ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/1618/16-к Номер провадження 11-кп/814/189/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.125 КК України Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Гадяцького відділу Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області, потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 15.03.2018 року,

в с т а н о в и в :

Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Завизів Острозького району Рівненської області, громадянин України, з вищою освітою, одружений, працюючий головним бджолярем ТОВ „Біхайв, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.125 КК України до виправних робіт строком на шість місяців з відрахуванням 10 відсотків із суми заробітку в дохід держави.

Позов прокурора в інтересах держави до ОСОБА_10 про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_11 залишено без задоволення.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про відшкодування шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 - 10 000 грн., на користь ОСОБА_11 - 5 000 грн., на користь ОСОБА_12 - 3 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні позовних вимог потерпілих про стягнення майнової шкоди відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 1 920 грн. судового збору.
Вирішено питання щодо долі речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину за таких обставин.

23.06.2016 року, близько 18.40 год., ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN» TRANSPORTRER, д.н.з. НОМЕР_1 , по грунтовій дорозі в с.Красна Лука Гадяцького району неподалік будинку АДРЕСА_2 зупинився на зауваження ОСОБА_8 , яка вважала, що обвинувачений наїхав на домашню птицю індиків, з приводу чого між ними виник конфлікт. Під час конфлікту ОСОБА_10 , перебуваючи на водійському сидінні в салоні автомобіля, через відкрите скло схопив ОСОБА_8 лівою рукою за верхню частину купальника, в який вона була одягнута, та підтягнув її до себе, після чого умисно наніс їй декілька ударів кулаком правої руки по голові, в область грудної клітки та плечей, від чого потерпіла присіла біля зазначеного мікроавтобуса. Після того, як спав купальник, він схопив потерпілу за руку та продовжив наносити удари по голові, тулубу та верхніх кінцівках. В результаті вказаних дій обвинуваченого, потерпілій були заподіяні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В цей час в конфлікт втрутився потерпілий ОСОБА_11 , який, намагаючись завадити обвинуваченому ОСОБА_10 наносити тілесні ушкодження своїй дочці, ОСОБА_8 , почав відтягувати її від обвинуваченого. ОСОБА_10 вийшов із автомобіля і умисно наніс потерпілому удар рукою по голові, а ОСОБА_11 , відступаючи, перечепився і впав на землю, після чого обвинувачений сів на потерпілого зверху і продовжив наносити удари руками по голові та різних частинах тіла, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Після цього потерпілий ОСОБА_12 , з метою припинити бійку, втрутився в конфлікт та почав відтягувати ОСОБА_10 від ОСОБА_8 та ОСОБА_11 . В цей час ОСОБА_10 наніс ОСОБА_12 один удар ліктем в область лівого плеча та один удар лівою ногою в область лівої ступні, в результаті чого ОСОБА_12 отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
На вказаний вирок обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій посилається на допущення ряду істотних порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування, внаслідок чого отримані під час таких слідчих дій докази та висновки проведених на їх підставі експертиз є недопустимими доказами.

Крім того, судом не було взято до уваги віктимної поведінки потерпілої, оскільки її дії випливали з помилкового уявлення про протиправні дії обвинуваченого.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 причину зупинки автомобіля не пояснили та зазначили, що ОСОБА_15 та ОСОБА_10 не билися, а лише штовхалися між собою. Свідок ОСОБА_16 на місці події взагалі не була, а про обставини події дізналася зі слів доньки.

Також звернув увагу на те, що до ЄРДР було внесено відомості про кримінальні правопорушення за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та викрадення з його автомобіля речей, досудове розслідування по яким ще триває.

В поданій апеляційній скарзі потерпіла просить вирок скасувати в зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке є явно несправедливим через м`якість та не достатнє для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.296 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки та стягнути на її користь з обвинуваченого майнову та моральну шкоду в повному обсязі відповідно до поданого цивільного позову.

При цьому зазначає, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення в громадському місці. Вчиняючи протиправні дії протягом тривалого часу, які були пов`язані з опором громадян, обвинувачений свідомо йшов на порушення громадського порядку.

Виникнення конфлікту на ґрунті неприязних стосунків заперечує, оскільки автомобіль обвинуваченого вона не зупиняла, а вчинення хуліганських дій було розпочато ОСОБА_10 без попередньої сварки.

Водночас, вказує, що обвинувачений, на момент скоєння кримінального правопорушення, перебував у стані алкогольного сп`яніння, про що свідчили його поведінка, відповідний зовнішній вигляд та запах алкоголю.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати з підстав, вказаних потерпілою, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.296 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки.

При цьому вказав, що судом першої інстанції не було враховано, що кримінальне правопорушення було вчинено на проїзній частині вулиці населеного пункту у денний час доби, тобто у громадському місці. Завдаючи потерпілій тілесних ушкоджень саме в громадському місці, обвинувачений свідомо порушував громадський порядок.

Відповідно до встановлених обставин, станом на 23.06.2016 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ніяких відносин не було, вони не були знайомі до цього часу, тому, відповідно, не мали і не могли мати будь-яких відносин, в тому числі неприязних. Виникнення між незнайомим особами конфлікту не означає виникнення між ними якихось відносин, оскільки останні характеризуються тривалістю у часі, наявністю певних зв`язків тощо.

Окрім того, в момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується показаннями потерпілих, свідків, медичною документацією

Інші учасники судового розгляду вирок суду не оскаржили.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, представника потерпілої ОСОБА_9 та потерпілу ОСОБА_8 на підтримання доводів своєї апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляційні скарги сторони обвинувачення, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, ґрунтується доказах, що були ретельно перевірені у судовому засіданні та отримали належну оцінку.

Так, ОСОБА_10 не оспорює факту конфлікту між ним та потерпілими у місці та час, що вказані у вироку. Також не оспорює він і того факту, що в процесі бійки всі учасники отримали тілесні ушкодження, зазначені у висновках експертів, при цьому лише звертає увагу, що це потерпіла ОСОБА_8 спровокувала бійку, а він лише змушений був захищатись.

Разом з тим, твердження обвинуваченого про відсутність умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілим та про самозахист спростовуються такими доказами.

Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні у місцевому суді показала, що саме ОСОБА_10 почав наносити їй тілесні ушкодження, ще перебуваючи в салоні автомобіля, а потім продовжив свої дії, вийшовши із автомобіля. ОСОБА_11 , а потім і ОСОБА_17 намагалися припинити протиправні дії ОСОБА_10 і їм обвинувачений чинив опір, в ході якого також наніс тілесні ушкодження.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_17 дали показання, аналогічні показанням ОСОБА_8 .

Під час проведення слідчих експериментів 05.07.2016 та 28.07.2016 потерпілі продемонстрували на місці обставини нанесення їм ОСОБА_10 тілесних ушкоджень і такі показання, згідно з висновками судово-медичних експертиз №№ 106, 107 та 108 від 28.07.2016 відповідають об`єктивним судово-медичним даним щодо механізму та локалізації виявлених під час проведення судово-медичних експертиз потерпілих тілесних ушкоджень.

Про те, що ОСОБА_17 лише намагався припинити конфлікт, розтягуючи ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , між якими в цей момент була бійка, підтвердили і свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Таким чином, судом встановлено, що потерпіла на початку конфлікту перебувала наодинці із обвинуваченим, який за своїми фізичними даними має явну перевагу над потерпілою та перебував у салоні автомобіля, а тому вона не могла створювати для нього загрозу, від якої ОСОБА_10 потрібно було б захищатись. При цьому всі троє потерпілих отримали численні тілесні ушкодження, що свідчить про умисне їх нанесення.

Показання потерпілих щодо істотних обставин події є послідовними, логічними, узгоджуються між собою та підтверджуються показаннями свідків, протоколом огляду і висновками судово-медичних експертиз, а тому підстав їм не довіряти колегія суддів не вбачає.

Усі докази, на які суд послався у вироку, є належними та допустимими.

Доводи прокурора та потерпілої ОСОБА_8 про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_10 є необгрунтованими, виходячи з такого.

В ході судового провадження встановлено, що ОСОБА_10 наніс тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 , а потім і ОСОБА_11 та ОСОБА_17 внаслідок неприязних відносин, що виникли раптово на грунті сварки через те, що ОСОБА_8 вважала, що обвинувачений наїхав на індиків та пред`являла йому з цього приводу претензії, а потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_17 втрутилися в конфлікт та перешкоджали наносити побої потерпілій. Жодних даних про те, що такі дії ОСОБА_10 були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, не встановлено.

Отже, кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.2 ст.125 КК України є правильною.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_10 в стані алкогольного сп`яніння в ході досудового розслідування та судового розгляду не здобуто, а тому висновок суду першої інстанції про недоведеність даної обставини є обгрунтованим.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що в ході досудового розслідування було допущено ряд порушень, які тягнуть за собою недопустимість отриманих доказів, то ці доводи не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

За змістом ч.1 ст.412 КПК України істотними є не будь-які порушення, а лише ті, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таких порушень у даному провадженні не встановлено.

Всупереч твердженню обвинуваченого, чинний КПК України не пов`язує повноваження слідчого здійснювати досудове розслідування із повідомленням слідчим прокурора про те, що він розпочав досудове розслідування.

У відповідності до положень ст.214 КПК України слідчі ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 у даному кримінальному провадженні були визначені керівником органу досудового розслідування, інформація про слідчу групу занесена до ЄРДР і, відповідно ці слідчі були уповноважені здійснювати досудове розслідування.

З постановою про створення слідчої групи обвинуваченого було ознайомлено під час відкриття матеріалів кримінального провадження. Обов`язку керівника органу досудового розслідування ознайомлювати учасників провадження із такою постановою негайно після її ухвалення кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Крім того, зазначаючи у апеляційній скарзі про порушення свого права заявити відвід слідчому, оскільки він не був обізнаний, хто розслідує дане провадження, обвинувачений не вказує, якому саме із слідчих та які передбачені законом підстави були для відводу.

Відповідно до норм КПК України процесуальними документами, якими орган досудового розслідування інкримінує особі вчинення злочину, викладає обставини події та кваліфікує дії особи, є повідомлення про підозру та обвинувальний акт.

В цих документах у даному кримінальному провадженні викладено обставини та кваліфікацію дій ОСОБА_10 , які і були предметом судового розгляду.

Так, у обвинувальному акті зазначено назву кримінального провадження, викладено обставини вчинення ОСОБА_10 злочину, кваліфіковано його дії за ч.3 ст.296 КК України, вказано, у чому полягає склад злочину та які його кваліфікуючі ознаки.

При цьому, в тексті обвинувального акту, констатувавши факт зібрання достатніх доказів вчинення ОСОБА_10 злочину, слідчий допустився технічної помилки та послався на ч.3 ст.295 КК України, а також допустив неточність щодо дати першого повідомлення про підозру та про незастосування до обвинуваченого запобіжного заходу.

Також слідчий, як слушно зазначив обвинувачений, помилково вказав іншу статтю кримінального закону в найменуванні кримінального провадження в постановах про призначення експертизи.

Однак, такі описки не впливають на суть вказаних рішень слідчого, ці рішення відповідають вимогам ст.110 КПК України, а обвинувальний акт також і ст.291 КПК України.

Розписка про отримання обвинуваченим копії обвинувального акта у відповідності до положень ст.291 КПК України була направлена до суду разом з обвинувальним актом і розбіжності із текстом обвинувального акта щодо документів, які до нього додаються, в цьому випадку відсутні. Вручення обвинуваченому копії обвинувального акта відбулося вже після його складання, така послідовність виконання процесуальних дій є логічною і не суперечать нормам КПК.

Слідчий 29.07.2016 при повідомленні ОСОБА_10 про підозру у вчиненні злочину виклав обставини події так, як вони були встановлені в ході розслідування, змінивши таким чином раніше повідомлену підозру, виконав дії, передбачені ст.278 КПК України і при цьому будь-яких порушень кримінального процесуального закону, всупереч твердженням апелянта, не допустив.

Чинним КПК, всупереч твердженню обвинуваченого, не обмежено кількість проведення слідчих експериментів. Крім того, під час проведення повторних слідчих експериментів потерпілі не змінили своїх показань щодо обставин події, а лише доповнили їх деталями, на підставі яких судово-медичний експерт мав можливість зробити висновок щодо відповідності їх показань даним судово-медичних експертиз.

При цьому дані слідчі дії проведено у відповідності до положень ст.240 КПК України і підстави для визнання протоколів, складених за їх наслідком, недопустимими доказами, відсутні.

Постановами від 28.07.2016 слідчий призначив судово-медичну експертизу, доручивши її проведення експерту Мазохі (родовий відмінок прізвища ОСОБА_21 ), який і провів вказані експертизи.

Усі експертизи у даному провадженні проведені уповноваженою особою, що має відповідну кваліфікацію та відповідає вимогам, передбаченим ч.1 ст.65 КК України, на підставі постанови слідчого, а тому підстав для визнання їх недопустимими доказами, колегія суддів не вбачає.

У відповідності до ст.240 КПК України до участі під час проведення слідчого експерименту може бути запрошено спеціаліста. При цьому, всупереч твердженням обвинуваченого, попередня участь у якості спеціаліста у відповідності до ст.79 КПК України не виключає участі у цьому провадженні в якості експерта.

Немає підстав і для задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення із обвинуваченого на її користь майнової шкоди. Як обгрунтовано зазначено місцевим судом, підтвердження факту призначення потерпілій лікарем ліків, квитанції про оплату яких вона надала суду, та що таке лікування здійснювалось у зв`язку з нанесеними їй ОСОБА_10 тілесними ушкодженнями, потерпілою суду не надано. Відсутні і об`єктивні дані про вартість пошкодженого майна та ступінь його пошкодження, а тому немає можливості визначити розмір майнової шкоди.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, відсутність обставин, що пом`якшують і що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, працює, вперше притягається до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Таке покарання призначене в межах санкції ч.2 ст.125 КК України, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення нових злочинів, а тому доводи прокурора та потерпілої про м`якість покарання є безпідставними.

Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування чи судового провадження не допущено, вирок суду першої інстанції є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 15.03.2018 року відносно ОСОБА_10 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4