печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 вересня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0625 від 15.07.2014, -

ВСТАНОВИВ:
Старший слідчий в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 , за погодженням з прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління спеціальних розслідувань Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Державному бюро розслідувань, Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на грошові кошти у всіх видах валют, що належать підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , та розміщені на банківських рахунках №№ НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в ПАТ «Сбербанк» (МФО 320627).
Обґрунтовуючи внесене клопотання, слідчий вказує, що управлінням спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні№ 0000625 від 15.07.2014 за підозрою колишнього заступника Міністра доходів і зборів України ОСОБА_6 у зловживанні владою, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Слідчий в судове засідання не з`явився, попередньо подавши слідчому судді заяву, у якій просив розглядати клопотання без його участі та просив його задовольнити з мотивів, викладених у клопотанні.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання розглядається за відсутності особи, на майно якої слідчий/прокурор просить накласти арешт.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 107 КПК України 2012 року фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Вивчивши клопотання та долучені до нього матеріали кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів клопотання вбачається, що 03.09.2018 прокурором у кримінальному провадженні № 0000625 від 15.07.2014 прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління спеціальних розслідувань Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Державному бюро розслідувань, Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні в інтересах держави в особі цивільних позивачів: Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України до цивільного відповідача ОСОБА_6 про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, на суму 224 189 980,25 грн.

У своєму клопотанні слідчий просить застосувати арешт майна щодо грошових коштів, що належать підозрюваному ОСОБА_6 , які знаходяться на його банківських рахунках №№ НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в ПАТ «Сбербанк» (МФО 320627), змотивів забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні.

Разом з тим відповідно ч. 6 ст. 170 КПК України, при накладенні арешту на майно з метою відшкодування шкоди (забезпечення цивільного позову), слідчий суддя повинен встановити наявність обґрунтованого розміру цивільного позову.

Однак слідчим у клопотанні не обґрунтовано та до клопотання не надано доказів обґрунтованості розміру цивільного позову, що позбавляє слідчого суддю можливості оцінити розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідків такого заходу для його власника.

Крім цього, зі змісту клопотання про арешт майна та доданих до нього матеріалів вбачається, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , який у позовній заяві прокурора зазначений як цивільний відповідач, розпочато 15.07.2014 року, а 04.08.2015 року складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Відповідно до повідомлення про підозру ОСОБА_6 підставою для повідомлення йому про підозру стало встановлення слідчим наявності достатніх доказів вчинення ОСОБА_6 відповідного кримінального правопорушення.
Зазначена обставина свідчить про те, що стороні обвинувачення достеменно було відомо щонайменше з 04.08.2015 про вчинення ОСОБА_6 дій, що призвели до майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню в цивільно-правовому порядку, а тому щонайменше з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності, яка для даних правовідносин є загальною і відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України становить 3 роки.
Однак, з доданих до клопотання матеріалів вбачається, що цивільний позов прокурором заявлений лише 03.09.2018 року, тобто після перебігу строку позовної давності. При цьому, в матеріалах клопотання відсутні відомості про зупинення чи переривання строку позовної давності.
Разом з тим слідчий суддя звертає увагу, що відповідно до ч. 6 с. 170 КПК України прокурор або цивільний позивач не позбавлені можливості подавати клопотання про арешт майна для забезпечення цивільного позову у разі задоволення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Вивчивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовано, слідчий суддя, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання слідчого про арешт майна.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131, 132, 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом 5 днів з дня її ухвалення до апеляційного суду м. Києва

Слідчий суддя ОСОБА_1