Постанова
іменем України

14 лютого 2019року

м. Київ
справа № 168/243/16-к
провадження № 51-1671км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та прокурора на вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 29 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 9 лютого 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000234, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

Згідно з вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 29 липня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на 1 рік іспитового строку та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 18402 грн 52 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 20 тис. грн моральної шкоди.
У задоволенні решти позову відмовлено.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 9 лютого 2017 рокувирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано виннимі засуджено за те, що він 10 серпня 2015 року близько 20:20, керуючи технічно справним автомобілем «Опель Вектра» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Радянській в с.Текля в напрямку відс.Глухи Старовижівського району, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, всупереч вимогам п.1.10, підпунктів «б», «д» п. 2.3, п.10.1, п.12.3 Правил дорожнього руху, побачивши мотоцикл «Мінск» під керуванням ОСОБА_10 , що виїхав з другорядної дороги, з метою уникнення зіткнення, виїхав на смугу зустрічного руху де його автомобіль зіткнувся із вказаним мотоциклом. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру мотоцикла ОСОБА_9 булозаподіяно тяжкі тілесні ушкодження у виді відкритих переломів великогомілкової та малогомілкової кісток у середній третині зі зміщенням відломків, розрив лівої стегнової артерії, забійні рани лівої гомілки та стегна.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 ставить вимоги скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Твердить, що висновок судової інженерно-транспортної експертизи від1 квітня 2016 року №28 є неналежним і недопустимим доказом, оскільки висновок з такою датою в матеріалах кримінального провадження відсутній. Зазначає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ст. 286 КК, оскільки він хоч і допустив порушення Правил дорожнього руху, але діяв вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою водієммотоцикла, що виключає кримінальну відповідальність засудженого, а тому кримінальне провадження щодо нього необхідно було закрити.
У касаційній скарзі та доповненні до неї прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає ухвалу незаконною, оскільки суд апеляційної інстанції не навів підстав, з яких визнав необґрунтованими доводи прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Крім того, на думку прокурора, ухвала не відповідає ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки на порушення вимог зазначеного закону та правових висновків, викладениху постановах Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року (справа № 5-18кс14) та 5 листопада 2015 року (справа № 5-218кс15), суд належним чином не мотивував своїх висновків щодо обставин кримінального провадження, які оскаржувалися.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор частково підтримала доводи касаційних скаргпрокурората захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8
ОСОБА_11 підтримав подану адвокатом ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 касаційну скаргу і просив її задовольнити.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Верховний Суд звертає увагу, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ст. 404 КПК).
Частиною 3 статті 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Статтею 91 КПК передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Проте, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_7 за апеляційними скаргами обвинуваченого та прокурора, апеляційний суд зазначених вимог кримінального процесуального закону не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі прямо вказував на те, що суд першої інстанції неправильно й неповно встановив фактичні обставини кримінального провадження. Зазначав, що сукупність доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції, свідчать про відсутність у його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, проте цим доказам суд дав інакшу (протилежну) оцінку та свій висновок обґрунтував недопустимими доказами, належним чином його не мотивував. Стверджував, що суд безпідставно взяв за основу обвинуваченняпоказання потерпілого та свідків, які фактично виправдовують його, що саме порушення водієм мотоцикла Правил дорожнього руху призвело до виникнення ДТП з відповідними наслідками. Показання водія мотоцикла є суперечливими. Вказував, що суд не дав правової оцінки всім доказам в сукупності, а докази обвинувачення належним чином не перевірив. Крім того, зазначав, що цивільний позов повинен бути залишений без задоволення, оскільки поданий неповнолітньою особою.Просив апеляційний суд повторно дослідити докази у справі. З урахуванням наведених доводів ОСОБА_7 просив вирок суду першої інстанції скасувати та виправдати його у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК.
Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважав вирок суду незаконним та необґрунтованим через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого.
Статтею 23 КПК передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (кожний доказ як окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне й об`єктивне уявлення щодо обставин конкретного кримінального провадження та постановити відповідне процесуальне рішення.
Проте суд апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження проігнорував прохання ОСОБА_12 про дослідження доказів, яке він навів у своїй апеляційній скарзі (а.к.п. 251).
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Однак вказаних вимог ст. 419 КПК апеляційний суд належним чином не дотримався.
Переглядаючикримінальне провадження в межах, встановлених ст. 404 КПК, та порядку, визначеному ст. 405 КПК, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставною, а вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Разом з тим апеляційний суд, вказуючи на безпідставність зазначених в апеляційній скарзі доводів, навів в ухвалі тільки висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, послався на докази наведені у вирокуі висновки суду щодо цих доказів, а також вказав формальні мотиви, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому з ухвали неможливо зрозуміти, на спростування яких саме доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 були наведені вказані мотиви.
У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ДТП сталася за участю двох водіїв транспортних засобів. Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв.
На таку особливість у правозастосуванні орієнтує Пленум Верховного Суду України у постанові від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті». У пункті 7 цієї постанови роз`яснено, що у випадках, коли передбачені ст. 286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобів, потрібно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожний з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.
Крім того, така правова позиція викладена і в постановах Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року (справа № 5-18кс) та 5 листопада 2015 року (справа №5-218кс15).
У вироку суду вказано, що ОСОБА_7 під час керування автомобілем, побачивши мотоцикл «Мінск», яким керував ОСОБА_10 і який виїхав з другорядної дороги, з метою уникнення зіткнення виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого сталося ДТП.
Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 порушив вимоги п.1.10, підпунктів «б», «д» п. 2.3, п. 10.1, п. 12.3 Правил дорожнього руху через те, що проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не переконався, що рух його автомобіля буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху,не вжив заходів для зниження швидкості шляхом «екстреного» гальмування, а почав зміщувати свій автомобіль на зустрічну смугу руху і допустив зіткнення транспортних засобів.
Разом з тим увисновку судової інженерно-технічної експертизи від 1 квітня 2016 року № 28зазначено про порушення Правил дорожнього руху також і водієм мотоцикла ОСОБА_10 .
З урахуванням правової позиції, висловленій у вище зазначених рішеннях Верховного Суду України, суд апеляційної інстанції безпідставно не перевірив доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_7 щодо висновку вказаної експертизи та необґрунтованого відхилення судом клопотання сторони захиступро призначення повторної експертизи.
Крім того, апеляційний суд не надав оцінки і доводам апеляційної ОСОБА_13 про те, щосаме порушення Правил дорожнього руху водієм мотоцикла призвело до виникнення ДТП з відповідними наслідками.
За таких обставин висновки апеляційного суду щодо законності вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 є передчасними. Ухвала апеляційного суду постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і не відповідає положенням статей 404, 419 КПК.
Під час нового апеляційного розгляду суду належить урахувати викладене, ретельно перевірити доводи, наведенів апеляційній скарзі ОСОБА_7 , дати на них вечерпні відповіді та здійснити провадження з додержанням вимог кримінального процесуального закону й ухвалити справедливе рішення, яке відповідає ст. 370 КПК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI«Перехідні положення» КПК, п. 4 параграфа 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

ухвалив:
Касаційні скаргизахисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 9 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15