Справа №591/6974/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/96/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 591/6974/17 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22 червня 2018 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.185 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22 червня 2018 року, в якій він порушує питання про призначення покарання у виді штрафу.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 2 місяців арешту.

Цим же вироком суду постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати в сумі 296,61 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За змістом доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини провадження та доведеність вини, вказує на те, що при призначенні покарання суд не врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме, що він сприяв розкриттю злочину, визнав свою винуватість, відшкодував завдану потерпілий шкоду в повному обсязі, яка претензій до нього не має. Також зазначає, що місцевий суд не в повній мірі врахував характеризуючі його особу дані, зокрема те, що він одружений, виховує двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання, відповідно до висновку органу пробації не потребує цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції. З огляду на викладене, вважає, що суд першої інстанції призначив йому покарання, яке за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 17 листопада 2017 року близько 10-00 год., перебуваючи в приміщенні «Ощадбанку» по пр-ту М.Лушпи, 15 в м. Суми, маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи таємно від оточуючих, викрав мобільний телефон «Алкател» з карткою пам`яті загальною вартістю 865 гривень, які належали ОСОБА_9 , чим завдав потерпілій матеріальних збитків на вказану суму, після чого з місця вчинення злочину зник.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора про законність вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Висновки суду за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 лише в частині призначеного покарання, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Так, у ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною, як однією із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при його розгляді та ухваленні вироку суд першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі.

Мотивуючі своє рішення про призначення ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, сукупність даних, які характеризують особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Так, місцевий суд, дослідженням даних про особу обвинуваченого, встановив, що він є не судимою особою, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має неповнолітню дитину.

Врахував суд і висновок органу пробації, відповідно до якого застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку обвинуваченого, з метою виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень, можливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

До обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції вірно відніс повернення викраденого майна.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції не встановив.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, в тому числі і відсутність у обвинуваченого ОСОБА_6 усвідомлення протиправності характеру вчинених ним дій, положення ст.ст.50,65 КК України, реалізуючі принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч.1 ст.185 КК України у виді двох місяців арешту, мотивувавши своє рішення щодо необхідності призначення саме такого покарання.

Оцінюючи вимоги апеляційної скарги обвинуваченого щодо пом`якшення призначеного судом першої інстанції покарання, колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими й апеляційну скаргу відхиляє з наступних міркувань.

Так, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 доводи щодо мотивів пом`якшення покарання, а саме те, що він повністю визнав свою вину, сприяв розкриттю злочину, розкаявся у вчиненому, спростовуються матеріалами кримінального провадження, оскільки як вбачається з наданих матеріалів в ході судового розгляду ОСОБА_6 свою вину у вчиненому заперечував, зазначаючи, що не мав умислу на викрадення телефону, лише хотів його повернути власнику.

Аргументи обвинуваченого в підтвердження обставин для пом`якшення покарання, зокрема те, що він одружений, має неповнолітню дитину, не судимий, позитивно характеризується за місцем мешкання, позитивний висновок органу пробації, а також відсутність претензій з боку потерпілої ОСОБА_9 , то такі, були предметом оцінки суду першої інстанції та були враховані судом в сукупності з іншими обставинами при визначенні ОСОБА_6 виду та розміру покарання.

При цьому, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для більшого пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , а тому доводи апелянта в цій частині не заслуговують на увагу колегії суддів.

Крім того, доказів того, що обвинувачений виховує двох неповнолітніх дітей, матеріали кримінального провадження не містять.

Відповідно до вимог ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нових злочинів.

Відповідно до приписів ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи викладене, вважати призначене ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.185 КК України у виді 2 місяців арешту надмірно суворим та несправедливим колегія суддів не вбачає, навіть з урахуванням і тих обставин, на які є посилання в його апеляційній скарзі.

Отже, висновок суду, з урахуванням усіх встановлених ним у сукупності обставин щодо розміру та виду покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за законом про кримінальну відповідальність, є достатньо обґрунтованим та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22 червня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

.