ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/102/19 Справа № 192/1223/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року, щодо

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_2 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_5 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково.
Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції посилався на відсутність підстав для визнання засудженого таким, що належно ставиться до праці, оскільки останній хоча і працює, однак має заохочення, які не носять системного характеру. При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_5 20 вересня 2002 року, 25 жовтня 2011 року звільнився умовно-достроково, проте належних для себе висновків не зробив та вчиняв умисні злочини. та це, на думку суду, свідчить про відсутність належних висновків у засудженого щодо своєї поведінки після умовно дострокового звільнення від відбування покарання. Комісією установи СВК №21 в червні 2018 року було відмовлено у поданні до суду клопотання про застосування умовно дострокового звільнення засудженому ОСОБА_5 , як особі, яка не довела свого виправлення. При цьому, за останні три місяці з моменту висновку адміністрації установи виконання покарань ОСОБА_5 не став на шлях виправлення, а поведінка засудженого не змінилася таким чином, щоб стати підставою для умовно-дострокового звільнення. Окрім того, суд не визнав поведінку засудженого як сумлінну, а відбуття засудженим певної частини покарання та наявність позитивної характеристики не надає безумовного права на застосування до нього умовно дострокового звільнення від відбування покарання.
В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу скасувати та задовольнити його клопотання.
Вимоги скарги обґрунтовує тим, що судом не було прийняті до уваги довідки та звернення його родичів, його пояснення щодо негативного відношення щодо нього адміністрації ДУ Солонянська виправна колонія №21.
В доповненні до апеляційної скарги засуджений зазначає, що адміністрація виправної колонії №21 ігнорує свої обов`язки по вихованню засуджених, оскільки працівники адміністрації не знають, що він відвідує бібліотеку, церкву, з першого дня перебування в установі працює без вихідних, неодноразово намагався відшкодувати шкоду, але до установи не звертався з такими вимогами. Окрім того, вказує, що в нього є дружина, яка потребує лікування, а без нього вона цього зробити не може.
Заслухавши доповідь судді, засудженого, який просив задовольнити скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги засудженого та просив ухвалу залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно статті 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та фактично відбув не менше половини строку покарання за злочин середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин і не менше двох третин строку покарання за умисний тяжкий злочин. Умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.

На підставі ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

З матеріалів судового провадження видно, що ОСОБА_5 раніше судимий, звільнявся неодноразово умовно-достроково, і знову вчиняв злочини. Відбуває покарання за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23.09.2016, яким його засуджено за ст. 185 ч.3 КК України та, на підставі ч.4 ст. 70 КК України, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 11 місяців. Початок строку 19.02.2015, кінець - 15.05.2019.

В Солонянській виправній колонії № 21 ОСОБА_5 перебуває з 03.03.2016, працевлаштований, загалом характеризується посередньо, перебуває на обліку як схильний до скоєння втечі. За характеристикою, ні заохочень, ні стягнень не має, участі у виховних заходах, в роботі самодіяльних організацій установи не приймає. При цьому, на критику реагує адекватно, має ввічливі взаємовідносини з персоналом, охайний вигляд, дотримується чистоти і порядку, до виконання робіт по благоустрою установи ставиться з розумною ініціативою. За довідками має одне заохочення 20 липня 2017 року та 10 листопада 2015 року до засудженого застосовано стягнення-вилучено мобільний телефон. За висновком комісії установи в червні 2018 року, ОСОБА_5 не довів свого виправлення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання суд врахував вищезазначене, що загалом не є позитивним у розумінні переконливості в його сумлінній поведінці і ставленням до праці, та не доводить виправлення засудженогог, тому, відповідно до вимог ч.2 ст. 81 КК України, суд дійшов обґрунтованого і законного висновку, що ОСОБА_5 не довів свого виправлення та наявності сумлінної поведінки, й на цей час не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Посилання засудженого в апеляційній скарзі на те, що він відвідує бібліотеку, церкву, з першого дня перебування в установі працює та в нього є дружина, яка хворіє хоча і можуть оцінюватися у сукупності з іншими встановленими обставинами щодо поведінки засудженого, однак не є переконливими і достатніми для доведеності його виправлення.
Відповідно до ч.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Отже, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав вважати, що поведінка засудженого ОСОБА_5 під час відбування покарання є зразковою та свідчить про становлення його на шлях виправлення, й обґрунтовано і справедливо відмовив у задоволенні його клопотання про звільнення від подальшого відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4