Справа № 487/974/19
Провадження № 1-кс/487/1041/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2019 року слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, яка полягає у невнесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 375 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

05.02.2019 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла вказана скарга, яка мотивована тим, що ОСОБА_4 звернулась до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві із заявою про вчинений злочин, передбачений ч. 1 ст. 375 КК України. заява зареєстрована ТУ ДБР, розташованим у місті Миколаєві 15.01.2019 року за вхідним №07/171/19. 24.01.2019 року ОСОБА_4 отримала листа, яким відмовлено у внесенні до ЄРДР інформації стосовно завідомо неправосудного рішення, допущеного суддею Балтського районного суду Одеської області ОСОБА_5 підставою для прийняття такого рішення стало твердження, що рішення суду не може бути неправосудним поки воно не скасовано судом вищої інстанції. Але із зазначеним твердженням заявник не погоджується, оскільки кримінальне процесуальне законодавство не дає право та можливість слідчому до проведення досудового розслідування та отримання доказів, які свідчать про існування або відсутність складу конкретного злочину, робити висновки про існування або відсутність цього складу злочину та приймати рішення в порядку ст. 284 КПК України. Заява ОСОБА_4 має посилання на твердження про скоєння кримінального правопорушення суддею Балтського районного суду Одеської області ОСОБА_5 , що є підставою для внесення відомостей про цей злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань та проведення досудового розслідування.

В судове засідання заявник скарги не з`явився, надіслав заяву про розгляд скарги без його участі, скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст. 306 КПК України, відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали скарги, суд дійшов наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що 15.01.2019 р. за вхідним № 07/171/19 зареєстровано заяву ОСОБА_4 про вчинення суддею Балтського районного суду Одеської області ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 374 КК України при винесенні 10.12.2018 ухвали про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про повернення застави.

Листом від 16.01.2019 р. № 03/07-37719 за підписом начальника Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_6 , ОСОБА_4 повідомлено, що судове рішення не може бути неправосудним, доки воно не скасовано в передбаченому законом порядку, і, відтак, не є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 375 КК України. Крім того, в ст. 182 КПК України не визначено строк, на який застосовується запобіжний захід у вигляді застави. За таких обставин відсутні підстави для внесення до ЄРДР відомостей за ст. 375 КК України, за фактом винесення суддею Балтського районного суду Одеської області ОСОБА_5 завідомо неправосудного рішення.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і є предметом оскарження в порядку ст.303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР впродовж 24 години після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відомості, які підлягають внесенню до ЄРДР та їх перелік визначені ч.5 ст.214 КПК України, відповідно до положень якої до ЄРДР підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.

Положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ним Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В судовому засіданні встановлено, що заява ОСОБА_4 не містить обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 375 КК України.

Фактично, заява ОСОБА_4 , подана до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, свідчить про його незгоду з прийнятим суддею Балтського районного суду Одеської області ОСОБА_5 судовим рішенням за результатами розгляду клопотання про повернення застави.

Незгода з рішенням судів сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочину. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. "Про незалежність судової влади" роз`яснено, що "відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені".

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Конституційним Судом України в своєму рішенні у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011 року також було акцентовано, що оцінка вчинених суддею процесуальних дій може здійснюватися тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна ради європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Крім того, відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Незалежність та недоторканність суддів гарантують статті 126 і 129 Конституції України, якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Законом України Про судоустрій і статус суддів визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення частини другої статті 126 Конституції України "вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється" треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо (Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Згідно з положеннями статті 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Притягнення судді до кримінальної відповідальності є однією з форм контролю за діяльністю носіїв судової влади, завданням якої має бути досягнення балансу між засадами незалежності й недоторканності суддів та їх кримінальною відповідальністю у разі вчинення ними кримінально караного протиправного діяння.

Проте процедура притягнення судді до кримінальної відповідальності не може бути використана для здійснення тиску на суддю з метою прийняття ним потрібного судового рішення.

Таким чином, незгода учасника судового процесу у справі з прийнятим судовим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення.

До того ж, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 375 КК, характеризується прямим умислом: суддя достовірно знає, переконаний в тому, що діє всупереч вимогам закону і справедливості.

Будь-яких відомостей про вчинення суддею Балтського районного суду Одеської області ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України слідчим суддею не встановлено, не надав їх і ініціатор скарги, а тому підстави для внесення відомостей до ЄРДР відсутні.

На підставі викладеного, скарга адвоката ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303-307, 309 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, яка полягає у невнесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 375 КК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1