У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2017 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК Українидо покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Вироком суду також вирішено питання щодо речового доказу у провадженні.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2017 року без змін.

Як установив суд, 25 вересня 2016 року приблизно о 01:30 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у «Снопківському парку» на вул. Стуса у м. Львові, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, завдавши кілька ударів руками в голову потерпілій ОСОБА_7 , вирвав у неї з рук мобільний телефон «ІPhone 5s» вартістю 8500 грн, із сім карткою мобільного оператора «Лайф» вартістю 20 грн, на рахунку якої були гроші в сумі 65 грн, та чохлом вартістю 100 грн, усього на суму 8685 грн, і утримуючи викрадене намагався втекти з місця події, однак свій умисел до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки відразу на місці був затриманий перехожими громадянами.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 виклав вимогу про скасування вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості. На думку захисника суди не врахували повною мірою всіх обставин, які мають значення та дійшли необґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства.

Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.
Відповідно до положень статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як вбачається зі змісту ст. 75 КК України, застосування закріплених у ній правил допустимо лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
У цьому провадженні таких підстав судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.
Судом першої інстанції при призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 повною мірою враховано тяжкість вчиненого злочину, що відповідно до ст. 12 КК України єтяжким, дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, не працює, характеризується за місцем проживання задовільно, має на утриманні неповнолітню дитину дружини.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, суд дійшов правильного висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства. Водночас суд, зваживши на вказані обставини, обрав йому мінімальнепокарання відповідно до санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали при перегляді вироку суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши всі доводи, викладені в апеляційній скарзізахисника ОСОБА_6 , навів мотиви, з яких він визнав їх неспроможними, і відхилив аргументи сторони захисту.
Судами першої та апеляційної інстанцій правильно не враховано як пом`якшуючу обставину щире каяття, оскільки засуджений вину у вчиненому визнав частково та заперечував щодо застосування насильства відносно потерпілої.
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що засуджений ніде не працював, суспільно корисною працею не займався, що ставить під сумнів перебування на його утриманні неповнолітньої дитини дружини.
Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі є необхідним й достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових злочинів. Правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість немає. Тому відсутні підстави для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, про що йдеться в поданій касаційній скарзі.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3