Справа №127/1073/19
Провадження №1-кп/127/37/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.05.2018 р. за № 0002125, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

23.05.2018 р. біля 01.20 год. ОСОБА_5 , перебуваючи на площі Привокзальній в м. Вінниці, помітив раніше не знайомого йому ОСОБА_4 , у якого виник словесний конфлікт з ОСОБА_7 , в ході якого ОСОБА_8 вдарив ОСОБА_9 кулаком в обличчя, внаслідок чого ОСОБА_4 впав на землю та знепритомнів. У цей час в ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення майна ОСОБА_4 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, керуючись жагою легкої наживи та незаконного збагачення, скориставшись тим, що ОСОБА_4 лежав на землі непритомним, ОСОБА_5 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, витягнув з кишені ОСОБА_4 мобільний телефон марки «Самсунг», після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим мобільним телефоном на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 3126,67 грн.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та суду пояснив, що дату не пам`ятає, він перебував вдома. Зранку він вийшов в магазин і на вулиці знайшов мобільний телефон. Знайдений телефон був заблокований, тому йому не вдалось скористатись ним. Приблизно через дві години після цього подзвонила мати потерпілого і вони домовились, що він віддасть їй мобільний телефон, але в нього не вдалось приїхати на місце зустрічі. Наступного дня він пішов до знайомого, а коли повернувся, сестра сказала, що приходили з поліції.

На площі Привокзальній він не був, телефон він знайшов зранку неподалік від свого будинку.

Зі свідком ОСОБА_10 він говорив біля райвідділу й вони домовились, що він передасть свідку знайдений ним мобільний телефон.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що приблизно опівночі він зайшов до залізничного вокзалу, оскільки працює біля фабрики «Рошен». Біля кіоску в ОСОБА_10 виник конфлікт з продавцем кіоску і він заступився за дівчину продавця кіоску й у них виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_10 його вдарив. В цей час біля них були також ОСОБА_11 з товаришем та ОСОБА_10 зі своїми товаришами. Внаслідок нанесеного ОСОБА_12 удару він впав і знепритомнів. Коли він отямився, він виявив зникнення його мобільного телефону і ОСОБА_10 подзвонив на його номер, хтось підняв трубку, було чути звуки вокзалу. Він не може сказати, чи був ОСОБА_11 поряд з ними у цей час, тобто на час здійснення дзвінка. Через деякий час при здійсненні дзвінків на його номер, телефон вже був вимкнутий.

Він підійшов до кіоску, оскільки побачив конфлікт і вирішив заступитись за дівчину продавця кіоску.

Він запам`ятав ОСОБА_13 за татуюванням на руці останнього.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що в травні, дату він не пам`ятає, у нього виник конфлікт з продавцем кіоску. Під час конфлікту до них підійшов потерпілий та відвів його в сторону. Між ними виник конфлікт, в ході якого він вдарив потерпілого і той впав. Після цього він знову пішов у кафе, а до потерпілого підбігло два хлопця, в тому числі й обвинувачений. Зазначені хлопці не були схожі на друзів потерпілого. ОСОБА_11 в цей час «шманав» по кишенях потерпілого, однак він не бачив, чи забирав обвинувачений щось з речей потерпілого.

Через деякий час він підійшов до потерпілого і зателефонував на його номер. Хтось взяв слухавку, а потім відключився. Коли він набрав номер ще раз, телефон вже був вимкнутий.

Коли приїхали працівники поліції, ОСОБА_13 з-поміж них вже не було.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за доцільне дослідити докази, про дослідження яких було заявлене відповідне клопотання сторонами кримінального провадження, а саме:

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.05.2018 р., відповідно до якого ОСОБА_4 впізнав особу, зображену на фото № 2, яка знаходилась поруч біля нього під час нанесення йому удару кулаками, зі змісту довідки до протоколу випливає, що на фото № 2 зображено ОСОБА_5 ;

-протокол огляду місця події від 24.05.2018 р., згідно з яким в кабінеті № 402 Лівобережного ВВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5 добровільно видав мобільний телефон марки «Самсунг»;

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29.05.2018 р., відповідно до якого ОСОБА_8 впізнав особу на фото № 3, яка залізла до кишені невідомого йому хлопця, якого він вдарив, зі змісту довідки до протоколу випливає, що на фото № 3 зображено ОСОБА_5 ;

-протокол проведення слідчого експерименту від 27.08.2018 р., згідно з яким ОСОБА_8 розповів та показав на місцевості, яким чином відбувався конфлікт між ним та ОСОБА_4 , яким чином після цього з кишені останнього забрали мобільний телефон;

-висновок експерта № 565 від 14.08.2018 р., відповідно до якого ринкова вартість мобільного телефону марки «Самсунг» станом на 23.05.2018 р. могла становити 3126,67 грн.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, свідка, надані сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт заволодіння обвинуваченим мобільним телефоном потерпілого. Обвинувачений під час його допиту в судовому засіданні факт заволодіння мобільним телефоном потерпілого заперечував, повідомивши суду, що знайшов його неподалік від свого помешкання. Під час виступу в судових дебатах обвинувачений змінив показання та повідомив суду, що визнає винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину. Суд враховує, що факт наявності у обвинуваченого належного потерпілому мобільного телефону підтверджується протоколом огляду місця події, відповідно до якого ОСОБА_5 добровільно видав працівникам поліції зазначений мобільний телефон.

Разом з тим, суд враховує, що потерпілий в судовому засіданні повідомив, що між ним та ОСОБА_7 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_8 наніс йому удар, від якого він впав та знепритомнів. Після того, як він отямився, він виявив зникнення мобільного телефону. Також потерпілий в судовому засіданні повідомив, що впізнає обвинуваченого, як особу, яка була поряд з ним на час виникнення конфлікту з ОСОБА_7 . Обвинуваченого потерпілий впізнав за татуюванням на руці. Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердив показання потерпілого щодо обставин конфлікту з ним і повідомив, що після того, як потерпілий отямився, вони почали шукати мобільний телефон потерпілого. Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні також підтвердив факт наявності поряд з ним та потерпілим на час конфлікту між ними і обвинуваченого ОСОБА_5 . Крім того, зазначені показання потерпілого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_8 підтверджуються і оглянутим в судовому засіданні записом з камер зовнішнього спостереження.

Таким чином, первинні показання обвинуваченого щодо невизнання винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину суд оцінює критично, як такі, що були спростовані зібраними у кримінальному провадженні доказами у їх сукупності.

Неспроможними суд вважає і первинні показання обвинуваченого щодо того, що в його діях відсутні ознаки кримінально караного діяння крадіжки оскільки він знайшов належний потерпілому мобільний телефон. Зокрема, Верховним Судом України у постановах від 06.03.2014 р. (справа № 5-2кс14) та від 11.12.2014 р. (справа № 5-23кс14) сформульовано правові висновки, згідно з якими на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна. Жодної з обставин, які б свідчили про відсутність в діях обвинуваченого ознак протиправного заволодіння майном потерпілого (його мобільним телефоном), в судовому засіданні встановлено не було. Натомість в судовому засіданні було встановлено наявність в діях обвинуваченого ознак саме протиправного вилучення майна потерпілого.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує роз`яснення, надані в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», відповідно до яких розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).

В судовому засіданні було встановлено, що на час заволодіння обвинуваченим належним потерпілому мобільним телефоном останній був непритомним, інші особи, зокрема, свідок ОСОБА_14 за діями обвинуваченого в цей час не спостерігали. Тому суд вважає, що обвинувачений заволодів належним потерпілому майном саме таємно.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 зазначеної постанови Пленуму крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

В судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений мав реальну можливість користуватись та розпоряджатись викраденим ним мобільним телефоном потерпілого. При цьому суд вважає, що в судовому засіданні доведено і ту обставину, що інкримінований ОСОБА_5 злочин останнім було вчинено саме з корисливого мотиву.

Отже, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину під час надання перинних показань в суді не визнавав і заперечував свою причетність до вчинення інкримінованого йому злочину, натомість визнав винуватість під час виступу в судових дебатах. Суд розцінює таку поведінку обвинуваченого як спосіб захисту, оскільки його винуватість була підтверджена сукупністю зібраними у справі доказами, тому суд не вважає, що в діях обвинуваченого наявні ознаки щирого каяття. Також суд враховує, що обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, в силу статті 89 КК є особою раніше не судимою, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, перебував на профілактичному обліку в КП «Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія» з 22.03.2005 р. по 22.03.2006 р. з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю та канабіоїдів зі шкідливими наслідками. Також суд враховує, що потерпілий претензій до обвинуваченого не має і щодо виду та міри покарання покладався на розсуд суду.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді громадських робіт. Суд дійшов до такого висновку, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 не працевлаштований, постійного доходу не має, обмежень, передбачений частиною третьою статті 56 КК щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, в судовому засіданні встановлено не було. Натомість суд не вважає за доцільне, зважаючи на особу обвинуваченого та тяжкість вчиненого ним злочину, призначати йому покарання у виді арешту або позбавлення волі.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 240 (двісті сорок) годин громадських робіт.

Речові докази, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити у справі.

Речовий доказ - мобільний телефон марки «Самсунг» (Samsung Galaxy J7, IMEI НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ), що переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_4 згідно з ухвалою суду від 20.03.2019 р. залишити останньому.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 572 (п`ятсот сімдесят дві) гривні вартості витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: