АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/442/18 Справа № 695/3323/16-к Категорія: ч.1 ст.135, ч.2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6
з участю прокурораОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

ОСОБА_10

представника потерпілого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_12 у кримінальному провадженні, адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Золотоніського районного суду Черкаської області від 13.03.2018 року, яким

ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина Украіни, уродженця м. Кривий Ріг, Дніпропетровськоі області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст.89 КК України,

засудженого за вчинення злочину ,передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням правом керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік ., за вчинення злочину , передбаченого ч.1 ст. 135 КК Украіни до 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст.. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покаряння більш суворим ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобоми строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.. 75 КК Украіни ОСОБА_8 звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2, ч.1, п. 2ч. 2 ст. 76 КК України.

На підставі п. «в» ч. 1 ст.1 Закону України «Про Амністію у 2016 році» ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання за вчинення злочинів.

в с т а н о в и л а :

Вироком районного суду, ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що 20 грудня 2015 року, близько 06 години 00 хвилин, в порушення вимог пунктів 2.3 б), 12.2, 12.3 та 13.3 Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем «ВАЗ-2110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Іподромна у м. Золотоноша Золотоніського району Черкаської області, зі сторони вул. Грушевського до вул. Незалежності, був не уважний не стежив за дорожньою обстановкою, тому знаходячись неподалік будинку №13 по вул. Іподромна, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , який рухався біля правого краю проїзної частини, в попутному напрямку.

Унаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 , згідно з висновком судово - медичної експертизи № 02-01/857 від 20.05.2016 року , отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя у вигляді травми голови з переломом кісток склепіння черепа, забоєм головного мозку тяжкого ступеня, відкритого перелому кісток правої гомілки.

Після чого, цього ж дня, близько 06 години 10 хвилин, у порушення вимоги п. 2.10. а), г) Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_8 , забравши потерпілого ОСОБА_13 до свого автомобіля та помістивши його на заднє сидіння салону автомобіля «ВАЗ-2110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зник з місця пригоди, перевізши потерпілого, який згідно з висновком судово - медичної експертизи № 02-01/857 від 20.05.2016, перебував в небезпечному для життя стані, на узбіччі біля будинку № 16 по вул. Гагаріна м. Золотоноша Черкаської області, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, залишив потерпілого у безпорадному та небезпечному для життя стані та з місця пригоди зник.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «ВАЗ- 2110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , а саме вимог пунктів 2.3 б), 12.2, 12.3 та 13.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 4/864 від 25.05.2016, знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо - транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 .

В апеляційних скаргах:

- прокурор у кримінальному провадженні не погоджуючись з вироком районного суду вважає вирок суду від 13.03.2018 року незаконним у звязку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичними обставинами кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок мякості. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати обтяжуючу обставину при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`ягніння , визнати винним ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, та призначити йому покарання відповідно до ч. 2 ст. 286 КК України 5 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, відповідно до ч.1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років обмеження волі. На підставі ст.. 70 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Допитати в якості свідка ОСОБА_14 щодо проведення медичного освідування ОСОБА_8 . В решті вирок суду залишити без змін.

- захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції змінити частково, шляхом виправдання за ч.1 ст. 135 КК Украіни в цій частині. При цьому зазначає, що вказаний вирок суду є частково незаконним і підлягає скасуванню внаслідок, невідповідності висновків суду та не підтвердження їх доказами, викладених у судовому рішенні, фактичними обставинами провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Звертаємо увагу апеляційної інстанції на те, що стороною захисту обвинуваченого ОСОБА_8 під час судового розгляду неодноразово звертала увагу про недоведенність останнім вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 135 КК України. В даному випадку обвинувачення за вказаною нормою кримінального закону не підтверджене будь якими доказами взагалі, органом досудового розслідування та прокурором пред`явлене обвинувачення в даній частині бездоказово,виключно на припущеннях. Також зазначає, що ОСОБА_8 не залишив потерпілого ОСОБА_13 на проїзній частині дороги, а забрав останнього до свого автомобіля та помістив його на заднє сидіння салону автомобіля «ВАЗ-2110», реєстраційний номер НОМЕР_1 для того, щоб повезти до лікарні, по дорозі привіз до відділення швидкої допомоги, що поряд з будинком АДРЕСА_2 , де залишив потерпілого на узбіччі, але вказаних обставин обвинувачений частково не пам`ятає. В даному випадку на думку сторони захисту відсутній повний склад злочину ( кримінального правопорушення) за ч. 1 ст. 135 КК України, зокрема відсутність в діях ОСОБА_8 суб`єктивної сторони злочину, що характеризується прямим умислом: коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер своєї бездіяльності. В даному випадку ОСОБА_8 не залишив потерпілого на проїзній частині дороги, а забрав до автомобіля, а потім поїхав до лікарні.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, а проти апеляційної скарги прокурора заперечував, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Провівши у кримінальній справі відносно ОСОБА_8 за клопотанням учасників процесу повторне часткове дослідження доказів, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин справи, застосування ЗУ «Про амністію у 2016 році», призначення покарання не відповідає вимогам закону, а ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України при наступних обставинах.

ОСОБА_8 20 грудня 2015 року, близько 06 години 00 хвилин, в порушення вимог пунктів 2.3 б), 12.2, 12.3 та 13.3 Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем «ВАЗ-2110», реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по вул. Іподромна у м. Золотоноша Золотоніського району Черкаської області, зі сторони вул. Грушевського до вул. Незалежності, був не уважний не стежив за дорожньою обстановкою, тому знаходячись неподалік будинку №13 по вул. Іподромна, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , який рухався біля правого краю проїзної частини, в попутному напрямку.

Унаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 , згідно з висновком судово - медичної експертизи № 02-01/857 від 20.05.2016 року , отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя у вигляді травми голови з переломом кісток склепіння черепа, забоєм головного мозку тяжкого ступеня, відкритого перелому кісток правої гомілки.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «ВАЗ- 2110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , а саме вимог пунктів 2.3 б), 12.2, 12.3 та 13.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 4/864 від 25.05.2016, знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо - транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 .

Допитаний ОСОБА_8 показав, що 20.12.2015 року, близько 06 години він їхав на своєму автомобілі ВАЗ-2110 д.н.з. НОМЕР_1 по вул..Іподромній в м.Золотоноша, видимість була погана він відволікся і збив ОСОБА_13 , перелякався і втік. Потім побіг до матері і вже з нею (яка живе неподалік від місця аварії) прийшов, взяв потерпілого, посадив на заднє сидіння автомобіля і поїхав у лікарню, проїхавши 100 метрів він більше нічого не пам`ятає. Також вказує, що горілку він вживав після скоєння злочину і не керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції невірно оцінив докази досліджені в судовому засіданні з точки зору достовірності, допустимості та належності, а в ході проведення дослідження доказів при апеляційному розгляді встановлено, що досліджені докази на які посилається орган досудового розслідування підтверджують наявність обтяжуючої обставини, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Як свідчать матеріали кримінального провадження, ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України в стані алкогольного сп`яніння. Даний факт підтверджується показаннями свідка ОСОБА_14 , яка в суді першої інстанції пояснила, що вона як лікар проводила медичне освідування ОСОБА_8 коли він з`явився, приблизно після 19 год. 20.12.2015 року. Вона його освідувала про, що склала відповідні документи про стан алкогольного сп`яніння.

Крім того вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, в стані алкогольного сп`яніння підтверджується: даними протоколу №256 від 20.12.2015 року та даними висновку від 20.12.2015 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння; даними висновку №10 від 20.12.2015 року (а.к.п.155, 156, 157), відповідно до яких у ОСОБА_8 встановлений діагноз: Алкогольне сп`яніння. Тобто, ОСОБА_8 під час скоєння наїзду на потерпілого ОСОБА_13 перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Суд, який здійснює розгляд справи, керуючись законом, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, заснованим на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що при проведенні хіміко-токсилогічних досліджень (висновок №10 від 20.12.2015 року; протокол №256 від 20.12.2015 року, медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, дотримані права учасників процесу і висновки достатньо мотивовані. Тому колегія суддів не може ставити під сумнів достовірність та об`єктивність висновків вказаних досліджень та об`єктивно вважає, що ОСОБА_8 під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди знаходився в стані алкогольного сп`яніння.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що після ДТП ОСОБА_8 забрав потерпілого ОСОБА_13 до свого автомобіля та помістивши його на заднє сидіння салону автомобіля «ВАЗ-2110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зник з місця пригоди, перевізши потерпілого, який згідно з висновком судово - медичної експертизи № 02-01/857 від 20.05.2016, перебував в небезпечному для життя стані, на узбіччі біля будинку № 16 по вул. Гагаріна м. Золотоноша Черкаської області, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, залишив потерпілого у безпорадному та небезпечному для життя стані та з місця пригоди зник.

Враховуючи дану обставину, колегія суддів вважає, що саме з вини та поведінки обвинуваченого огляд на стан сп`яніння був проведений після спливу двох годин після вчинення злочину, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 втік, і це спростовує доводи обвинуваченого та його захисника про те, що ОСОБА_15 був тверезий під час даної події. Водночас колегія суддів зауважує, що вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, забороняється.

З огляду на це, колегія суддів оцінює критично висновок суду першої інстанції про відсутність тої обставин, що ОСОБА_8 вчинив злочин в стані алкогольного спяніння, тому суд першої інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі ЗУ «Про амністію у 2016 році».

Немає сумнівів в належності та допустимості доказів, які чітко підтверджують знаходження ОСОБА_15 під час скоєння кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів зауважує, що керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, наслідком якого стало отримання тяжких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_13 . Даних наслідків можливо було уникнути, якщо б обвинувачений дотримався Правил дорожнього руху та посприяв в своєчасному наданні допомоги.

В судовому засіданні ОСОБА_8 заперечував той факт, що під час ДТП він перебував у стані алкогольного спяніння. До даних показів колегія суддів відноситься критично та розцінює, як намагання помякшити відповідальність за скоєне.

Доводи захисника обвинуваченого про те, що обвинувачення в частині вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.135 КК України недоведено, оскільки не підтверджено будь-якими доказами, не заслуговує на увагу.

Вина ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину передбаченого ч.1 ст.135 КК України підтверджується показами останнього, які він дав в суді першої інстанції, де пояснив, що 20.12.2015 року, близько 06-00 год., він їхав на своєму автомобілі ВАЗ-2110 д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Іподромній в м. Золотоноша, видимість була погана він відволікся і збив ОСОБА_13 , перелякався і втік. Потім побіг до матері і вже з нею (яка живе неподалік від місця аварії) прийшов, взяв потерпілого, посадив на заднє сидіння автомобіля і поїхав у лікарню, проїхавши 100 метрів він більше нічого не пам`ятає. Пам`ятає як прийшов до тями у гаражі батька після того, як відчув гострий смак горілки, потім не пам`ятає як опинився удома, вживав горілку, і усвідомлюючи, що скоїв, пішов у Золотоніський відділ поліції. У вчиненому щиро розкаюється.

Показами потерпілого ОСОБА_13 , який пояснив, що 20.12.2015 року він вранці поспішав на автобус. Дійшовши до вул. Іподромної втратив свідомість, а отямився у реанімації в м. Черкаси.

Показаннями свідка ОСОБА_16 , яка пояснила, що близько 06-00 год. 20.12.2015 року до неї додому прийшов її син ОСОБА_8 і сказав, що вдома він посварився з сім`єю. Вона за це на нього накричала, і він поїхав. Через деякий незначний проміжок часу, хвилин через 20, він прибіг і сказав, що збив людину. Підбігши до автомобіля вона не пам`ятає де знаходився потерпілий, але бачила, що він був у автомобілі на задньому сидінні. Після чого ОСОБА_8 сказав, що поїде до лікарні.

Оцінюючи зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд вважає, що обвинувачення пред`явлене ОСОБА_8 за ч.1 ст.135 КК України доведене повністю.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про достатність доказів, які підтверджують вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України.

В судовому засіданні ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.135 КК України не визнав. До даних показів колегія суддів відноситься критично та розцінює як намагання униунути кримінальної відповідальності за ч.1 ст.135 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Виходячи з вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Колегія суддів вважає, що апеляція прокурора щодо покарання призначеного ОСОБА_8 підлягає до часткового задоволення, оскільки при призначенні покарання суд першої інстанції не дотримався вимог статей 65, 66, 67 та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з урахуванням тяжкості вчиненого злочину (ст. 12 КК України), даних про особу винної, яке за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчиненню ним нових злочинів.

Таким чином колегія суддів при призначенні покарання ОСОБА_8 враховує наявність такої обставини, як вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Одночасно, колегія суддів вважає, що ОСОБА_8 не є суб`єктом ЗУ «Про амністію у 2016 році», оскільки відповідно до п.е ст.9 даного Закону, амністія не застосовується до осіб, що вчинили злочин передбачений ч.2 ст.286 КК України у стані алкогольного сп`яніння.

Призначаючи покарання суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких відноситься до тяжкого злочину, активне сприяння розкриттю злочину за ч.2 счт.286 КК України, часткове відшкодування шкоди потерпілому, обставини справи, особу ОСОБА_8 , який характеризується позитивно, раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, позицію потерпілого ОСОБА_13 та його представника, які не наполягали на призначенні покарання ОСОБА_8 пов`язаного з позбавленням волі, оскільки частково відшкодована шкода в сумі 70000 гривень та продовжує відшкодовувати шкоду, а саме під час апеляційного розгляду додатково відшкодував 5000 гривень, тому колегія суддів приходить до переконання про можливість призначення основного покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.

Крім того, колегія суддів враховує роз`яснення, наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, згідно якого Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції неправильно встановлені фактичні обставини справи та безпідставно застосовано амністію, що тягне за собою, відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, скасування судового рішення з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, тому апеляція прокурора підлягає до часткового задоволення.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, в звязку з чим вирок районного суду підлягає до скасування.

Керуючись статтями 404, 405, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

з а с у д и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, встановлення фактичних обставин справи за ч.2 ст.286 КК України та застосування ЗУ «Про амністію у 2016 році» - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та призначити йому покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки; за ч. 1 ст. 135 КК України - 2 (два) роки обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 до відбування покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган апробації про зміну місця проживання, роботи.

В решті вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду на протязі трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :