Справа № 742/457/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/80/19
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002280, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прилуки, Чернігівської області, українця, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні 6 неповнолітніх дітей, освіта середня-спеціальна, працюючого малярем 2-го розряду на ПП «МПБП Стимул», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України;

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Не погоджуючись з вироком суду потерпілий ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та призначити ОСОБА_7 покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення.

На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Стягнуто з нього на користь бюджету Прилуцького району в особі Прилуцької центральної міської лікарні витрати, понесені закладом на лікування потерпілого ОСОБА_6 у розмірі 10126 грн. 52 коп.

Запобіжний захід не обирався.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі потерпілий зазначає, що судом вірно встановлено, що йому було заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, але встановлені вироком суду обставини не відповідають дійсності, так як в квартирі ОСОБА_7 він ударів нікому не наносив, про що неодноразово наголошував в судовому засіданні та під час досудового розслідування. У вироку жодним чином не дана оцінка невідповідності та неспроможності показань свідка ОСОБА_11 щодо заподіяння їй тілесних ушкоджень, що на думку апелянта є порушенням кримінального процесуального законодавства.

У вироку суд вказав, що ОСОБА_12 не судимий, але дані обставини не відповідають дійсності, оскільки останній неодноразово судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, вважає, що суд дійшов невірного висновку стосовно особи обвинуваченого, не дослідив належним чином всі обставини кримінального провадження, та дійшов невірного висновку стосовно міри покарання, яка не пов`язана з позбавленням волі.

На думку апелянта, обвинувачений мав намір його вбити, а не заподіяти тілесні ушкодження, тому повинен нести максимальне покарання, передбачене санкцією інкримінованої статті.

При розгляді провадження судом І інстанції встановлено, що 19 грудня 2017 року, близько 12 год., в приміщенні квартири за адресою АДРЕСА_1 , між обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виникла сварка, у ході якої, обвинувачений ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, пов`язаних із заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , наніс останньому один удар кухонним ножем в область грудної клітки зліва, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення на передній поверхні грудної клітки зліва, яке супроводжувалося гемотораксом (скупчення крові в лівій плевральній порожнині), які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №53 від 08.02.2018 року, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Заслухавши доповідача, пояснення представника потерпілого, який просив подану апеляційну скаргу задовольнити, вирок в частині призначеного покарання скасувати, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 8 років позбавлення волі; обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін; думку прокурора, який вважав вирок суду щодо обставин скоєного, винуватості обвинуваченого, міри покарання є законним та обґрунтованим, однак просив звернути увагу на непогашену судимість обвинуваченого і в цій частині вирок підлягає зміні, виключивши зі вступної частини посилання на його не судимість, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду, як і в суді 1 інстанції, обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, в скоєному щиро кається. Зазначає, що 19.12.2017 року він разом з дружиною відпочивав вдома, знаходились у своїй кімнаті. Зненацька двері відчинилися і до кімнати зайшов потерпілий ОСОБА_13 , який був йому незнайомий та в нетверезому стані. Він попрохав останнього вийти з квартири, але той вдарив його, він упав біля вішалки, коли на крик вийшла його дружина, той наніс удар і дружині в обличчя, від якого у неї пішла кров. На такі протиправні дії потерпілого він злякався, не зрозумів що діється, оскільки останній був фізично сильнішим від нього, та з метою налякати останнього взяв ножа, який лежав в коридорі біля мішка та наніс правою рукою один незначний удар в область плеча потерпілого. Той пішов з квартири, а він почав допомагати дружині зупинити кров. За фактом спричинення потерпілим тілесних ушкоджень його дружині ОСОБА_11 внесено відомості до ЄРДР та на даний час щодо нього винесено обвинувальний вирок. Додав, що критично оцінює свої дії, з приводу вчиненого злочину шкодує, частково відшкодував завдані збитки, в розмірі 10 тисяч гривень.

Потерпілий показував, що дійсно 19.12.2017 року був в нетверезому стані, зайшов до квартири, двері якої були не зачинені, так як шукав знайомого йому ОСОБА_14 . Підтвердив, що дійсно відкривав двері в кімнату, де знаходилися незнайомі йому чоловік та жінка. Потім пішов до іншої кімнати, де побачив ОСОБА_14 , який спав. Тоді він попрямував на вихід з квартири і несподівано обвинувачений наніс йому удар ножем, бачив і його дружину, однак заперечував, що наносив удари обвинуваченому та його дружині.

Висновки суду про винність обвинуваченого в скоєному кримінальному правопорушенні відповідають встановленим в судовому засіданні фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені дослідженими доказами, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку.

Дії обвинуваченого судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі апелянт ставить вимоги тільки щодо призначеного обвинуваченому покарання, яке вважає занадто м`яким. В скарзі ж посилається і на неправильність встановлення судом фактичних обставин справи, однак не ставить питання про скасування вироку в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Потерпілий порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання обвинуваченому і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде

висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирішення судом 1 інстанції питання про призначення ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах.

Так, злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, згідно зі ст. 12 КК України, є тяжким.

Разом з тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, де, відповідно до характеристики, скарг на поведінку останнього не надходило, працевлаштований. За місцем колишньої та теперішньої роботи характеризується виключно позитивно. Одружений, має на утриманні шістьох неповнолітніх дітей (а.п. 36, 43, 115).

Згідно довідок медичних установ, обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.п. 44, 46).

Судом 1 інстанції встановлено та підтверджено матеріалами кримінального провадження, що обвинувачений ОСОБА_12 добровільно частково відшкодував потерпілому матеріальні та моральні збитки (а.п. 200).

Апеляційним судом встановлено, що з моменту вчинення ОСОБА_7 даного злочину, минуло більше року, протягом цього часу він кримінальні та адміністративні правопорушення не скоював, працевлаштувався, тобто, приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя, що свідчить про його стійкі соціальні зв`язки,

По даному кримінальному правопорушенню обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину, щиро кається, засуджує свою поведінку, відсутні обставини, що обтяжують покарання.

Крім наведеного, колегія суддів вважає необхідним врахувати неправомірну поведінку потерпілого, який, будучи в нетверезому стані, що підтвердив сам потерпілий, під надуманим приводом, без дозволу, зайшов до кімнати обвинуваченого, а коли той попрохав вийти, застосував до останнього фізичну силу, наніс його дружині ОСОБА_15 удар в область носа, при цьому, будучи фізично сильнішим, що підтвердив і представник потерпілого. Такими протиправними діями потерпілий змусив обвинуваченого протидіяти йому.

Тобто, дії ОСОБА_7 стали наслідком віктимної поведінки потерпілого, - коли дії особи, що провокують виникнення віктимної ситуації, яка полягає у конкретній життєвій ситуації, що складається у зв`язку з психологічними якостями особи при виникненні реальної можливості заподіяти їй шкоду. Тобто, такі вчинки або дії так чи інакше провокують заподіяти яку-небудь шкоду.

За наявності вищезазначеного, зважаючи на обставини встановлені в суді 1 та підтверджені в суді апеляційної інстанції, враховуючи принцип індивідуалізації покарання, відношення до скоєного, колегія суддів вважає про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, із звільненням його на підставі ст. 75 КК України, що і визначив суд 1 інстанції. Призначене покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Своє рішення щодо виду та розміру покарання суд належно мотивував, воно відповідає вимогам закону щодо мети покарання. Колегія суддів погоджується з таким рішенням і не вбачає підстав для застосування більш суворого покарання.

Що стосується доводів потерпілого про тяжкість вчиненого діяння, то це саме по собі, відповідно до закону не є перешкодою для застосування положень ст. 75 КК України.

Щодо посилання апелянта на непогашення судимостей обвинуваченого, то такі є слушними.

На переконання колегії суддів, судимості ОСОБА_7 не непогашені, однак з часу скоєння попереднього злочину пройшов тривалий час, на даний час він веде законослухняний спосіб життя, тому дана обставина не є перешкодою для застосування ст. 75 КК України.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не вбачається, тому вирок суду є законним та обґрунтованим.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2018 року відносно ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4