Дата документу 04.04.2019 Справа № 314/5040/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/758/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/5040/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2018 року, якою

відмовлено у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення.

Згідно з ухвалою судді, ОСОБА_7 засуджений: вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.12.2014 року за ч.2 ст.186 КК України до 4-х років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим строком на 2 роки; вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.08.2015 року за ч.1 ст.125, ч.2 ст.185, ст.ст.70, 71 КК України до 4-х років 1-го місяця позбавлення волі; вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2015 року за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до 4-х років 1-го місяця 1-го дня позбавлення волі.
Відбуваючи покарання у виді позбавлення волі, засуджений звернувся до суду із клопотанням про своє умовно-дострокове звільнення від подальшого відбуття покарання.

Відмовляючи в задоволення клопотання засудженого суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, засуджений та відбуває покарання за вчинення умисних злочинів. За місцем відбуття покарання ОСОБА_7 характеризується посередньо, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, вимоги персоналу установи ставиться не завжди сумлінно; за весь час відбуття покарання має лише 1 заохочення. За таких обставин, суд дійшов до висновку про відсутність достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції. Вказує, що відбуває покарання в Кам`янській виправній колонії з 10.05.2018 та за цей час має 1 заохочення. Однак під час розгляду справи, представник адміністрації колонії характеризував засудженого як особу, яка не стала на шлях виправлення, безвідповідального, не виконуючого вимоги адміністрації. Вважає вимоги адміністрації установи незаконними, тому він їх і не виконував. Просить задовольнити його скаргу та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважала, ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.81 КК України умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.

Слід зазначити, що головним та вирішальним фактором в даному випадку є не сам факт відбуття певної частини покарання, а саме виправлення засудженого.

Тому висновок суду про виправлення засудженого має базуватись на врахуванні даних про поведінку засудженого в цілому та його відношення до праці за ввесь період перебування у виправних установах.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 15.05.2015. Під час утримання в Запорізькому СІ характеризувався незадовільно порушував встановлені законодавством норми утримання; до суспільно-корисної праці не залучався, заохочень не мав.

З 10.03.2017 тримався в лікувальному закладі при Державній установі «Дніпровська УВП №4», під час тримання заохочень та стягнень не мав.

З 22.04.2017 відбував покарання в Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№88).

За час відбування покарання встановлені законодавством норми не порушував, стягнень та заохочень не мав.

З 26.03.2017 тримався в лікувальному закладі при Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55), під час тримання заохочень та стягнень не мав.

З 23.06.2017 відбував покарання в Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№88). За час відбування покарання заохочень та стягнень не мав.

З 10.05.2018 відбуває покарання в Державній установі «Кам`янська виправна колонія (№101)». За час відбування покарання встановлені законодавством норми не порушує, має одне заохочення, стягнень не має.

Підтримує взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику в свою адресу. Дотримується правомірних відносин з персоналом установи з метою вступу у неслужбові відносини. Намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний вигляд. Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за належним призначенням. Участі у роботах із самообслуговування не приймає, не бачить необхідності у їх виконанні. Безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість.

Таким чином, враховуючи дані, які характеризують особу засудженого в період відбування покарання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що поведінка засудженого ОСОБА_7 за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не була стабільно позитивною та активною.

Суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки засуджений ОСОБА_7 не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.

Доводи, на які посилається засуджений в апеляційній скарзі, не є підставами для скасування ухвали районного суду і застосування щодо ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Ухвала суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі засудженого, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2018 року, якою відмовлено у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення, залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4