Справа № 136/142/18
Провадження №11-кп/772/924/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 жовтня 2018 року м. Вінниця

Апеляційного суду Вінницької області
в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

судів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянув «23» жовтня 2018 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань
№ 0000330 від 01.12.2017 року від по обвинуваченню

ОСОБА_6 ,
народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,
українця, громадянина України,
раніше судимого:
-23.11.2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.ч.1,2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на пдставі ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,
у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України.

За участю сторін кримінального провадження
прокурора: ОСОБА_7
обвинуваченого : ОСОБА_6

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 29 травня 2018 року, -
В с т а н о в и в:

Згідно вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 29 травня 2018 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточну міру покарання призначити ОСОБА_6 у виді 3 років позбавлення волі.

Вирішена доля речових доказів.

Судом встановлено, що 07.11.2017 року близько 23:50 год. ОСОБА_6 знаходячись в будинку громадянина ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час раптово виниклої суперечки із ОСОБА_10 , безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок, незважаючи на існуючі правила і норми поведінки в суспільстві, безпричинно, з хуліганських мотивів, що супроводжувались особливою зухвалістю, яка виразилась у нанесенні тілесних ушкоджень, завдав останньому один удар ногою в обличчя, внаслідок чого ОСОБА_10 впав на землю. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_11 почав наносити удари кулаками рук по різним частинам тіла та обличчю ОСОБА_10 до того моменту коли у бійку втрутився ОСОБА_12 та припинив протиправні дії ОСОБА_6 . Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 знаходячись уже в будинку ОСОБА_13 по АДРЕСА_3 , безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок, незважаючи на існуючі правила і норми поведінки в суспільстві, безпричинно, з хуліганських мотивів, що супроводжувались особливою зухвалістю, яка виразилась у нанесенні тілесних ушкоджень, завдав останньому декілька ударів ногою по тілу, внаслідок чого ОСОБА_10 впав на землю та став хрипіти, після чого ОСОБА_6 припинив свої протиправні дії відносно ОСОБА_10 . Вказаними діями потерпілому ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травма грудної клітки - закритий перелом 11-го ребра праворуч, посттравматичного пульмоніту, що належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки за своїм характером спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Не погодившись із вироком суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи юридичної кваліфікації вчиненого ОСОБА_6 злочину, ставить питання про скасування вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 29.05.2018 року, в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років обмеження волі.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23.11.2017 року за ч.1,2 ст. 185 КК України виконувати самостійно.
В решті вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що суд ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_6 порушив вимоги роз`яснень постанови пленуму Верховного суду України №7 від 24.10. 2003 року « Про практику призначення судами кримінального покарання».
Прокурор зазначає, що коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до винесення вироку в першій справі іншій злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається, за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечив проти апеляційної скарги прокурора, міркування прокурора про незаконність вироку щодо ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Європейський суд з прав людини зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю є обґрунтованими.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.296 КК України - є правильною та в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється.

Кримінальна справа розглядалась відповідно до ст. 349 ч.3 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового розгляду суд, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи , які ніким не оспорювались.

Частиною третьою ст.349 КПК України передбачено право суду, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини у апеляційному порядку.
Судом першої інстанції з`ясовувалось чи правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового розгляду зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи та розмір цивільного позову в апеляційному порядку.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому злочині визнав в повному обсязі та щиро розкаявся у скоєному.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції особливої частини КК України, що передбачає покарання за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч. 1 ст. 66 КК України, однак визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку. Суд має дослідити, яким чином така обставина, як наявність позитивної характеристики знижує суспільну небезпеку злочину чи суспільну небезпеку особистості злочинця. Досліджуючи дані про особу, суд повинен з`ясувати вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан тощо.
Також згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як ними самими, так і іншими особами.
Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання є справедливим та обґрунтованим, яке ґрунтується на вимогах закону, та призначене у повній відповідності з вимогами ст. 65 КК України є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Учасниками судового процесу не оспорюється правильність кваліфікації дій та доведеність винуватості обвинувачених, разом з тим вирок підлягає зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність на підставі ст. 409, ст. 413 КПК України.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 70 КК України та роз`яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до винесення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 раніше судимий вироком Вінницьким міського суду Вінницької області від 23.11.2017 року за ч.1,2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
Кримінальне правопорушення за даним вироком він вчинив до ухвалення щодо нього вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 29.05.2018 року.
За таких обставин, кожен вирок повинен виконуватись самостійно.

Згідно вимог 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 зазначених вимог закону не дотримався, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 418 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 25 травня 2018 року щодо ОСОБА_6 змінити, в зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
Вважати засудженим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.296 КК України до 2 років обмеження волі.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23.11.2017 року за ч.1.2 ст. 185 КК України виконувати самостійно.
В решті вирок суду залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_6 в той самий строк з моменту отримання ним копії судового рішення

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .