н/п 1-кп/640/944/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2018 р. Київський районний суд м. Харкова у складі суду:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3

обвинувачених - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0000190 від 09.06.2017 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, працює інспектором 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Харкові, раніше не судимий, проживає: АДРЕСА_1

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, працює інспектором 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Харкові, лейтенант поліції, раніше не судимий, проживає: АДРЕСА_2

з кваліфікацією кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 365 КК України, -

встановив:
До Київського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 365 КК України.

У підготовчому судовому засіданні, проведеному за участі всіх учасників судового розгляду прокурор зазначив, що відсутні підстави для прийняття рішення, передбаченого п.п.1-4 ч.2 ст. 314 КПК України, перешкод для призначення судового розгляду немає, підсудність розгляду справи визначена правильно, просив призначити справу до судового розгляду.

Також, подав до суду письмові клопотання про обрання відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 міри запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час, обґрунтовуючи це тим, що є ризики, передбачені ч.ч.1,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України і підстав для застосування інших запобіжних заходів прокуратура вважає недостатніми для запобігання обвинуваченими даних ризиків.

Потерпілий ОСОБА_8 в підготовчому судовому засіданні підтримав позицію прокурора та просив призначити справу до судового розгляду, обравши обвинуваченим міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, вказуючи, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України і недоліки, які були вказані в ухвалі суду не усунуті.

З приводу клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту заперечував, зазначивши, що клопотання прокурора ані він, ані обвинувачений не отримували, і підстави, на які посилається прокурор для обрання даного запобіжного заходу є безпідставними, недоведеними та необґрунтованими.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 стосовно призначення справи до розгляду просила вирішити дане питання на розсуд суду, погоджуючись з доводами захисника ОСОБА_9 щодо невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України, а з приводу обрання запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту ОСОБА_5 заперечувала, вказуючи, що ризики не підтверджені прокурором, є голослівними.

Обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в підготовчому судовому засіданні вказували про невідповідність обвинувального акту КПК України, з приводу обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту заперечували, оскільки немає ризиків, про які вказує прокурор і Капустян не отримував клопотання.

Суд ознайомившись з обвинувальним актом та доданими до нього матеріалами, вислухавши думку учасників судового провадження, вважає, що обвинувальний акт слід повернути прокурору з наступних підстав.

Згідно вимог ч.3 ст. 314 КПК України передбачено, що суд у підготовчому судовому засіданні має право, крім іншого, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, або призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.

Тобто, після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст.291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч.3 ст.314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.

Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

За змістом положень ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт і є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відповідно до ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження. До обвинувального акта додається: 1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування; 4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного. Надання інших документів до початку судового розгляду забороняється.

Для суду обвинувальний акт є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах (частина перша статті 337 КПК).
Проте вказані вимоги ст. 291 КПК України в обвинувальному акті, направленому до суду прокурором не виконані.

В даному випадку в обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення, яке повинно бути конкретним та зрозумілим та при викладені фактичних обставин справи, не конкретизовано обвинувачення яке пред*явлено саме ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не визначено розмір шкоди, спричинений діями обвинувачених згідно кваліфікації їх дій, чи взагалі була завдана шкода діями обвинувачених і не тільки матеріальна, не визначено момент їх домовленості про спільні дії, не визначено конкретно хто саме і скільки ударів наніс потерпілому, з врахуванням отриманих потерпілим пошкоджень, оскільки в акті вказано, що і ОСОБА_10 та ОСОБА_11 нанесли одні і ті ж самі удари, не вказано, в чому саме було перевищення службових повноважень кожним з обвинувачених відповідно до вимог чинного законодавства, не надано конкретного опису ролей кожного із патрульних, в чому прокурор вбачає кримінальне правопорушення.
Згідно обвинувального акту дії обвинувачених кваліфіковані за ч. 2 ст.28, ч.2 ст. 365 КК України - перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав і повноважень, що супроводжувалися насильством, болісним і таким, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Виходячи з диспозицій ч 1, 2 ст. 365 КК України, а саме: ч.1 - перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди (саме істотної шкоди) охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб; ч.2 - дії, передбачені частиною першою цієї статті, якщо вони супроводжувалися насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування. Тобто, необхідною ознакою інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення за ст. 365 ч.2 КК України потрібно заподіяння «істотної шкоди», а отже і встановлення розміру істотної шкоди, яка відповідно до примітки 3 ст. 364 КК України повинна бути виражена, та визначення конкретних дій, які виходять за межі їх прав чи повноважень.

Всі ці обов*язкові ознаки формулювання та обвинувачення, які повинні бути викладені коректно та доступно, в обвинувальному акті, направленому до суду відсутні.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов*язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом*якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

В порушення вищезазначених вимог закону в обвинувальному акті відсутнє конкретне формулювання обвинувачення з врахуванням всіх виявлених під час досудового слідства обставин в повному обсязі, що свідчить про неконкретність пред*явленого обвинувачення та порушує право обвинуваченого на захист та в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз*яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст. 348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах.

Згідно ч.1 ст. 348 КПК України, після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз*яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання. Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.

Згідно вимог ст. 374 КПК України, якщо суд ухвалює обвинувальний вирок, в ньому також зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, відповідно до вимог КК та КПК України.

Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним. Адже відповідно до ч.З ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України , під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об*єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов*язків.

Згідно ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Підозрюваний, обвинувачений має право на захист, яке полягає у надані йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, що передбачено ст.20 КПК України.

Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».

При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження.» (рішення: від 9 березня 2011 року у справі «Жупнік проти України», від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засад змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.

Наданий до суду обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки зміст обставин викладених в обвинувальному акті та формулювання обвинувачення, позбавлено логіки, в розумінні ст.ст. 91, 291 КПК України, а також ст. 365 ч.2 КК України щодо об`єкту, суб`єкту, об`єктивної сторони та суб`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення.

Тобто, обвинувачені у даному випадку були позбавлені можливості належним чином підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст. 6 Конвенції, адже їх не було належним чином поінформовано про характер і причини обвинувачення саме за ст. 365 ч.2 КК України через фактичну відсутність формулювання обвинувачення, як окремо визначеного елементу обвинувального акту, передбаченого п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Виходячи з наведеного, при призначенні справи до судового розгляду, суд буде позбавлений можливості роз`яснити обвинуваченим, відповідно приписам ст. 348 КПК України, суті обвинувачення.

Таким чином, дослідивши всі представлені до суду дані та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, встановленим нормами ст. 291 КПК України, а тому у відповідності до п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Реалізуючи це право, суд наголошує, що на стадії підготовчого провадження не розглядали та не вирішувались питання щодо доведеності вини обвинуваченого та достатності зібраних для цього доказів, а також не вирішувалось та не з`ясовувалось наперед питання про кваліфікацію дій обвинуваченого. Суд лише констатував, що для вирішення цих питань в обвинувальному акті відсутні необхідні відомості, наявність яких вимагає КПК України, встановлені порушення права на захист обвинуваченого, а тому відповідно до ч.3 ст.314 КПК України повертає обвинувальний акт прокурору.

З приводу клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченим у вигляді домашнього арешту, зазначаю наступне.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою або домашнього арешту, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а автоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі "Шишков проти Болгарії", пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі "Тасе проти Румунії").
Конституційний Суд України вважає, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.
Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов*язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).
Крім того, обмеження розгляду клопотання лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст. 5 Конвенції, що прямо суперечить правовій позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у справах «Харченко проти України» та «Белевитський проти Росії».

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для обрання запобіжного заходу.

Згідно наданих до суду матеріалів, відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 02.10.2017 року по 26.01.2018 року.
Станом на момент направленого даного обвинувального акту до суду запобіжний захід відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обрано не було з 26.01.2018 року.
Також, судом встановлено та сторонами не заперечується, що клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 обвинувачений та його захисник не отримали до судового засідання у терміни, передбачені КПК України.
Заявляючи клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прокурор в підготовчому судовому засіданні заявив, що наявні ризики, передбачені ч.ч.1,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України, однак ані до клопотання, викладеного письмово, ані усно в судовому засіданні не надав обґрунтування наявності даних ризиків відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Навпаки, прокурор в судовому засіданні заявив, що доказів на підтвердження наявності ризиків, про які вказано в клопотаннях немає.
Таким чином, суд вважає, що клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченим є недоведеним, необґрунтованим, поданим без достатніх для цього підстав та з порушенням вимог КПК України, таким, що не відповідає меті пункту 1 статті 5 Конвенції, у зв*язку з чим не підлягає задоволенню.

При вирішення даного питання судом також враховано, що обвинувачений акт підлягає поверненню прокурору, як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, враховано, що обвинувачені є діючими працівниками поліції, раніше не судимі, і не відсторонені від виконання своїх службових обов*язків, не порушували раніше обраний запобіжний захід і з січня 2018 року відносно них відсутній запобіжний захід, а стороною обвинувачення не доведено в суді підстав для його обрання на відповідній стадії судового розгляду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність запобіжного заходу ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування,а кожне наступне вирішення питання запобіжного заходу має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

У відповідності до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 291, 314-316 КПК України, суд, -

ухвалив:
Обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000190 від 09.06.2017 року відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з кваліфікацією кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 365 КК України - повернути прокурору, який склав обвинувальний акт, для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених судом недоліків.

В задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вигляді домашнього арешту відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1