Постанова Іменем України

05 червня 2018 р.

м. Київ
справа № 360/1378/16-к провадження № 51-2329км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у закритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000554, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красносілля Володимирецького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бородянського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 156 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 6 років.
Термін відбування покарання визначено рахувати з дня затримання 09 червня 2016 року; строк попереднього ув`язнення з 09 червня 2016 року до 31 серпня 2016 року зараховано у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року вирок залишено без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення з 01 вересня 2016 року по 22 червня 2017 року зараховано у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За вироком суду ОСОБА_6 засуджений за те, що він, 07 червня 2016 року в період з 01-ї до 04-ї год, знаходячись за місцем проживання у будинку АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив розпусні дії відносно малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування судових рішень відносно нього та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України. Посилається на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, порушення вимог кримінального процесуального закону. Засуджений зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції не надали належної оцінки доказам у кримінальному провадженні та не звернули уваги, що такі докази не доводять його винуватість у кримінальному правопорушенні, а натомість свідчать про відсутність події злочину. Крім того, зазначає, що судом не було встановлено дійсні обставини справи, не доведено сексуальний характер його дій, що вказує на відсутність складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. Вказує на те, що показання представника потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є недопустимими доказами, оскільки є показаннями з чужих слів, а саме зі слів потерпілої ОСОБА_8 , а інші докази є неналежними, оскільки не містять даних, які підлягають доказуванню. Вважає, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить вимогу про скасування судових рішень відносно засудженого ОСОБА_6 . Вказує на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, порушення вимог кримінального процесуального закону. Посилається на упередженість суду, який фактично поклав на ОСОБА_6 обов`язок доказування своєї невинуватості. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у кримінальному провадженні з точки зору їх допустимості і належності, а також достатності для доведення винуватості засудженого. Вказує, що апеляційний суд залишив поза увагою наведені порушення, а, крім того, формально розглянув кримінальне провадження, оскільки послався в ухвалі на окремі докази, які безпосередньо не досліджував в судовому засіданні. Також апеляційний суд не звернув уваги на недопустимість доказу - відеозапису допиту ОСОБА_6 як підозрюваного, оскільки саме фіксування здійснено не слідчим, а також у відсутність захисника, проведення цієї слідчої дії не було внесено до реєстру матеріалів досудового розслідування і не було відкрито стороні захисту, цей доказ не досліджувався судом першої інстанції. Захисник вважає, що досліджені судом докази свідчать про відсутність події злочину. Крім того, зазначає, що судом не було встановлено дійсні обставини справи, не доведено сексуальний характер його дій, що вказує на відсутність складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. Вказує на те, що показання представника потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є недопустимими доказами, оскільки є показаннями з чужих слів, а саме зі слів потерпілої ОСОБА_8 , а інші докази є неналежними, оскільки не містять даних, які підлягають доказуванню. Вважає, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений підтримав доводи касаційних скарг та вважав, що судові рішення підлягають скасуванню, а кримінальне провадження закриттю.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційних скарг та вказувала на необхідність залишення судових рішень без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Натомість, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
З матеріалів кримінального провадження видно, що доводи касаційних скарг засудженого та захисника про незаконність вироку відносно ОСОБА_6 аналогічні доводам, на які вони посилалися в своїх апеляційних скаргах.
Спростовуючи доводи апеляційних скарг засудженого та захисника щодо необгрунтованості засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 156 КК України, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям ОСОБА_6 .
Погоджуючись із висновками місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні розпусних дій відносно малолітньої особи за встановлених судом обставин, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що вина засудженого підтверджується показаннями потерпілої, свідків, даними протоколів, висновками експертиз, іншими доказами. З цим висновком погоджується і суд касаційної інстанції з огляду на таке.

Хоча суд апеляційної інстанції помилково послався в ухвалі на DVD-диск, що містить відеозапис із допитом ОСОБА_6 як підозрюваного, який відповідно до положень ч. 4 ст. 95 КК України не може бути використаний як доказ у кримінальному провадженні, його висновок про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції є правильним.

Зокрема, суд першої інстанції обгрунтовано приділив особливу увагу показанням малолітньої потерпілої, наданим нею під час її допиту слідчим суддею в порядку ч. 1 ст. 225 КПК України та під час судового слідства за участю педагога-психолога, оскільки у кримінальних провадженнях щодо злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи саме показання потерпілого нерідко відіграють вирішальну роль.
Оцінивши ці показання у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, суд правильно дійшов висновку про те, що хоча потерпіла в силу свого віку не усвідомлювала характер злочинних дій ОСОБА_6 , що посягали на її статеву недоторканість, однак детально описала дії засудженого.
Правдивість показань потерпілої підтверджуються й іншими доказами. Зокрема, висновком комісійної судово-психологічної експертизи № 244 від 22.06.2016 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_8 внаслідок свого малолітнього віку може і здатна правильно сприймати лише зовнішню, фактичну сторону обставин, що мають значення по справі, та давати щодо них відповідні показання; вона не могла внаслідок свого малолітнього віку розуміти зміст і значення скоєних відносно неї дій та чинити опір при посяганні на її статеву недоторканість; вона не виявляє ознак підвищеного впливу зі сторони емоційно-значимих для неї осіб; їй не притаманні такі індивідуально-психологічні особливості, які б мали вплив на її поведінку під час скоєння відносно неї правопорушення, в тому числі і схильності до вираженого фантазування.
З показань представника потерпілої ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_11 видно, що одразу ж після події злочину потерпіла розповіла їм про те, що ОСОБА_6 роздягнув її та показувала, як він торкався її в області статевих органів та робив боляче своїм животом, про що потім просив не розповідати мамі.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 97 КПК України суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.
З урахуванням того, що в цьому кримінальному провадженні потерпілою є чотирирічна дитина, суд обґрунтовано, згідно із зазначеною нормою процесуального закону визнав дані, що були отримані завдяки цим показанням допустимими доказами.
Провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні розпусних дій відносно малолітньої особи. Судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для справи.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом.
На думку колегії суддів, у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені у суді першої інстанції, доходимо висновку, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Суд правильно встановив обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення та виклав їх у вироку. Дії засудженого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 156КК України.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії. Вирок суду є законним, обґрунтованим та за своїм змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Покарання призначене засудженому відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України. З урахуванням тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, даних про особу винного, конкретних обставин кримінального провадження, суд дійшов висновку про можливість обрання засудженому покарання у розмірі, наближеному до мінімального, що передбачений санкцією ч. 2 ст. 156 КК України. Таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нового злочину.

При перегляді справи в апеляційному порядку, апеляційним судом належним чином перевірені доводи, які були зазначені в апеляційних скаргах засудженого та захисника, та прийнято рішення з наведенням докладних підстав в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які б впливали на обгрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_6 , судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Бородянського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3