КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/12/2019 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 121 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Києво - Святошинського районного суду Київської області від 05 вересня 2018 у кримінальному провадженні № 0005152 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вишевичі Радомишельського району Житомирської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за участі: прокурора ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Києво Святошинського районного суду Київської області від 05 вересня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 350 000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 19 серпня 2017 року близько 20 години 05 хвилин, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на сходах біля під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_11 , в ході сварки, маючи прямий умисел, направлений на завдання останній тілесних ушкоджень, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно двома руками штовхнув ОСОБА_11 в плечі, внаслідок чого остання не втрималася на ногах, впала зі сходів, при цьому вдарилася головою в асфальтоване покриття, від чого отримала тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в Центральній районній лікарні Києво - Святошинського району.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду першої інстанції.

В обґрунтування своєї позиції щодо незаконності та необґрунтованості вироку вказує на відсутність у нього умислу на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 . Стверджує, що ввечері 19 серпня 2017 року, коли він заходив до будинку та зупинився на східцях, щоб дістати ключі від квартири, його хтось схопив ззаду за кишені та сідниці двома руками і щоб звільнитись від цього він, не обертаючись, не усвідомлено та інстинктивно відмахнувся правою рукою (передпліччям) від того, хто був позаду нього. Він не хотів завдати будь-якої шкоди здоров`ю людини, не бачив як впала ОСОБА_11 , почувши крик та обернувшись, нікого не побачив, тому зайшов до під`їзду. З ОСОБА_11 він не сварився, неприязнених відносин з нею не мав.

Апелянт вважає, що висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, ґрунтується на неправдивих та неточних показаннях одного свідка, при цьому всі очевидці цієї події - понад п`яти жінок, які в той час знаходились біля під`їзду будинку, під час досудового розслідування та в суді не допитувались; його показання безпідставно залишилися поза уваги суду першої інстанції, при цьому в справі відсутні докази, які б доводили, що він діяв умисно.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, просить змінити вирок Києво Святошинського районного суду Київської області від 05 вересня 2018 року в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого, а саме з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 119 КК України, із застосуванням положень ст. 75 КК України та звільненням від відбування покарання з випробуванням.

На обґрунтування свого прохання захисник викладає зміст показань обвинуваченого в суді про те, що він лише відмахнувся від тієї особи, яка потягнула ззаду його за кишені, взагалі не бачив що відбувається за ним, бо в цей момент не повертався, нікому не хотів завдати шкоди і навіть не передбачав, що ОСОБА_11 може впасти і отримати тілесні ушкодження та, з огляду на таку позицію обвинуваченого, яка не спростована належними і допустимими доказами, вважає, що його дії, за відсутності ознак того, що він розраховував або передбачав настання суспільно небезпечного наслідку - отримання потерпілою тілесних ушкоджень певного ступеня тяжкості або настання її смерті, дії ОСОБА_6 слід розглядати як такі, що вчинені з необережності.

Про необережну форму вини, як зазначає захисник, свідчать локалізація та характер тілесного ушкодження, обстановка, спосіб вчинення та знаряддя злочину.

Звертає увагу апелянт на те, що розмежовуючи вбивство з необережності та умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, необхідно виходити з того, що з об`єктивної сторони вбивство з необережності характеризується неконкретизованим умислом щодо дії - тілесного ушкодження певного ступеня тяжкості та небажанням настання наслідку - смерті потерпілого. Водночас умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, характеризується змішаною формою вини - умислу щодо діяння (заподіяння тяжкого тілесного ушкодження) та необережності - щодо наслідку, а саме настання смерті потерпілого.

За наведених обставин, захисник вважає, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України.

Крім того, апелянт ставить під сумнів правдивість показань свідка ОСОБА_12 в суді, посилаючись на те, що вони суттєво відрізняються від тих показань, які вона давала під час слідчого експерименту. А показання свідка, отримані під час слідчого експерименту, вважає взагалі недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент проводився у відсутність захисника та без повідомлення захисника про час і місце його проведення, що фактично позбавило захисника права з`ясувати достовірність показань свідка та є порушенням права на захист обвинуваченого.

Указуючи на те, що всупереч вимогам ст. 102 КПК України та пункту 3.4 Інструкції про проведення судово-медичних експертиз, затвердженої наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6, у висновках експерта № 207/Д/437 від 25 жовтня 2017 року та № 206/Д/437 від 30 жовтня 2017 року взагалі відсутня дослідна частина, яка повинна містити докладний опис процесу дослідження і всіх виявлених при цьому фактичних даних з вказівкою методів та методик, що застосовувались, в тому числі і тих, що реєстрували ушкодження, а тому зазначені експертні висновки є недопустимими доказами, отже суд першої інстанції безпідставно врахував їх як докази винуватості ОСОБА_6 .

У запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого потерпілий ОСОБА_9 , посилаючись на безпідставність доводів обвинуваченого, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника, які підтримали доводи, викладені в поданих апеляційних скаргах, та просили змінити вирок суду першої інстанції, а саме змінити правову кваліфікацію дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України; заперечення прокурора та потерпілих щодо доводів апеляційних скарг та апеляційного прохання; частково дослідивши за клопотанням сторони захисту докази у провадженні; провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 були дотримані.

Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у провадженні та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Під час перевірки доводів апеляційних скарг обвинуваченого та захисника колегією суддів установлено, що викладені у вироку суду фактичні обставини ґрунтуються на досліджених судом доказах, які є належними, допустимими та достатніми у своєму взаємозв`язку для висновку про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Так, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував, проаналізувавши у вироку: - показання в суді потерпілого ОСОБА_9 - чоловіка ОСОБА_11 , який хоча і не був очевидцем події, але, повертаючись додому, побачив дружину, яка лежала на сходах до під`їзду будинку, її голова знаходилась на асфальтованому покритті біля сходів. ОСОБА_11 була непритомна, їй викликали швидку медичну допомогу. Сусіди розповіли, що ОСОБА_6 штовхнув його дружину зі сходів;

- показання в суді свідка ОСОБА_12 , яка будучи безпосереднім очевидцем події, показала, що 19 серпня 2017 року близько 20 години проходила біля будинку АДРЕСА_2 , з під`їзду вийшла її знайома ОСОБА_11 та зупинилася на сходовому майданчику біля першої сходинки зверху (всього сходинок донизу вісім), вони почали розмовляти. ОСОБА_6 підіймався по сходам та зачепив ОСОБА_11 , на що потерпіла зробила йому зауваження. ОСОБА_6 зайшов у під`їзд, раптово повернувся, підійшов до потерпілої та штовхнув її в плечі двома руками, від чого ОСОБА_11 впала на сходи, а потім на асфальтоване покриття внизу сходів, вдарившись головою, при цьому її тіло залишалося на сходинках. ОСОБА_6 пішов, а потерпілу швидка медична допомога забрала до лікарні;

- відомості, отримані під час проведення 21 серпня 2017 року слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_12 і зафіксовані в протоколі та відеозаписі (а.с.63-66). При цьому слід зазначити, що показання свідка стосовно фактичних обставин події не містять істотних суперечностей. Під час слідчого експерименту свідок повідомила, що відразу ж після зауваження ОСОБА_11 . ОСОБА_6 штовхнув потерпілу зі сходів, а в суді уточнила, що спочатку ОСОБА_6 зайшов у під`їзд, але відразу ж вийшов і штовхнув потерпілу двома руками в область грудної клітини, від чого вона впала зі сходів та вдарилась головою об асфальтове покриття;

- дані протоколу огляду місця події від 19 серпня 2017 року з фототаблицею, згідно яких біля входу до під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_2 є невелика площадка, від якої донизу ведуть сходи; поруч зі сходами на асфальтовому покритті були виявлені сліди речовини бурого кольору, змиви яких вилучені під час огляду (а.с. 50-54);

- дані протоколу огляду трупа ОСОБА_11 від 20 серпня 2017 року з фототаблицею (а.с.57-62);

- висновки судово-медичного експерта № 437 від 19 жовтня 2017 року, за якими при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_11 виявлено: відкриту черепно-мозкову травму: забиту рану і лінійний перелом кісток лівої тім`яно-скроневої ділянки з переходом на основу черепа, крововиливи під м`яку мозкову оболонку, 30 см куб крові під твердою мозковою оболонкою справа, забій правої лобної частки, забій-розміжчення правої скроневої частки, набряк-набухання головного мозку, синець лівої очної ділянки; садна та численні синці кінцівок, грудей. Смерть ОСОБА_11 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, що супроводжувалась переломом кісток черепа, забоєм-розміжченням головного мозку. Відкрита черепно-мозкова травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Синці та садна кінцівок відноситься до легких тілесних ушкоджень. Характерні розташування ушкоджень м`яких покривів голови і кісток черепа, наявність виражених протиударних ушкоджень головного мозку, вказують, що черепно-мозкова травма утворилась при ударі головою (ліва тім`яно-скронева ділянка) об тупий предмет з переважаючою поверхнею контакту, що могло мати місце за обставин, вказаних в історії хвороби (падіння на сходах). В історії хвороби мається запис, що смерть ОСОБА_11 констатовано ІНФОРМАЦІЯ_2 о 06:30, що відповідає ступеню розвитку трупних змін (а.с.95-97);

- висновки експерта № 221 від 19 жовтня 2017 року, за змістом яких речовина бурого кольору, вилучена під час огляду місця події перед сходами до під`їзду будинку, є кров`ю людини та може походити від потерпілої ОСОБА_11 (а.с.108-109);

- висновки судово-медичного експерта № 207/Д/437 від 10 листопада 2017 року, відповідно до яких, за механізмом, вказаним ОСОБА_12 під час проведення слідчого експерименту, у ОСОБА_11 при падінні зі сходів та ударах об них і об асфальтоване покриття могли утворитись: відкрита черепно-мозкова травма, синці та садна задньої поверхні грудей зліва, лівого плечового суглобу, зовнішньої поверхні лівого плеча і лівого стегна, тазу зліва, можливо частина інших описаних синців (а.с.118).

Оцінивши указані докази в їх сукупності та належним чином вмотивувавши свої висновки, суд першої інстанції відкинув показання обвинуваченого в суді та під час слідчого експерименту, який був проведений за його участі 05 жовтня 2017 року, зокрема про те, що ввечері 19 серпня 2017 року, коли він заходив до будинку та зупинився на східцях, щоб дістати ключі від квартири, його хтось схопив ззаду за кишені та сідниці двома руками і щоб звільнитись від цього він, не обертаючись, не усвідомлено та інстинктивно відмахнувся правою рукою (передпліччям) від того, хто був позаду нього, не знав спочатку що це була ОСОБА_11 і взагалі не бачив як вона падала; не хотів завдати будь-якої шкоди здоров`ю потерпілої.

При цьому суд першої інстанції, досліджуючи показання обвинуваченого, на їх спростування обґрунтовано взяв до уваги показання свідка ОСОБА_12 , надані безпосередньо в суді і під час проведеного за її участі слідчого експерименту, не встановивши істотних протиріч у цих показаннях та підстав для обмови свідком ОСОБА_6 , а також висновки судово-медичного експерта № 206/Д/437 від 10 листопада 2017 року, згідно яких, враховуючи дані проведеного слідчого експерименту і дані розтину трупа ОСОБА_11 , ушкоджень, які б могли виникнути в результаті "відмахування" правою рукою ОСОБА_6 в положенні останнього стоячи спиною до потерпілої, при експертизі трупа не виявлено.

Доводи захисника про те, що слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_12 був проведений з порушенням вимог кримінального процесуального закону, права ОСОБА_6 на захист, отже суд першої інстанції обґрунтував свої висновки недопустимим доказом, є непереконливими.

Підстави, умови та порядок проведення слідчого експерименту визначені у статті 240 КУпАП, відповідно до частини 3 якої до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами КПК України, як це визначено у ч. 6 ст. 240 КПК України, з докладним викладенням у протоколі умов і результатів слідчого експерименту.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 21 серпня 2017 року слідчим у присутності двох понятих із застосуванням відеофіксації був проведений слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_12 з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, зокрема механізму отримання потерпілою тілесних ушкоджень. У відповідному протоколі, складеному з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, докладно викладені умови і результатами слідчого експерименту (а.с. 63-66).

Оскільки кримінальний процесуальний закон не містить вимоги щодо обов`язкової участі підозрюваного, захисника під час проведення слідчого експерименту зі свідком або обов`язку слідчого, прокурора щодо повідомлення стороні захисту про проведення такої слідчої дії під час досудового розслідування, підстав вважати, що протокол слідчого експерименту з додатком є недопустимим доказом у колегії суддів немає.

До того ж під час судового розгляду сторона захисту не була обмежена в допиті свідка ОСОБА_12 , в тому числі і з метою усунення протиріч в її показаннях, наданих під час слідчого експерименту та в суді, а суд першої інстанції у вироку надав мотивовану оцінку всім показанням цього свідка, обґрунтовано поклавши їх в основу своїх висновків, оскільки вони в частині фактичних обставин, за яких потерпіла отримала тілесні ушкодження, не мають істотних протиріч та узгоджуються з іншими доказами у справі.

Що стосується висновків судово-медичного експерта № 207/Д/437 від 10 листопада 2017 року та № 206/Д/437 від 10 листопада 2017 року, то слід зазначити наступне.

За своїм змістом висновки експерта № 207/Д/437 та № 206/Д/437, серед іншого, містять і дослідницьку частину. Дослідження за матеріалами кримінальної справи проводились атестованим судово-медичним експертом першої кваліфікаційної категорії ОСОБА_13 , який попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України та вже надавав висновок у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 після вивчення медичної документації, огляду трупу, проведення внутрішнього дослідження та з урахуванням лабораторних експертиз, щодо характеру, локалізації, механізму спричинення, тяжкості тілесних ушкоджень та причин смерті ОСОБА_11 , про що він докладно описав у висновку № 437 від 19 жовтня 2017 року, а в подальшому був залучений слідчим для проведення додаткових досліджень з метою перевірки показань щодо механізму отримання потерпілою тілесних ушкоджень, наданих під час слідчих експериментів підозрюваним ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_12 .
Враховуючи, що за змістом положень Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 № 6, допускається проведення судово-медичної експертизи на підставі наданих матеріалів і документів та для досягнення мети дослідження експертом використовуються знання в галузі судової медицини та інших медичних спеціальностей і застосовуються спеціальні лабораторні методи дослідження, з огляду на те, що судово-медичним експертом ОСОБА_14 у цьому кримінальному провадженні вже проводилась низка спеціальних досліджень, результати яких викладені у дослідницькій частині висновку № 437 від 19 жовтня 2017 року та фактично використані також під час проведення двох експертиз, де предметом дослідження були показання підозрюваного та свідка, у колегії суддів відсутні підстави вважати вказані висновки необ`єктивними або такими, що не відповідають вимогам ст. 102 КПК України.
Крім того слід зазначити, що під час досудового розслідування та в суді сторона захисту не ставила під сумнів висновки проведених у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз, не порушувала питання про допит експерта в суді або проведення додаткової експертизи, водночас висновки судового експерта, які не мають для суду наперед встановленої сили, були оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Твердження обвинуваченого про неповноту досудового слідства та судового розгляду з огляду на те, що ввечері 19 серпня 2017 року, коли він знаходився біля входу до під`їзду будинку, де проживає і потерпіла впала зі сходів, неподалік знаходились його сусідки, які повинні були бачити яким саме чином відбувалися події, проте не були допитані слідчим та судом, внаслідок чого залишилися нез`ясованими фактичні обставини кримінального провадження, є безпідставним.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК; сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як убачається з матеріалів провадження, протягом усього судового розгляду стороною захисту не заявлялося клопотань про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, в той же час висновки суду ґрунтуються на оцінці тих доказів, які були досліджені безпосередньо під час судового розгляду та у взаємозв`язку між собою переконливо доводять вчинення ОСОБА_6 злочину за обставин, викладених судом першої інстанції у вироку.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що правильно встановивши обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, суд першої інстанції надав і відповідну юридичну оцінку його злочинним діям.

Підстав вважати, що судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, зокрема, у зв`язку з необхідністю кваліфікувати дії ОСОБА_6 як вбивство, вчинене з необережності, у колегії суддів немає.

Так, розмежування злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 119 КК, здійснюється за їх суб`єктивною стороною виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненість або злочинної недбалості.

Зі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин провадження вбачається, що ОСОБА_6 , перебуваючи біля входу до під`їзду будинку на площадці, обладнаній сходинками донизу, де продовжується асфальтоване покриття, на зауваження ОСОБА_11 , яка знаходилась поруч, не очікувано для неї умисно двома руками, докладаючи певних зусиль, штовхнув потерпілу у верхню частину грудної клітини, від чого вона втратила рівновагу, впала на сходинки, вдарившись головою спочатку на сходинках, а потім і на асфальтовому покриття біля сходинок, та отримали тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, що супроводжувалась переломом кісток черепа, забоєм-розміжченням головного мозку, після чого залишив місце події, навіть не намагаючись надати будь-яку допомогу ОСОБА_11 . Такі дії обвинуваченого з суб`єктивної сторони мають ознаки непрямого умислу, оскільки він об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачав можливість настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення тяжкої шкоди здоров`ю потерпілої в результаті її падіння з висоти з прискоренням та подальшим контактуванням різними частинами тіла, в тому числі і головою, з твердою поверхнею сходів та асфальтного покриття, водночас щодо спричинення смерті потерпілій, то в його діях має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості.

Враховуючи наведене, дії ОСОБА_6 отримали правильну юридичну оцінку за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило його смерть.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які впливають на покарання. Зокрема, взяв до уваги, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, будучи у стані алкогольного сп`яніння, раніше не судимий, характеризується за місцем проживання посередньо, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра. З урахуванням наведених обставин, а також віку обвинуваченого, суд дійшов висновку про необхідність призначити йому покарання у наближеній до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 121 КК, що, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, підстав для його пом`якшення немає. Обставини, які б вказували на те, що покарання є явно несправедливим внаслідок суворості, відсутні.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 вирішений судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 128,129 КПК України, з урахуванням відповідних положень ЦК України щодо відшкодування завданої моральної шкоди та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. ст. 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, колегія суддів, не встановивши підстав для його зміни або скасування, відмовляє в задоволенні поданих апеляційних скарг.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Києво Святошинського районного суду Київської області від 05 вересня 2018 року стосовно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4