печерський районний суд міста києва
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.03.2019 Печерський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
в присутності обвинуваченої ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000052 від 06.03.2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Чернігів, освіта вища, неодруженої, громадянки України, перебуваючої у запасі Збройних Сил України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 407 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
29.11.2016 ОСОБА_4 уклала контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 (три) роки.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.12.2016 № 356 солдата ОСОБА_4 зараховано в списки особового складу військової частини та призначено на посаду діловода технічної частини.
Згідно ст. 24 ч. 1 п. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992, з 29.11.2016 ОСОБА_4 набула статусу військовослужбовця і почала проходити військову службу за контрактом, у зв`язку з чим повинна, окрім іншого, керуватися вимогами ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які вимагають від неї свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Указом Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 «Про часткову мобілізацію», відповідно до п. п. 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, ст. ст. 4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21.10.1993 оголошено проведення часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991, ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21.10.1993 особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
23.01.2017 солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, у порушення вищезазначених статутних вимог, вирішила стати на злочинний шлях та самовільно залишити військову частину.
Так, реалізуючи свій злочинний умисел, солдат ОСОБА_4 у той же день приблизно о 09 год. 00 хв. самовільно, без дозволу командування, без поважних причин залишила військову частину НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та направилася до місця свого проживання у АДРЕСА_1 .
У подальшому солдат ОСОБА_4 постійно перебувала за місцем свого проживання та проводила час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до військової частини або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
30.01.2017 о 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, повернулася до військової частини НОМЕР_1 .
09.02.2017 приблизно о 09 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 повторно, самовільно, без дозволу командування, без поважних причин залишила військову частину НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та направилася до місця свого проживання у АДРЕСА_1 .
У подальшому солдат ОСОБА_4 постійно перебувала за місцем свого проживання та проводила час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до військової частини або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
19.02.2017 приблизно о 14 год. 00 хв., солдат ОСОБА_4 звернулася за медичною допомогою та прибула на стаціонарне лікування до НВМКЦ «Головний військовий клінічний госпіталь», що розташований за адресою: м. Київ, Печерський район, вул. Госпітальна, 18.
Такі дії ОСОБА_4 які виразились у самовільному залишенні військової частини, вчинене повторно військовослужбовцем в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, суд кваліфікує за ч. 4 ст. 407 КК України.
19 березня 2019 року між прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_3 якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000052 від 06.03.2017 року, з одного боку та обвинуваченою у цьому ж провадженні ОСОБА_4 з іншого боку у присутності адвоката ОСОБА_5 , на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК України в м. Києві, уклали угоду про визнання винуватості.
Згідно з даною угодою прокурор та обвинувачена ОСОБА_4 дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин, ОСОБА_4 у повному обсязі сформульованої підозри беззастережно визнала свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину в межах висунутого обвинувачення, та погодилася з правовою оцінкою її дій за ч. 4 ст. 407 КК України.
Також сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання із застосуванням ст.. 69 КК України, яке ОСОБА_4 має понести за вчинення кримінального правопорушення, а саме: штраф у розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень.
Розглядаючи в порядку п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.
Відповідно до правил ст. ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Прокурор в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, просив угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в ній міру покарання.
Обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні просила затвердити угоду про визнання винуватості і призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому беззастережно визнала себе винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
Так, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України згідно із ст. 12 КК України, є тяжким злочином. Проте в угоді про визнання винуватості сторони дійшли згоди що у даному випадку необхідно на підставі ст. 69 КК перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин, враховуючи ступінь та характер сприяння ОСОБА_4 у проведенні кримінального провадження щодо неї, з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, особу ОСОБА_4 , яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, тобто наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання, характер і тяжкість обвинувачення, наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидкого досудового розслідування і судового, керуючись ст.ст. 53, 65 Кримінального кодексу України.
Суд, шляхом заслуховування пояснень сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, при цьому судом встановлено, що ОСОБА_4 повністю усвідомлює зміст угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення щодо якого визнає себе винуватою, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України.
Покарання сторонами угоди визначено у відповідності до положень ст. ст. 50, 65-67,69 КК України, з урахуванням характеру та тяжкістю висунутого ОСОБА_4 обвинувачення, даних про його особу, обставин, що пом`якшують покарання.
Враховуючи викладене, оскільки умови угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_4 відповідають вимогам КПК та КК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для затвердження цієї угоди.
Процесуальні витрати, речові докази у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлявся.
Керуючись ст. ст. 314, 373, 374 та 475 КПК України, суд -
З А С У Д И В :
Затвердити угоду від 19 березня 2019 року між прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України і призначити їй узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень.
Вирок набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, у разі не подачі на нього апеляції.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно вручити прокурору, захиснику і обвинуваченій.

Суддя ОСОБА_1