Постанова Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ
справа № 511/754/16

провадження № 51-1738км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , виправданого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000079, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 ,
виправданого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 червня 2017 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, і виправдано, оскільки не доведено, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
Цивільний позов ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди в сумі 20 000 грн та витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн залишено без розгляду.
Речові докази: дві турецькі шапочки, кавоварка «Арчелік», термос, свердла «Бош», які згідно з розписками передані на зберігання ОСОБА_8 , ухвалено вважати такими, що повернуті власнику.
Згідно з ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2017 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні крадіжки за таких обставин. У період з 10 по 20 жовтня 2012 року, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , за запрошенням ОСОБА_10 , який орендував вказане домоволодіння, разом з іншими запрошеними особами вживав алкогольні напої в альтанці біля будинку.
Зайшовши до будинку, до якого мали доступ усі присутні у зв`язку з розміщенням у ньому санвузла, ОСОБА_6 побачив на веранді запаковані коробки з речами та вирішив вчинити крадіжку чужого майна. Скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 таємно викрав кавоварку «Арчелік», металічний термос, набір свердел «Бош», дві турецькі шапочки та автомийку «Керхер», спричинивши власнику вказаного домоволодіння ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 3630 грн. Під час судового слідства прокурор змінив обвинувачення, виключивши з переліку викраденого автомийку «Керхер» та кавоварку «Арчелік» і, таким чином, зменшив розмір матеріальної шкоди до 780 грн.
Стороною обвинувачення дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК як таємне викрадення чужого майна.
Дослідивши докази, надані стороною обвинувачення, суд дійшов висновку, що вони не є достатніми для визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованого злочину.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що потягло безпідставне виправдання ОСОБА_6 .Вказує на те, що суд першої інстанції однобічно і неповно розглянув кримінальне провадження, не надав належної оцінки доказам, внаслідок чого не встановив дійсних обставин кримінального провадження. Зокрема, не виклав у вироку та не проаналізував показань усіх допитаних у судовому засіданні свідків. Вказує, що суд апеляційної інстанції не спростував доводів апеляційної скарги прокурора та необґрунтовано залишив без зміни вирок суду першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу. Захисник та виправданий вважали, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Інші учасники судового провадження повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання вони не прибули, що не перешкоджає розгляду.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Як встановлено ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
За фактичних обставин кримінального провадження, які встановив суд першої інстанції, а також виходячи з досліджених у судовому засіданні доказів, суд дійшов правильного висновку про те, що поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами не доведено, що в діянні ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачувався органом досудового розслідування.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
Зокрема, суд надав належну оцінку показанням ОСОБА_6 , який заперечив свою винуватість у вчиненні крадіжки чужого майна; показанням потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які підтвердили факт викрадення їхніх речей з будинку, який вони здавали в найм ОСОБА_10 , та пояснили, що раніше не мали з ОСОБА_6 ніяких відносин; показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили лише про обставини розвантаження надісланих ОСОБА_9 речей і повідомили, що ніколи не бачили ОСОБА_6 ; показанням свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підтвердили факт перебування їх та ОСОБА_6 у домоволодінні, власником якого вважали ОСОБА_10 , та пояснили, що будь-хто з них мав доступ до майна, наявного в будинку.
Також суд дав оцінку письмовим доказам, які були надані органом досудового слідства на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , серед яких, зокрема: заява ОСОБА_9 про вчинення крадіжки майна з її будинку; дані, що містяться у протоколі огляду місця події домоволодіння ОСОБА_9 ; заява-дозвіл та протокол огляду місця події, під час якого ОСОБА_17 добровільно видала зі свого будинку автомийку «Керхер», та розписка ОСОБА_8 про її отримання; ухвала слідчого судді від 01 квітня 2013 року про надання дозволу на обшук житла за місцем проживання ОСОБА_18 й у приміщенні майстерні з ремонту побутової техніки «Техноклимат» та відповідні протоколи обшуку і вилучення речей, які були оглянуті та передані під розписку ОСОБА_8 ; постанова про приєднання до справи речових доказів.

Суд установив, що показання свідків у судовому засіданні, а також надані прокурором докази не є достатніми для визнання ОСОБА_6 винуватим у крадіжці майна потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Стосовно доводів прокурора про те, що суд не виклав та не проаналізував показаннь допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , слід звернути увагу на те, що, не зважаючи на наявність такої обставини, прокурор не вважав за необхідне повторно допитати цих свідків у суді апеляційної інстанції, оскільки не просив про це в апеляційній скарзі та не заявляв відповідного клопотання апеляційному суду. Як видно з матеріалів кримінального провадження, прокурор не вбачав необхідності повторно дослідити будь-які обставини, встановлені під час кримінального провадження, які, на його переконання, були би досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК.
Таким чином, суд згідно зі ст. 94 КПК повно та всебічно дослідив усі докази, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що допустимими та достатніми доказами не доведено наявності складу кримінального правопорушення в діянні ОСОБА_6 .
Отже, рішення суду про необхідність виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК є обґрунтованим.
При розгляді кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора суд апеляційної інстанції навів у своєму рішенні детальні мотиви прийнятого рішення, постановивши ухвалу, яка в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для скасування судових рішень, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, перевіркою кримінального провадження не встановлено. Томукасаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК та параграфом 3 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3