Дата документу 12.12.2018 Справа№ 310/6094/17
ЗАПОРІЗЬКІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/6094/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/60/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бердянськ Запорізької області, громадянин України, маючий середню технічну освіту, непрацюючий, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та йому із застосуванням ст. 69 КК України призначене покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосований.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3264 грн. 96 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України за наступних обставин.

9 липня 2017 року приблизно о 1 годині ночі ОСОБА_7 , знаходячись на дитячому майданчику, який розташований біля магазину «Лимон» по вул. Довганюка (колишня Орджонікідзе) 93-Б в м. Бердянськ Запорізької області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_10 , з метою умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, наніс ОСОБА_10 удар клинком ножа в область грудної клітини та другий удар в область лівого передпліччя під час закриття потерпілим ОСОБА_11 від повторного удару ножем), чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини справа з пошкодженням правого шлуночка серця, внутрішньої грудної артерії, гемоперіакард, гемоторакс, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, а також різане поранення лівого передпліччя з пошкодженням міжм`язової артерії, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що потерпілому ОСОБА_10 була надана своєчасна медична допомога.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 124 КК України та призначити йому покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі у межах санкції ст. 124 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтуються на недопустимих доказах.

Зазначає, що 9 липня 2017 року приблизно о 1 годині ночі на нього здійснили напад раніше невідомі йому особи, які відкрито заволоділи належним йому майном, наносячи удари руками, ногами та цеглиною в область голови і тулуба, чим завдали численні тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта № 505 від 3 серпня 2017 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вказує на те, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 він спричинив неумисно, без мети заподіяння йому смерті чи тяжких тілесних ушкоджень, оскільки він лише намагався захистити своє життя під час пограбування, і саме з цією метою дістав з карману ніж, який випадково знаходився при ньому, та розмахуючи ним, намагався не підпустити до себе нападників, під час чого випадково спричинив ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, так як потерпілий знаходився зі всіх нападників найближче до нього і вдарив його в обличчя.

Звертає увагу, що висновки суду не ґрунтуються на показаннях, які суд безпосередньо сприймав під час судового засідання, оскільки окрім свідка ОСОБА_12 , який був серед осіб, що вчинили на нього напад, ніхто в суді першої інстанції допитаний не був.

Також в суді першої інстанції не був допитаний потерпілий та свідок ОСОБА_13 , а тому вважає недопустимими доказами протоколи слідчих експериментів за участі цих осіб, оскільки вони не були допитані безпосередньо в суді та надавали свої пояснення лише слідчому.

Разом з тим, обвинувачений визнає перевищення меж необхідної оборони по відношенню до ОСОБА_10 , оскільки останній був неозброєний та наносив йому тілесні ушкодження руками і ногами.

При призначенні покарання просить взяти до уваги, що він раніше не судимий, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, щиро покаявся у вчиненні злочину, має родину та постійне місце проживання, а також те, що негативні наслідки, окрім шкоди здоров`ю та матеріальної шкоди потерпілому, відсутні, до того ж, сам потерпілий будь-яких претензій не має і просив призначити йому покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при наведенні у вироку декількох обставин, які на думку суду істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дають підстави для застосування ст. 69 КК України, суд першої інстанції не навів мотивів для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Крім того, суд першої інстанції не врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії особливих тяжких злочинів, пов`язаних із замахом на позбавлення життя людини, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також того, що при наявності беззаперечних доказів обвинувачений вину у скоєнні злочину не визнав.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 8 років позбавлення волі, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та розглянувши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, свідків та дослідженими у судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що в день, час та місці, зазначених в обвинувальному акті, він у стані легкого алкогольного сп`яніння прийшов до магазину «Лимон», купив пива та присів на лавці. Поруч нього була компанія раніше невідомих йому чоловіків разом з потерпілим ОСОБА_10 . Через деякий час, між ним та чоловіками почалась розмова, в ході якої одному з чоловіків щось не сподобалось, і він почав його хапати, а ОСОБА_10 наніс удар, через що він впав. Чоловіки почали погрожувати, виражались нецензурною лайкою та бити його, зірвали годинник з руки і кулон, відібрали телефон та 150 гривень. Обвинувачений підвівся, дістав ніж, який був в нього при собі та почав махати ним й кричати, щоб чоловіки відійшли та не чіпали його, проте чоловіки навпаки почали наближатися до нього, один із них з каменем. Захищаючись під час бійки, він ненавмисно наніс ОСОБА_10 удар, коли махав ножем, щоб до нього не підходили. Додатково повідомив, що ймовірно саме у цей момент і спричинив тілесне ушкодження потерпілому, вбивати останнього не намагався.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт того, що обвинувачений наніс тілесні ушкодження потерпілому ножем, проте обвинувачений наполягав на тому, що наміру умисно нанести удар ножем потерпілому та позбавити його життя він не мав.

Позиції захисту зводилась до того, що обвинувачений намагався захистити себе від посягань ОСОБА_10 та інших осіб, які здійснили на нього напад та відкрито заволоділи його майном, наносячи удари руками, ногами та цеглиною в область голови і тулуба, а тому в його діях наявне перевищення меж необхідної оборони.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме у закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Потерпілий ОСОБА_10 до суду першої інстанції не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, і судом першої інстанції було вжито всіх можливих заходів для встановлення його місцезнаходження, а тому за згодою всіх учасників кримінального провадження, судовий розгляд на підставі ст. 325 КПК України проводився без участі потерпілого.

Свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції показала, що коли її подруги зайшли до магазин «Лимон», вона побачила на лавці раніше знайомого ОСОБА_13 , поруч з яким був ОСОБА_10 , якого вона раніше не знала, вони були вдвох та пили пиво. Свідок познайомилась з ОСОБА_10 , після чого з подругами пішла у двір. Приблизно через 2 години вона зібралась йти додому, а її подруги зібрались в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Через деякий час вона почала зі сторони магазину шум, залишила дитину зі знайомою та пішла до магазину. Підійшовши, свідок побачила, що ОСОБА_10 сидить на лавці понад дорогою у крові із ножовим пораненням у грудях. Поруч з ним були ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та її подруги. Потім ОСОБА_14 на землі побачила чоловіка без свідомості, у якого все обличчя було у крові, біля нього лежав ніж і вона зрозуміла, що саме цей чоловік наніс ножові поранення ОСОБА_10 , однак того, хто саме наніс тілесні ушкодження обвинуваченому, їй невідомо.
Свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції показав, що він почув крики про допомогу, коли йшов до магазину. Коли він підійшов, то побачив багато людей, і хтось з них кричав, що у хлопця пробиті легені та необхідно викликати швидку. ОСОБА_10 сидів на лавці біля магазину «Лимон», якийсь хлопець ганчіркою затикав йому рану. ОСОБА_7 лежав неподалік, все обличчя у нього було в крові, а поруч лежав ніж та якесь сміття. Свідок зрозумів, що ОСОБА_7 наніс поранення ОСОБА_10 , і коли він спитав про те, що трапилося, то ОСОБА_12 відповів йому, що вдарили ножем ні за що. Додатково повідомив, що не знає, хто саме побив обвинуваченого.
Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показав, що 9 липня 2017 року він, як лікар швидкої медичної служби прибув на виклик до магазину «Лимон», потерпілим був чоловік приблизно 27 років, який лежав на лавці біля магазину. Вказаний чоловік був у свідомості, блідий і в холодному поту, із колото-різаною раною в області серця, мав кровотечу, був у тяжкому стані, а тому пояснити нічого не зміг. Крім того, у траві лежав ще один чоловік, його лице було у крові, був у свідомості та нічого не говорив.
Свідок ОСОБА_17 в суді першої інстанції показала, що 8 липня 2017 року о 21 годині вона побачила на лавці біля магазину «Лимон» ОСОБА_18 , після чого з подругою скупилась в магазині та пішла у двір. Приблизно о 23 годині, вони знову пішли до магазину, біля якого зустріли ОСОБА_14 , а ОСОБА_13 та ОСОБА_18 сиділи окремо, обвинуваченого вона там не бачила. Потім свідок разом з подругами пішли у двір, де провела кілька годин. Коли вони йшли додому та проходили повз магазина «Лимон», на лавці побачили ОСОБА_18 , який знаходився у напівлежачому положенні, у нього були ножові поранення в області грудної клітини. Зі слів свідок зрозуміла, що на ОСОБА_18 напав чоловік, який лежав в траві і був у крові, він дихав, але його очі були закриті, до того ж поруч з ним лежав ніж. Додатково повідомила, що обставин бійки вона не бачила.
Свідок ОСОБА_19 в суді першої інстанції показала, що 9 липня 2017 року о 1 год. 30 хв. вона, як лікар швидкої медичної служби прибула на виклик до магазину «Лимон», потерпілим був чоловік, який лежав на газоні. У вказаного чоловіка був різкий запах алкоголю з роту та наявні тілесні ушкодження. Він намагався говорити, виправдовувався, що це не він і що його неправильно зрозуміли. Вказаного чоловіка було доставлено до травмпункту з черепно-мозковою травмою.
Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції показав, що 8 липня 2017 року приблизно о 22 годині він зустрівся з ОСОБА_18 та ОСОБА_13 випити пива біля магазину «Лимон». ОСОБА_18 пішов до магазину, біля якого в нього сталася сутичка із ОСОБА_7 . Вважає, що конфлікт трапився через те, що обвинувачений йшов з магазина, і не розійшовся з потерпілим, оскільки вони не надали один одному дорогу та зіткнулись. Обвинувачений та потерпілий стояли й розмовляли, потім свідок відволікся та побачив вже як ОСОБА_7 убирав ніж, який був у крові потерпілого. ОСОБА_18 присів та всі кинулись до нього. Коли вони підбігли, то обвинувачений вже відійшов, а ОСОБА_13 побачив у нього в руках ніж. ОСОБА_18 стікав кров`ю і його поклали на лавку. ОСОБА_13 заламав обвинуваченого та вибив у нього ніж. Свідок бачив, як ОСОБА_13 вдарив ОСОБА_7 один раз коліном, а безпосередньо свідок влучив обвинуваченому по обличчю. Додатково повідомив, що не бачив, щоб у ОСОБА_7 відбирали майно, і вдарили останнього лише після того, як він наніс ножове поранення ОСОБА_18 .
Показання свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та із дослідженими судом першої інстанції документами.
Підстав не довіряти показанням свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку свідків.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з дослідженого протоколу огляду місця події від 9 липня 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка місцевості біля магазину «Лимон» за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Довганюка 93-Б. Під час огляду було виявлено та вилучено складний ніж коричневого кольору у розкладеному вигляді, на рукоятці та лезі якого виявлено речовину бурого кольору, а також було виявлено і вилучено сліди речовини бурого кольору з певних ділянок вказаної місцевості (т. 2, а.с. 3-11).

З висновку експерта № 503 від 15 серпня 2017 року вбачається, що у потерпілого ОСОБА_10 виявлено проникаючого колото-різане поранення грудної клітини справа с пошкодженням правого шлуночка серця, внутрішньої грудної артерії, гемоперіакард, гемоторакс, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, а також різане поранення лівого передпліччя з пошкодженням міжм`язової артерії, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Вказані пошкодження виникли від травмуючої дії предмету, що володіє колючо-ріжучими властивостями, можливо клинком ножа, з напрямком травмуючої сили спереду назад, зліва направо, зверху вниз з точкою прикладення в області 6-го міжребір`я (т. 2, а.с. 16-17).

З протоколу огляду місця події від 9 липня 2017 року вбачається, що під час огляду було оглянуто та вилучено належні потерпілому ОСОБА_10 речі, на яких було виявлене сліди речовини бурого кольору (т. 2, а.с. 22).

З дослідженого судом першої інстанції протоколу проведення слідчого експерименту від 28 липня 2017 року та відеозапису до нього вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 продемонстрував, за яких обставин він отримав ножові поранення від обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так, в ході слідчого експерименту ОСОБА_10 пояснив, що 9 липня 2017 року приблизно о 1 год. 25 хв. він сидів із ОСОБА_13 на лавці, яка розташована на дитячому майданчику біля магазину «Лимон». Обвинувачений, якого він раніше не знав, стояв на дитячому майданчику на відстані 7-8 метрів та щось казав на його адресу. Йдучи до магазину, потерпілий зупинився біля обвинуваченого та спитав про те, в чому проблема та чи знайомі вони. На це обвинувачений дістав ніж та стоячи навпроти потерпілого, безпричинно наніс йому удар в область грудної клітини зліва, а коли потерпілий поклав руку на місце поранення, обвинувачений повторно наніс удар, але попав у передпліччя (т. 2 а.с. 36-39, 63).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 28 липня 2017 року та відеозапису до нього вбачається, як свідок ОСОБА_12 продемонстрував, за яких обставин обвинувачений ОСОБА_7 наніс ножові поранення потерпілому ОСОБА_10 .

Так, в ході слідчого експерименту ОСОБА_12 пояснив, що 9 липня 2017 року він зустрівся з потерпілим та ОСОБА_13 , вони сиділи на території дитячого майданчику біля магазину «Лимон», обвинувачений сидів на лавці один, конфлікту з останнім у них не було. Пізніше потерпілий направився до магазину, проте не дійшов до нього, оскільки зупинився з обвинувачений, який йшов на зустріч. Потерпілий та обвинувачений почали розмовляти, а ОСОБА_12 побачив вже той момент, коли обвинувачений відводив руку з ножем від грудної клітини потерпілого після завдання удару. Після цього, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підбігли до обвинуваченого, ОСОБА_13 вибив у обвинуваченого ніж та повалив його на землю. Додатково пояснив, що забирати ніж та бити обвинуваченого вони почали вже після того, як він вдарив потерпілого ножем (т. 2, а.с. 41-44, 63).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 27 липня 2017 року та відеозапису до нього вбачається, як свідок ОСОБА_13 продемонстрував, за яких обставин обвинувачений ОСОБА_7 наніс ножові поранення потерпілому ОСОБА_10 .

Так, в ході слідчого експерименту ОСОБА_13 пояснив, що він разом з потерпілим сидів на території дитячого майданчику біля магазину «Лимон», та пив пиво. Через деякий час потерпілий пішов до магазину, де між ним та обвинуваченим трапився конфлікт, під час якого обвинувачений вдарив потерпілого ножем в грудну клітину. Після цього ОСОБА_13 та ОСОБА_12 підбігли до обвинуваченого та почали вибивати у нього ніж, а ОСОБА_13 двічі вдарив обвинуваченого коліном в область голови (т. 2, а.с. 46-49, 64).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 1 серпня 2017 року та відеозапису до нього вбачається, як обвинувачений ОСОБА_7 продемонстрував, за яких обставин він спричинив тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_10 .

Так, в ході слідчого експерименту ОСОБА_7 пояснив, що 9 липня 2017 року він пив пиво на лавочці біля магазину «Лимон», де до нього підійшли чотири чи п`ять раніше незнайомих йому чоловіків. Вони також сіли на лавочку та випивали. Між ними зав`язалась розмова, під час якої одному з чоловіків щось не сподобалось і він почав ображати його нецензурною лайкою та зірвав з нього кулон. Після цього один з чоловіків наніс йому удар в область голови. Відразу після цього до нього почали наближатись чоловіки, і він дістав з карману складний ніж, зігнув праву руку в ліктьовому суглобі та почав відмахуватись ним від чоловіків і казати, щоб вони від нього відстали. Додатково повідомив, що спеціальну нікому ушкодження не наносив, проте міг комусь нанести поранення під час захисту (т. 2, а.с. 58-63).

З висновку експерта № 502 від 18 серпня 2017 року вбачається, що в показах потерпілого ОСОБА_10 , наданих ним під час проведення слідчого експерименту від 28 липня 2017 року, повністю відображенні обставини та механізм виникнення тілесних ушкоджень, які мали місце в нього (т. 2, а.с. 65-66).
З висновку експерта № 501 від 18 серпня 2017 року вбачається, що покази свідка ОСОБА_13 , надані ним під час проведення слідчого експерименту від 27 липня 2017 року, відповідають обставинам і механізму виникнення пошкоджень грудної клітини у потерпілого ОСОБА_10 , виявлених при проведенні судово-медичної експертизи (т. 2, а.с. 67-68).

З висновку експерта № 504 від 18 серпня 2017 року вбачається, що в показах обвинуваченого ОСОБА_7 , наданих ним під час проведення свідчого експерименту 1 серпня 2017 року, відсутній навіть натяк про механізм виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 , а враховуючи направлення ранового каналу та положення руки ОСОБА_7 під час тримання ножа на слідчому експерименті, нанесення ушкоджень потерпілому при вказаних обставинах є неможливим (т. 2, а.с. 69-70).

З висновку експерта № 1460 від 3 серпня 2018 року вбачається, що у вилучених під час огляду місця події змивах, встановлена наявність крові, походження якої не виключається від ОСОБА_7 , ОСОБА_10 чи ОСОБА_13 (т. 2, а.с. 74-75).

З висновку експерта № 1459 від 3 серпня 2017 року вбачається, що у наданих на дослідження речах ОСОБА_7 встановлена наявність крові, що не виключає змішання крові ОСОБА_10 з кров`ю ОСОБА_7 та (або) ОСОБА_13 , за наявності у останніх тілесних ушкоджень з зовнішньою кровотечею на момент події (т. 2, а.с. 77-79).

З висновку експерта № 452 від 17 серпня 2017 року вбачається, що на руків`ї та клинку ножа, наданому на дослідження, встановлена наявність крові, походження якої від ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та (або) ОСОБА_13 , за наявності у останніх тілесних ушкоджень з зовнішньою кровотечею не виключається (т. 2, а.с. 80-83).

З висновку експерта № 1581 від 30 серпня 2017 року вбачається, що у наданих на дослідження речах ОСОБА_10 встановлена наявність крові, походження якої не виключається від ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , за наявності у останніх тілесних ушкоджень з зовнішньою кровотечею на момент події (т. 2, а.с. 84-86).

З висновку № 13-438 від 27 липня 2017 року вбачається, що на наданих на дослідження речах ОСОБА_10 маються пошкодження, які могли бути утворені в результаті дії клинка наданого на дослідження ножа (т. 2, а.с. 97-105).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 , і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що були вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів у суду першої інстанції були відсутні.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну оцінку.
Враховуючи спосіб нанесення тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, інтенсивність і силу ударів, кількість та локалізацію поранень, які потерпілому завдані у життєво важливі органи, а також поведінку винного, будь-яких розумних сумнівів у тому, що при вчиненні злочину ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на вбивство, тобто бажав настання смерті потерпілого ОСОБА_10 , немає.
Безпідставними також є й доводи апеляційної скарги обвинуваченого про нанесення потерпілому ударів ножем при перевищенні меж необхідної оборони.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань, встановлене ч. 3 ст. 27 Конституції України.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
До того ж, стан необхідної оборони існує протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

З огляду на ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Колегія суддів зазначає, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому, констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, тобто замаху на умисне вбивство, і з цією позицією суд апеляційної інстанції повністю погоджується.

Суд першої інстанції навів переконливі аргументи на обґрунтування такого висновку, тому колегія суддів визнає його правильним та вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що його дії охоплюються складом злочину, відповідальність за який передбачена ст. 124 КК України - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищенні меж необхідної оборони, такими що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Якщо ж наслідки у вигляді смерті людини не настали з причин, незалежних від волі винної особи, то такі дії слід кваліфікувати як замах на вказаний злочин, який може бути вчинений лише за наявності прямого умислу.

Проте, на відміну від замаху на умисне вбивство, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 124 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, показання свідків та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що факт вчинення потерпілим ОСОБА_10 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_7 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого, а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстави для виникнення стану необхідної оборони у обвинуваченого були відсутні.
Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він хоча і не визнав своєї вини у вчиненому злочині, зазначаючи що умислу на вбивство не мав, однак, не заперечував того, що завдав ОСОБА_10 удар ножем в область грудної клітини, однак зробив це розмахуючи ножем під час захисту від нападу, проте версія обвинуваченого щодо нападу на нього зі сторони потерпілого ОСОБА_10 та інших осіб не підтверджена жодним із досліджених судом доказів.
На користь вказаної версії обвинуваченого також не свідчить і те, що всі особи, яких звинувачує ОСОБА_7 у здійсненні на нього нападу залишились на місці події, дочекались приїзду швидкої допомоги, не намагались зникнути з місця скоєння злочину, а також те, що жоден зі свідків не зазначає про здійснення якого-небудь нападу на ОСОБА_7 , в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які підтвердження того, що у обвинуваченого взагалі було при собі майно, нібито викрадене потерпілим та іншими особами.

Разом з тим, показання свідків сходяться у тому, що обвинувачений почав наносити удари потерпілому безпричинно, в ході раптово виниклого конфлікту з підстав, які одним свідкам були невідомі, а на думку інших полягали у тому, що обвинувачений та потерпілий не надали один одному дорогу і зіткнулись.
Також не знайшли свого підтвердження показання обвинуваченого в частині того, що його били руками, ногами та цеглиною з метою заволодіння належним йому майном, і вже після цього він дістав ніж та почав розмахувати ним для захисту свого життя та майна, у зв`язку з чим колегія суддів критично оцінює таку версію обвинуваченого, і вважає, що його показання є лише позицією захисту, яка має на меті уникнення від кримінальної відповідальності за замах на вчинення особливо тяжкого злочину та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів, оскільки показання обвинуваченого не тільки не підтверджуються показаннями свідків, а й навпаки повністю спростовуються ними.
Суд першої інстанції надав об`єктивну оцінку показанням свідка ОСОБА_12 , який категорично зазначив, що саме він разом з ОСОБА_13 намагались вибити ніж у обвинуваченого та вдарили його після того, як той спричинив удар ОСОБА_10 ножем.
Ці показання повністю узгоджуються з тією версією розвитку подій, яка була продемонстрована потерпілим ОСОБА_10 , свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 під час проведення слідчих експериментів за їх участі, до того ж, з висновків експертів № 501 та № 502 від 18 серпня 2017 року вбачається, що саме ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , на відміну від ОСОБА_7 , на слідчих експериментах продемонстрували дійсні обставини та механізм виникнення пошкоджень грудної клітини у потерпілого.

Натомість, доказами у справі повністю спростовано доводи ОСОБА_7 про його захист та вчинення удару навідмаш рукою, в якій був ніж, оскільки з висновку експерта № 504 від 18 серпня 2017 року вбачається, що в показах обвинуваченого ОСОБА_7 , наданих ним під час проведення свідчого експерименту, відсутній навіть натяк про механізм виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 , а враховуючи направлення ранового каналу та положення руки ОСОБА_7 під час тримання ножа на слідчому експерименті, нанесення ушкоджень потерпілому при вказаних обставинах є неможливим.
З огляду на фактичні обставини справи, вбачається що конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 розпочався раптово, жодних неправомірних дій по відношенню до обвинуваченого потерпілий не вчиняв, інші присутні під час цього особи не бачили підстав для необхідності втрутитись до конфлікту, що у сукупності свідчить про відсутність реальної загрози з боку потерпілого та інших присутніх на місці події осіб для обвинуваченого.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання та вважає, що обставини даної справи не давали підстав для висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, яке б виправдало вчинення замаху на заподіяння смерті потерпілому.
Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 51-646км18, постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 51-3258км18, постанові Верховного Суду від 6 вересня 2018 року у справі № 51-1747км18, постанові Верховного суду від 25 вересня 2018 року № 51-2889км18.
З огляду на фактичні обставини справи та наявні у справі докази не встановлено, від якого саме суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання захищався обвинувачений шляхом заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння.
З досліджених судом доказів є очевидним, що дійсно у обвинуваченого та потерпілого виникла та існувала конфліктна ситуація, в ході якої обвинувачений, об`єктивно не перебуваючи у стані необхідної оборони умисно, діючи на ґрунті особистих неприязних відносин, заподіяв потерпілому умисні тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння.

З огляду на вищенаведені докази та обставини, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних, допустимих та достовірних доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, яке на думку сторони захисту є суворим, а на думку прокурора є м`яким і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, визнав щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, вибачення перед потерпілим та думку останнього про можливість призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі як обставини, що пом`якшують покарання, визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Проте, суд не в достатній мірі врахував особливу небезпеку вчинених обвинуваченим дій, бажання спричинити шкоду потерпілому та розправитися з ним, про що свідчать дії ОСОБА_7 , які полягали у нанесенні двох ударів ножем, якими він спрямовував знаряддя злочину безпосередньо у місце розташування життєво важливих органів потерпілого - грудну клітину, наслідки його діяння у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння, перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, а також те, що ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину фактично не визнав, намагався своїми недостовірними показаннями змінити кваліфікацію його суспільно небезпечних дій на більш м`яке кримінальне правопорушення і пом`якшити покарання, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільнення від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

У відповідності до ст. 69 КК України за наявністю кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України більш м`якого покарання, ніж передбачено законом є необґрунтованими, оскільки обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, вину не визнав, а обставини, які були визнані такими, що пом`якшують покарання, у своїй сукупності істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

До того ж, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції взагалі не мотивував те, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Відповідно до абз. 1 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», наведений у ч. 1 ст. 66 КК України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

В порушення вказаних вимог, суд першої інстанції не мотивував, чому він визнав щире каяття, вибачення перед потерпілим та думку останнього щодо можливості призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі як обставини, що пом`якшують покарання, тим більше, що як на стадії досудового розслідування так і під час судового розгляду, обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнавав.
Разом з тим, судова колегія також не погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо без призначення йому покарання, пов`язаного з його реальним відбуванням в місцях позбавлення волі і вважає, що з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого, відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України до призначеного йому покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує, що він вчинив закінчений замах на умисний особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я, вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, перебував у стані алкогольного сп`яніння, його безпосередні дії, які полягали у нанесенні двох ударів ножем, один з яких був нанесений у місце розташування життєво важливих органів потерпілого - грудну клітину, а іншій потрапив у передпліччя лише через захисні дії потерпілого, наслідки його діяння у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також те, що обвинувачений відшкодував потерпілому матеріальну та моральну шкоди, у зв`язку з чим у потерпілого відсутні до обвинуваченого будь-які претензії.

Зазначене свідчить про те, що покарання, яке не пов`язане з його реальним відбування, не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст. 69, 75 КК України відсутні.
Колегія суддів частково погоджується з доводами прокурора, та вважає, що покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі, з його реальним відбуванням, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2018 року, задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня фактичного затримання засудженого.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3