу з питань пробації та звільнення ОСОБА_3 від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
В офіційному тлумаченні частини другої статті 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.

Відповідно до ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При цьому згідно приписів ч.2 ст. 24 КПК України, забезпечення гарантованого права на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня здійснюється в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, відповідно до вимог ч.4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений лише обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди, а також прокурором, який має право оскаржити вирок, винесений на підставі угоди про визнання винуватості у разі призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди або з підстав затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Отже, положення частини 4 статті 394 КПК України встановлюють вичерпний перелік осіб, які мають право на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції, ухваленого на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості, а тому доводи апеляційної скарги директора ТОВ «ТК Експрес Логістік» про те, що в даному випадку слід застосовувати загальні засади кримінального провадження, оскільки статтею 394 КПК України не врегульовано вказане питанняє безпідставними.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Таким чином, оскільки ТОВ «ТК Експрес Логістік» не відноситься до переліку тих осіб, які згідно вимог ч.4 ст. 394 КПК України мають право оскаржити вирок суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості, апеляційна скарга директора вказаного Товариства ОСОБА_2 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року у кримінальному провадженні №0007487 відносно ОСОБА_3 , відповідно до положень п.2 ч.3 ст. 399 КПК України підлягає поверненню особі, яка її подала.

На підставі викладеного та керуючись ч.4 ст. 394, п.2 ч.3 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу директора ТОВ «ТК Експрес Логістік» ОСОБА_2 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року про затвердження угоди про визнання винуватостіміж прокурором та обвинуваченимОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0007487, повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами невідкладно надіслати директору ТОВ «ТК Експрес Логістік» ОСОБА_2 .

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя Київського апеляційного
суду доповідач у справі ОСОБА_1