Дата документу 31.01.2019 Справа № 334/7691/13-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/25/19
Єдиний унікальний № 332/7691/13-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.190, ч.3 ст.358 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року . Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 і апеляційною скаргою представника цивільного позивача ОСОБА_11 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка, Сумської області, громадянина України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 КК України (в редакції 2001року), ч.2 ст.190 КК України і призначено йому покарання:

за ч.3 ст.358 КК України (в редакції 2001року) - 3 місяці арешту;

за ч.2 ст.190 КК України - 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання м`якого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді позбавлення волі на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ст.76 КК України на ОСОБА_7 покладені наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Застосовано до ОСОБА_7 вимоги ч.5 ст.74 КК України, звільнено його від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід ОСОБА_7 , до набранням вироком законної сили, залишено без змін підписка про невиїзд.
Позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 43223,61 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішена доля речових доказів в порядку ст.100 КПК України.

Згідно зі змістом вироку, обвинувачений ОСОБА_7 28 жовтня 2003 року звернувся до Дніпропетровської регіональної міжвідомчої експертної комісії, де була зареєстрована медична справа №9046 від 28 жовтня 2003 року, де його звернення двічі були розглянуті на зазначеній комісії за номером №478 від 18 грудня 2003 року та №495 від 04 листопада 2004 року, відповідно до висновків комісії, захворювання обвинуваченого були визнані загальними, з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії ЧАЕС - не пов`язані у зв`язку з терміном виникнення.

В подальшому обвинувачений, особисто отримавши відповідні висновки, які не давали йому право на отримання підвищеної пенсії, достовірно знаючи, що при наданні до Пенсійного фонду висновку експертної комісії щодо хвороби, пов`язаної з виконанням ним обов`язків по ліквідації наслідків аварії ЧАЕС, зможе отримувати підвищену пенсію, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, наприкінці 2004 року, перебуваючи у приміщенні «Дніпропетровської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих наслідків внаслідок аварії на ЧАЕС», розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Жовтнева, буд. №14, звернувся до ОСОБА_12 , який за грошову винагороду, розмір якої не встановлений через тривалий перебіг часу, та за невідомих слідством обставин, підробив експертний висновок №497 від 02 грудня 2004 року, в якому, обвинуваченому був зазначений діагноз: «бронхіальна астма, емфізема легенів, хронічний обструктивний бронхіт», тобто, були зазначені захворювання, пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

17 січня 2005 року, обвинувачений, реалізуючи свій умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, використовуючи завідомо підроблений документ, надав до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, що знаходилося за адресою: м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 18, експертний висновок «Дніпропетровської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих наслідків внаслідок аварії на ЧАЕС» №497 від 02 грудня 2004 року, що є завідомо підробленим документом, в якому, обвинуваченому був зазначений діагноз: "бронхіальна астма, емфізема легенів, хронічний обструктивний бронхіт", тобто, були зазначені захворювання, пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що надавало йому право на одержання пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Внаслідок обману державного органу - в особі УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя, тобто, внаслідок шахрайських дій, із використанням підробленого документу, обвинувачений в період часу з 17 січня 2005 року по 31 грудня 2011 року неправомірно одержував підвищену пенсію, згідно ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а всього, згідно висновку судової економічної експертизи №107 від 29 вересня 2014 року, обвинувачений отримав за вищезазначений період часу - 165107,51 гривень, а також, в січні 2012 року, він отримав 5265,80 гривень, тобто, всього за період часу з 17 січня 2005 року по 31 січня 2012 року він незаконно отримав від держави пенсію в розмірі - 170373,31 гривень. При тому, що його пенсія як інваліда 3-ї групи загального захворювання відповідно нарахувань згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період часу з 17 січня 2005 року по 09 листопада 2010 року, та як інваліда 2-ї групи загального захворювання за період часу з 10 листопада 2010 року по 31 грудня 2011 року, склала би тільки - 43223,61 гривень, тобто, фактично він безпідставно отримав за вищевказаний період часу - 121883,90 гривень та за січень 2012 року він отримав 4410,99 гривень, а всього - 126294,89 гривень.

Таким чином обвинувачений шляхом обману заволодів грошовими коштами у сумі 126294,89 гривень, що в 100 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є значним розміром в результаті чого державі в особі Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя було завдано матеріальних збитків на вищевказану суму.

В апеляційні скарзі обвинувачений і його захисник посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять вирок суду скасувати; закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі п.п.1, 2 ст.284 КПК України; скасувати запобіжний захід; скасувати арешт на майно накладений постановою слідчим від 23.03.2012.

З доводів апелянтів випливає, що дії ОСОБА_7 були предметом кримінальних справ і проваджень, за наслідками яких виносилися різноманітні судові рішення: виправдувальний вирок, ухвала про повернення направлення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування, і обвинувальні вироки, які були скасовані ухвалами апеляційного суду, та ухвала про повернення обвинувальний акту прокурору. Останнього разу 04.120215 ухвалою апеляційного суду було скасовано обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.190, ч.3 ст.358 КК України і призначено новий розгляд зі стадії підготовчого провадження. На переконання апелянтів висновки і мотиви суду апеляційної інстанції не були враховані судом першої інстанції, який ухвали оскаржуваний вирок. Крім цього апелянти вказують, що технічна експертиза не встановила, що документ (висновок №497) є підробленим. Почеркознавча експертиза не змогла надати відповідь кому належить підпис на висновку. Враховуючи вказані обставин стороною захисту заявлялося клопотання про визнання цих доказів недопустимими, однак суд у вироку оцінки цьому клопотанню не надав. Крім того, не було вирішено питання про призначення судово-медичної експертизи з метою встановлення захворювань ОСОБА_7 , що має значення для з`ясування наявності чи відсутності суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України. Крім того в основу вироку покладено ряд показів свідків, які надавалися у 2013-214 роках, і безпосередньо не допитувались тим складом суду, який ухвалив оскаржуваний вирок. Також суд при прийнятті рішення про винуватість обвинуваченого взяв до уваги протокол явки з повинною, який на думку апелянтів є недопустимим. Покази свідка ОСОБА_12 апелянти вважають неточними, суперечливими і подекуди взаємовиключними. Покази свідка ОСОБА_13 сторона захисту також вважає недопустимими, адже вони були отримані з процесуальними порушеннями (порушено порядок допиту). Посилаються на процесуальні порушення при проведенні судових дебатів і залишення без розгляду ряду інших клопотань сторони захисту.

Враховуючи перелічені обставини, апелянти вважають необґрунтованим і рішення стосовно запобіжного заходу та вирішення цивільного позову.

Також апелянти вказують на незаконний арешт майна, яке є спільною власністю обвинуваченого і його дружини.

Окрім вищевказаних доводів, апелянти звертають увагу на процесуальні порушення допущенні під час розгляду клопотання про відвід головуючому судді, тому просять витребувати матеріали щодо відводу судді ОСОБА_1 за заявою захисника ОСОБА_8 , яка розглядалася суддею ОСОБА_14 .

В апеляційні скарзі представник цивільного позивача просить скасувати вирок в частині вирішення цивільного позову і ухвалити новий вирок в цій частині, яким цивільний позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при визначенні розміру матеріальної шкоди, суд помилково від виплаченої пенсії відняв розмір безпідставно отриманої пенсії, не врахувавши висновок судово-економічної експертизи відповідно якої ОСОБА_7 не продовжив термін дії довідки МСЕК як інваліда загального захворювання, тому у нього було відсутнє право на отримання пенсії по інвалідності загального захворювання з 01.08.2016 по 31.01.2012.

На апеляційну скаргу обвинуваченого і захисника представником цивільного позивача подано заперечення. Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а висновки суду на предмет вини ОСОБА_7 і розміру призначеного його покарання обґрунтованими і вмотивованими. Просить апеляційну скаргу обвинуваченого і захисника залишити без задоволення а вирок суду в частині призначення покарання без змін, однак просить скасувати вирок в частині вирішення цивільного позову і ухвалити в цій часині новий яким цивільний позов задовольнити у повному обсязі.

Обвинувачений і його захисник в свою чергу подали заперечення на апеляційну скаргу представника цивільного позивача. Вважають що Правобережне об`єднане управління пенсійного фонду України м. Запоріжжя взагалі не може виступати в якості цивільного позивача. Крім того вважає що виплати ОСОБА_7 нараховувались на підставі закону і рішень суду. Просили апеляційну скаргу представника цивільного позивача залишити без задоволення.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах обвинуваченого і захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу і заперечували проти доводів апеляційної скарги представника цивільного позивача; представника цивільного позивача, яка в свою чергу підтримала доводи своєї апеляційної скарги і заперечувала проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого і захисника; прокурора, на переконання якої вирок суду є законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 і апеляційна скарга представника цивільного позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Щодо вимог апеляційної скарги обвинуваченого і захисника, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 свою вину у вчинених кримінальних правопорушень не визнав повністю. Зі змісту його пояснень випливало, що інкримінованих йому дій він не вчиняв.

Натомість вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінальних правопорушень підтверджується показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , протоколом допиту свідка ОСОБА_13 , які узгоджуються між собою і з письмовими доказами у кримінальному провадженні:

-явкою з повинною обвинуваченого ОСОБА_7 , написаною власноруч 24 січня 2012 року;

-довідкою «Дніпропетровської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих наслідків внаслідок аварії на ЧАЕС» №556 від 12 січня 2012 року;

-оригіналом експертного висновку №497 від 02 грудня 2004 року;

-копією реєстраційного журналу «Дніпропетровської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих наслідків внаслідок аварії на ЧАЕС»;

-висновком судової технічної експертизи документів №42 від 29 лютого 2012 року;

-актом ДФІ України в Запорізькій області №05-21/3 від 03 лютого 2012 року про результати проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя за період часу з 01 січня 2009 року по 01 грудня 2011 року;

-висновком судової економічної експертизи №107 від 29 вересня 2014 року.

Версія обвинуваченого про необізнаності щодо факту підроблення експертного висновку, судом обґрунтовано оцінена критично, а висновки щодо наявності вини ОСОБА_7 , у вчиненні шахрайства і використання завідомо підробленого документу, викладені обґрунтовано і вмотивовано.
Зміна обвинуваченим пояснень у суді та невизнання вини об`єктивно розцінена як форма захисту. Пояснення ОСОБА_7 щодо отримання підробленого експертного висновку від 2 грудня 2004 року в Дніпропетровській регіональній міжвідомчій експертній комісії не підтверджується жодними доказами, а згідно з даними вказаної установи на засіданні комісії 2 грудня 2004 року медична справа останнього не розглядалася.

Вина обвинуваченого підтверджується поза розумним сумнівом комплексом переконливих, чітких, неспростовних і узгоджених між собою доказів. Зокрема прямим доказом вини є покази свідка ОСОБА_12 . Судом не встановлено обставин, які давили підстави вважати, що свідок обмовляє обвинуваченого. Крім того з матеріалів провадження випливало, що особу ОСОБА_12 було встановлено саме завдяки поясненням обвинуваченого.

Доводи апелянтів на предмет того, що фактично не було встановлено час звернення ОСОБА_7 до ОСОБА_12 , грошову винагороду, за яку ОСОБА_12 підробив висновок, не спростовують факт передачі грошової винагороди, підроблення свідком висновку і подальшого його використання обвинуваченим.

Покази ОСОБА_12 узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні і не спростовують правильність висновків суду, адже судом давалася оцінка саме сукупності зібраних доказів, і ця сукупність доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку і всебічності спростовувала версію обвинуваченого про його непричетність до вчинення використання завідомо підробленого документуі шахрайства та вказувала на його вину.

Доводи сторони захисту про те, що покази вказаного свідка є неточним і суперечливими є безпідставними, адже вказаний свідок чітко показав за яких обставин відбулись події щодо підроблення висновку і отримання ним за це винагороди від обвинуваченого. Не встановлення точного способу і механізму підроблення документу в жодному випадку не свідчить про неточність чи суперечливість показів свідка. Так саме не вказують на це і доводи на предмет того в матеріалах провадження відсутні відомостей про обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_12 щодо підроблення ним висновку не вказує про хибність висновків суду, адже питання щодо неправомірності дій ОСОБА_12 не є предметом розгляду вказаного кримінального провадження.

Наявність у матеріалах провадження двох обвинувальних актів, на чому наголошували апелянти, на переконання колегії суддів не можна визнати підставою для скасування вироку, адже мова йде про один і той самий акт від 29.09.2014 затверджений прокурором 07.10.2014, один примірник якого направлявся до суду (т.6 а.п.1-3), а другий містився у матеріалах кримінального провадження (т.5 а.п. 102-104), які були долучені судом під час судового розгляду. Судом першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводився в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта затвердженого прокурором 07.10.2014.

Доводи апелянтів про те, що суд як на доказ вини обвинуваченого незаконно послався на явку з повинною ОСОБА_7 , з огляду на те, що на думку сторони захисту цей доказ мав бути визнаний недопустимим, є необґрунтованими. На переконання апелянтів на недопустимість цього доказу вказувало те що його було отримано ще під час розслідування кримінальної справи щодо ОСОБА_7 , а також що явка була відібрана за відсутності захисника.

Встановлено, що явка з повинною ОСОБА_7 написана ним власноруч 24 січня 2012 року, цей процесуальний документ судом було долучено до матеріалів вказаного кримінального провадження, адже він підтверджував існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і обставин, які мають значення для кримінального провадження. Хоча явку з повинною і було відібрано на момент дії КПК України 1960 р. однак порядок її отримання не суперечить порядку встановленому чинним КПК України. Доказів того, що на ОСОБА_7 чинився будь який тиск з боку особи, яка відбирала явку апелянти не надали, натомість матеріли провадження містять відомості, які вказують на протилежне (постанова про відмову у порушенні кримінальної справи, ухвала слідчого судді). Сам факт відсутності захисника при відібранні явки не свідчить про такий тиск.
Доводи апелянтів, що в основу вироку покладені покази свідків, які надавалися у 2013-2014 є безпідставними, адже в основу вироку покладені покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , надані безпосередньо під час останнього розгляду провадження у 2016-2017 р.р. Допитати свідка ОСОБА_13 безпосередньо в судовому засіданні через об`єктивні обставини не було можливості (вік і стан здоров`я), тому судом було проголошено протокол допиту від 17.02.2012 і враховані відомості, які у ньому зазначені, що не суперечить вимогам чинного КПК України.
Дійсно висновки почеркознавчої експертизи не вказують, що підпис у висновку №497 не належав ОСОБА_13 , однак і не спростовую цього факту. Цей факт (виконання підпису ОСОБА_13 іншою особою) встановлено саме на підставі сукупної оцінки наявних доказів.

Доводи апелянтів, що судом першої інстанції не були виконанні вказівки, які зазначалися судом апеляційної інстанції при скасуванні попереднього обвинувального вироку в контексті того, що були відсутності відомостей про умисел ОСОБА_7 на використання завідомо підробленого документу з метою заволодіння чужим майно шляхом обману, є необґрунтованими. З тексту вироку випливає, що у ОСОБА_7 був прямий умисел, який виражався у тому, що останній до описаних подій, двічі звертався у 2003 і 2004 році до експертної комісії і отримував висновки, відповідно до яких наявні на той момент захворювання обвинуваченого не були пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. При отриманні висновків ОСОБА_7 розписувався у журналі «Дніпропетровської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих наслідків внаслідок аварії на ЧАЕС». Володіючи інформацією, що такого роду висновок готується один раз на рік, того ж 2004 року обвинувачений звернувся з відповідною пропозицією до ОСОБА_12 зробити висновок з інформацією, що наявні у нього захворювання пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. З пояснень свідка випливало, що він попереджав обвинуваченого про те, що висновок який є підробленим і про можливості викриття цього факту. Після отримання безпосередньо від ОСОБА_12 висновку, за який ОСОБА_7 ніде не розписувався, і розуміючи що він підроблений, шляхом обману, останній надав вказаний документ до УПФУ.

Доводи апелянтів на предмет того, що в подальшому (висновок 24.06.2016) було підтверджено, що захворювання ОСОБА_7 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на ЧАЕС не спростовують того факту, що саме на момент подій у грудні 2014 року і січні 2015 року в діях обвинуваченого був наявний склад правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.3 ст.358 КК України.

Питання щодо запобіжного заходу, про що також зазначається в апеляційній скарзі (застосовано запобіжний захід не передбачений чинним КПК України), не впливають на правильність висновків суду щодо суті провадження, до того ж після набрання вироком законної сили запобіжний захід припиняє свою дію, тому посилання апелянтів в цьому контексті втрачають свою актуальність.

Доводи апелянтів щодо безпідставного накладення арешту на квартиру можна визнати переконливими, адже у вироку не вирішено питання щодо такого виду заходу забезпечення кримінального провадження, при тому, що стороною захисту наголошувалось, що квартира є спільною власністю обвинуваченого і його дружини та була придбана до зазначених у вироку подій. Однак питання щодо скасування арешту не може бути вирішено апеляційним судом на цій стадії процесу, тоді як може бути вирішено в порядку виконання вироку шляхом виключення майна із акту опису, в тому разі якщо наведені апелянтом обставини дійсно мають місце.

Клопотання про витребування і дослідження матеріалів щодо відводу головуючому судді ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, адже наведені апелянтами обставини, на переконання колегії суддів не можуть бути розцінені як упереджене ставлення судді, і тому підстав для задоволення відводу відповідно до положень п.4 ч.1 ст.75 КПК України, не було.

Доводи апелянтів щодо залишення без розгляду і залишення без задоволення ряду клопотань сторони захисту не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки відповідно до журналу судового засідання від 24.11.2016 року судом розглянуті клопотання захисника ОСОБА_8 щодо витребування документів та щодо визначення свідків та порядку їх допиту, а також експертів. Під час судового розгляду судом допитано свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 . Від свідка ОСОБА_13 отримано пояснення, що останній не має змоги з`явитись до суду у зв`язку зі станом здоров`я, на раніше наданих ним пояснень наполягав.

Ухвалою суду від 23.03.2018 задоволено клопотання захисника та витребувано із Запорізької місцевої прокуратури №3 інформацію щодо руху по кримінальному провадженню внесеного до ЄРДР стосовно ОСОБА_12 та прийняте рішення по ньому.

Таким чином, вказані доводи сторони захисту є необґрунтованими, оскільки судом розглянуті та задоволені клопотання сторони захисту.

Порушення права обвинуваченого на останнє слово колегією суддів не встановлено, наведені апелянтами доводи щодо повторного проведення судових дебатів, не можуть вважатися істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування судового рішення.

Доводи апелянтів, що судом безпідставне було частково задоволено цивільний позов на користь Управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя з огляду на відсутність такої юридичної особи, колегія суддів вважає необґрунтованими з оскільки позов було подане саме Управлінням Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, а факт перейменування вказаного управління в Управління Пенсійного Фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя, яке є його правонаступником, не свідчить про хибність висновків суду в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги представника цивільного позивача колегія суддів зазначає наступне.

Судом при вирішенні питання щодо цивільного позову було встановлено, що ОСОБА_7 визнаний інвалідом з 2003 р., і як інвалід загального захворювання він має право на отримання від держави пенсії відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Розмір пенсії по інвалідності, згідно до вимог ст.33 вищезазначеного Закону, залежить від групи інвалідності, яка призначається відповідно: інвалідам 2-ї групи - 90 відсотків пенсії за віком, інвалідам 3-ї групи - 50 відсотків пенсії за віком, які обчислюються відповідно до ст.27-28 цього Закону. У разі зміни групи інвалідності, пенсія в новому розмірі виплачується з дня зміни групи інвалідності. Відповідно висновку судової економічної експертизи №107 від 29 вересня 2014 року, встановлено, що всього за період часу з 17 січня 2005 року по 31 грудня 2011 року обвинуваченим отримана пенсія, нарахована відповідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в сумі - 165107,51 гривень. В період часу з 17 січня 2005 року по 09 листопада 2010 року обвинувачений отримував би пенсію як інвалід 3-ї групи загального захворювання, а з 10 листопада 2010 року по 31 грудня 2011 року - як інвалід 2-ї групи загального захворювання, а всього, за цей період часу, як інвалід 2-ї та 3-ї групи він отримав би тільки - 43223,61 гривень. Тобто, безпідставно отриманий обвинуваченим розмір пенсії складав суму (165107,51 гривень - 121883,90 гривень) - 43223,61 гривень. Доводи представника цивільного позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими, адже хоча формально ОСОБА_7 до УПФУ не подавалися документи, які підтверджували наявність у нього загального захворювання у період часу з 01.08.2006 по 31.01.2012, однак фактично він мав таке захворювання (що також підтверджується іншою медичною документацією, яка міститься в матеріалах провадження, в тому числі і висновками експертних комісій), відповідно, він мав і право на отримання такого роду пенсії.

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуваний вирок є законним, вмотивованим та обґрунтованим, і підстав для його скасування і постановлення виправдувального вироку, за доводами апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 , представника цивільного позивача ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2018 року, щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4