Дата документу 10.12.2018 Справа № 317/2767/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2767/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/752/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 8 жовтня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, 22 серпня 2018 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання характеризується посередньо, має 1 стягнення та лише 1 заохочення, протягом всього часу відбування покарання не працював, у зв`язку з чим ОСОБА_8 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до ОСОБА_8 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що стягнення на ОСОБА_8 було накладено ще до набрання вироком законної сили, а тому вказане стягнення не може братися до уваги судом, до того ж, у 2016 році ОСОБА_8 мав одне заохочення, що свідчить про його належну поведінку.

Крім того, на виробництві колонії ОСОБА_8 працевлаштований не був з причин, що не залежали від його волі, оскільки адміністрація установи не надавала йому роботу.

Також зазначає, що суд не повинен був брати до уваги неохайний вигляд спального місця та приліжкової тумбочки засудженого, його конфліктність, відсутність достатніх навичок для самообслуговування, оскільки це все свідчить лише про те, що ОСОБА_8 є надто емоційною людиною, у якої було нелегке життя.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника засудженого, який просив апеляційну скаргу задовольнити, прокурора, який ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою, був проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Новокиженгінськ Киженнінського району Республіки Бурятія РФ, росіянин, громадянин РФ, маючий середню спеціальну освіту, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , відбуває покарання у Державній установі «Біленьківська виправна колонія № 99» за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 березня 2014 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 України і засуджений до покарання у вигляді 9 років позбавлення волі.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 5 лютого 2016 року, ОСОБА_8 було зараховано у строк відбування покарання термін перебування під вартою з 19 лютого 2013 року по 23 червня 2014 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_8 покарання становила більше 3/4 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, яке відноситься до категорії умисних особливо тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 в місцях позбавлення волі знаходиться з 1 березня 2013 року.

Під час тримання в Запорізькому слідчому ізоляторі з 1 березня 2013 року по 7 липня 2014 року характеризувався негативно, порушував вимоги режиму тримання, мав 1 стягнення, заохочень не мав.

У Біленьківській виправній колонії № 99 відбував покарання з 7 липня 2014 року по 13 вересня 2014 року, за період відбування покарання характеризувався посередньо, вимоги режиму відбування покарання не порушував, стягнень та заохочень не мав.

Під час тримання в Запорізькому слідчому ізоляторі з 13 вересня 2014 року по 16 жовтня 2014 року характеризувався посередньо, вимоги режиму відбування покарання не порушував, стягнень та заохочень не мав.

У Біленьківській виправній колонії № 99 відбував покарання з 16 жовтня 2014 року по 11 вересня 2015 року, за період відбування покарання характеризувався посередньо, вимоги режиму відбування покарання не порушував, стягнень та заохочень не мав.

У багатопрофільній лікарні при Дніпровській установі виконання покарань № 4 відбував покарання з 11 вересня 2015 року по 21 жовтня 2015 року, за період відбування покарання характеризувався посередньо, вимоги режиму відбування покарання не порушував, стягнень та заохочень не мав.

В Біленьківській виправній колонії № 99 відбуває покарання з 21 жовтня 2015 року, за період відбування покарання установленого порядку відбування покарання не порушував, стягнень не має, має 1 заохочення.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Біленьківській виправній колонії № 99, засуджений в цілому характеризується негативно.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики, засуджений ОСОБА_8 на виробництві установи та господарській обслузі не працевлаштований. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. У взаємовідносинах з персоналом установи грубощів не допускає. Намагається утримувати у чистоті і порядку спальне місце, також не завжди має охайний зовнішній вигляд. Не завжди дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, належного догляду за ними не здійснює, може використовувати не за призначенням. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи лише під наглядом, роботи із самообслуговування не виконує, до виконання робіт з благоустрою установи ставиться безвідповідально. Порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці не допускає. Участь в організації виховних заходів у відділення СПС не приймає. Участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу та роботі самодіяльних організацій не приймає. Провину у скоєному злочині не визнає повністю. За вироком суду має позов на суму 25 886,49 гривень (а.с. 7).

Разом з тим, засудженому ОСОБА_8 28 квітня 2016 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України, 26 жовтня 2017 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України, 26 липня 2018 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України (а.с. 7).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС на ОСОБА_8 під час тримання під вартою було накладено 1 стягнення у вигляді догани за пошкодження державного майна та 1 заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці (а.с. 8).

Наявність лише одне заохочення за весь період відбування покарання, а також вказане стягнення, яке хоча на час звернення з цим клопотанням до суду було погашене, але факт його накладення свідчать про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про нарахування та утримання з заробітної плати вбачається, що ОСОБА_8 за період з березня 2017 року по серпень 2018 року взагалі не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 9).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_8 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги захисника засудженого висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_8 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_8 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга захисника засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 8 жовтня 2018 року підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 8 жовтня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4