Ухвала
6 липня 2018 року

м. Київ
справа № 1-11/04
провадження № 51- 1297 зпв 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд судових рішень щодо нього постановлених Верховним Судом України,
встановив:
Вироком Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2004 року ОСОБА_4 засуджено за: ч. 4 ст. 185 Кримінального Кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років; п. 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі; ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 70 КК ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Верховний Суд України ухвалою від 6 травня 2004 року вказаний вирок залишив без зміни.
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Верховного Суду України від 6 травня 2014 року та вироку Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2004 року щодо нього на підставі п. 1 ч. 1 ст. 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, у зв`язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї ж самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Ухвалами судді Верховного Суду України від 11 та 13 грудня 2017 року відкрито провадження та витребувано матеріали кримінальної справи.
Пізніше, згідно із розпорядженням керівника апарату Верховного Суду України від 26 грудня 2017 року № 398/0/19-17, виданого на підставі пунктів 1, 6 параграфу 3 розділу 4 «Перехідні положення» Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 передано до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
23 червня 2018 року на адресу Касаційного кримінального суду Верховного Суду від засудженого ОСОБА_4 надійшли доповнення до раніше поданої ним заяви про перегляд судових рішень щодо нього Верховним Судом України, в яких він фактично просить переглянути судові рішення з інших підстав, ніж зазначено в його заяві, а саме на підставі п. 3 ч. 1 ст. 445 КПК, в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, у зв`язку з невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.
Враховуючи те, що у своїх доповненнях засуджений ОСОБА_4 наводить іншу правову підставу для перегляду судових рішень, ніж та, що була зазначена у раніше поданій ним заяві, колегія суддів вважає, що по суті засуджений подав не доповнення, а нову заяву про перегляд судових рішень.
Проте така заява не може бути предметом розгляду Верховного Суду з огляду на таке.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII(далі - Закон), яким внесено зміни до Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК) та виключено з тексту цього Кодексу главу 33.

Відповідно до пункту 1 параграфу 3 розділу 4 Закону заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, передаються до Касаційного кримінального суду й розглядаються за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом.
Однак такий порядок не може бути застосований до заяв, які подані після набрання чинності зазначеним Законом, оскільки згідно з ч. 1 ст. 5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Тобто на час звернення засудженого з відповідною заявою відсутні процесуальний порядок і повноваження Верховного Суду щодо її розгляду.
Отже, враховуючи, що з заявою про перегляд судового рішення Верховним Судом з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 445 КПК, в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, засуджений ОСОБА_4 звернувся після втрати чинності главою 33 КПК, ця заява не може бути предметом розгляду Верховного Суду і підлягає поверненню.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, ч. 1 ст. 5, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд вироку Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2004 року та ухвали Верховного Суду України від 6 травня 2014 року щодо нього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 445 КПК (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII)повернути.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5 ?єва