Ухвала
15 травня 2018 року

м. Київ
справа № 383/1020/14-к
провадження № 51-239км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
особи, кримінальне провадження
щодо якої закрито ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора ОСОБА_10 про передачу кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у порядку ч. 2 ст. 434-2 КПК України.
Зміст оскаржених судових рішень та клопотання
У клопотанні прокурор ОСОБА_10 вказує, що зазначене кримінальне провадження містить виключну правову проблему, покликаючись на те, що Верховним Судом надавались різні за змістом висновки щодо дотримання апеляційним судом вимог ст. 23 КПК України. Зокрема, указує на постанови Другої судової палати Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного кримінального суду (справи №№ 522/18427/14 та 433/3131/15-к) та протилежне, на думку прокурора, рішення цієї ж палати (справа № 473/5601/14-к).
Заслухавши доповідь судді, думки прокурора, який підтримав подане клопотання, ОСОБА_6 та її захисника, які заперечували проти задоволення клопотання, потерпілої та її представника, котрі поклалися на розсуд суду, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Мотиви суду
У відповідності з вимогами ч. 5 ст. 434-1 КПК України суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
З долучених до клопотання прокурора судових рішень убачається, що у рішеннях по справах (№№ 522/18427/14 та 433/3131/15-к) суд касаційної інстанції визнав незаконними рішення апеляційних судів, оскільки суд апеляційної інстанції без дослідження доказів та допиту свідків дав цим доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції. У справі (№ 473/5601/14-к) ухвала апеляційного суду була залишена без змін, а касаційна скарга прокурора без задоволення. Однак з постанови Верховного Суду від 22 лютого 2018 року (справа № 473/5601/14-к) вбачається, що прокурор оскаржував судові рішення в цьому кримінальному провадженні з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки, на його думку, висновки апеляційного суду були незаконними, необґрунтованими та такими, що не давали підстав для скасування вироку місцевого суду та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Таким чином твердження прокурора в клопотанні про те, що Верховним Судом висловлено дві різні позиції з приводу неоднакового застосування принципу безпосередності дослідження доказів, не ґрунтується на долучених до клопотання судових рішеннях.
Не наведено у клопотанні прокурора даних, які б свідчили про те, що справа щодо ОСОБА_6 містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
За таких обставин у задоволенні клопотання прокурора про передачу кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 5 ст. 434-1, ст. 434-2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_10 про передачу кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3