Справа № 522/3638/16-к
Провадження по справі № 1-кс/522/5434/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2018 року місто Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання представника ППТ «ВФ Україна» - ОСОБА_3 про скасування арешту майна, -
В С Т А Н О В И В:
Представник ППТ «ВФ Україна»,- ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси із клопотанням в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України, про скасування арешту майна накладеного ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р. про заборону будь-яким службовим та посадовим особам ПрАТ «ВФ Україна», що розташована за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизська,15, або будь-якій іншій особі, розпоряджатися всіма носіями інформації (жорсткі диски, сервера, тощо) в частині знищення, пошкодження, зміни, перетворення інформації за період з 01.01.2014р. по 01.06.2014р.
В обґрунтування своїх вимог заявник вказує на той факт, що змістом ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р. не визначено застосування слова «тощо» у розумінні визначення переліку майна на яке накладається арешт. Отже, відсутність вирішенні суду переліку та ідентифікації майна, яке підлягає арешту свідчить про порушення вимог, встановлених нормами статей 171, 173 КПК та необґрунтованості ухвали від 04.12.2017р.

Крім того, як зазначає ОСОБА_3 , нормою статті 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки; майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Поняття інформації визначене статтею ЗУ «Про інформацію», зокрема інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Вказане у своїй сукупності визначає факт того, що інформація по своїй сутті та згідно нормативного визначенні поняття, не є майном, а відтак заборона розпоряджатись «всіма носіями інформації (жорсткі диски, сервера, тощо) в частині знищення, пошкодження, зміни, перетворення інформації, суперечить вимогам встановленим нормою статті 173 КПК, статті 190 ЦК України та статті 1 Закону України «Про інформацію».

Окрім того, інформація за своїми як фізичними так і правовими властивостями взагалі не підпадає під визначення речових доказів, оскільки інформація не є матеріальним об`єктом та, відповідно, не може зберегти на собі сліди злочину.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги факт відсутності у змісті Ухвали посилання на постанову про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу, то з урахуванням фізичної та правової нематеріальності інформації, вказане, у логічній сукупності окресленого свідчить про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речових доказів та відповідного порушення норми статтей 171, 173 КПК України.

Крім того, як зазначає ОСОБА_3 ПрАТ «ВФ Україна» є оператором, провайдером телекомунікацій, внесеним Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації до реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій, що підтверджується Повідомленням № 02-4064/111 від 14.06.2017 року, копія якого додається. ПрАТ «ВФ Україна» надає телекомунікаційні послуги біля 20 млн. абонентам.

Арешт та надання доступу до інформації щодо усіх абонентів ПрАТ «ВФ Україна» кількістю біля 20 млн. за вказаний період, призвела не тільки до порушення прав та обов`язків ПрАТ «ВФ Україна» як власника майна та оператора, провайдера телекомунікацій, а і до обмеження конституційних прав необмеженої кількості осіб, які користувались послугами ПрАТ «ВФ Україна» та не мали жодного відношення до вчинення кримінальних правопорушень та перебували у іншій місцевості України, або за межами України (роумінг), що з урахуванням вимог частини 2 статті 173 Кримінального процесуального кодексу України визначає необгрунтованість накладення арешту.

Враховуючи викладене, заявник вважає, що в подальшому у застосуванні арешту вищевказаного майна, відповідно до ст. 174 КПК України, відпала необхідність.
Представник ППТ «ВФ Україна»,- ОСОБА_3 , будучи належним чином сповіщеною про день, час та місце розгляду клопотання, в судове засідання не з`явилась, згідно наданої заяви, просила розглядати клопотання у її відсутність.
Слідчий у судове засідання, будучи належним чином сповіщеним про день, час та місце розгляду клопотання, в судове засідання не з`явився.
Розглянувши клопотання, вважаю вимоги представника ППТ «ВФ Україна»,- ОСОБА_3 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Згідно із ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частиною 2 ст.170 КПК України встановлено, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації.

Відповідно до приписів ч.3 ст.170 КПК України, підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

Частиною 4 ст.170 КПК України визначено, що вартість майна, яке належить арештувати, крім випадків арешту майна для забезпечення конфіскації, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана або могла бути отримана юридичною особою.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Згідно із ч.ч.6, 7 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної ним в п.2 р.2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» 2014 рік (далі Узагальнення), правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Пунктом 6 р.2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» 2014 рік, метою застосування арешту майна є забезпечення можливості конфіскації майна або цивільного позову. При цьому слід пам`ятати, що сторона кримінального провадження, яка подає клопотання про арешт майна зобов`язана навести підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (правову кваліфікацію правопорушення, яке передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди). У свою чергу, слідчий суддя, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, зобов`язаний навести ці підстави у рішенні.

Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної ним в п.2 р.2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» 2014 рік, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.

Вивченням матеріалів клопотання представника ППТ «ВФ Україна»,- ОСОБА_3 встановлено, що слідчим управління Головного управління Національної поліції в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003700, від 02.05.2014 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 294, ч. 1, 2 ст. 296, ст. 341, ч. 3 ст. 345, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194, ст. 293 КК України.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р. про заборону будь-яким службовим та посадовим особам ПрАТ «ВФ Україна», що розташована за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизська,15, або будь-якій іншій особі, розпоряджатися всіма носіями інформації (жорсткі диски, сервера, тощо) в частині знищення, пошкодження, зміни, перетворення інформації за період з 01.01.2014р. по 01.06.2014р.
Арешт було накладено обгрунтовано, однак, на цей час правові підстави для арешту вказаного майна відпали.
Так, ПрАТ «ВФ Україна» є українською телекомунікаційною компанією, що надає послуги мобільного зв`язку (у стандартах GSM-EDGE та UMTS-HSPA+) і доступу до мережі Інтернет (на базі технології FTTB) та є найбільшим оператором мобільного зв`язку України, а кількість абонентів цієї компанії становить понад 20 млн. абонентів.
Таким чином, оскаржуваною ухвалою слідчим суддею було прийняте рішення про накладення арешту на носії інформації, які стосуються телефонних переговорів та інших телекомунікаційних послуг, щодо усіх абонентських номерів телекомунікаційної компанії ПрАТ «ВФ Україна».
Як вбачається з наданих на підтвердження представником ПрАТ «ВФ Україна» копій судових рішень, органом досудового розслідування було встановлено абонентські номери операторів мобільного зв`язку, які перебували поблизу місць вчинення кримінальних правопорушень, в зв`язку з чим і було проведено тимчасовий доступ, витребувано у оператора телекомунікації інформацію щодо телефонних з`єднань цих абонентських номерів.
Таким чином, з урахуванням встановлення слідством на даній стадії досудового розслідування певного кола абонентських номерів, які знаходилися в зоні обслуговування стільникових станцій в місцях вчинення злочинів, а саме в м. Одесі, прийняття рішення у спосіб фактичного втручання в особисте спілкування всіх абонентів, які обслуговуються компанією та відповідно до матеріалів справи не мають відношення до кримінального правопорушення, грубо порушує права власників абонентських номерів, які передбачені Конституцією України.
Створені умови тягнуть за собою порушення прав і законних інтересів власника майна, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів суд вважає, що такий підхід органу досудового розслідування не відповідає діючому кримінальному процесуальному законодавству України.
З огляду на викладене, є підстави вважати, що на даній стадії досудового розслідування правові підстави для подальшого арешту відпали.

Керуючись ст.ст. 167-174 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:
Клопотання представника ППТ «ВФ Україна»,- ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 04.12.2017р., - задовольнити .
Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р. про заборону будь-яким службовим та посадовим особам ПрАТ «ВФ Україна», що розташована за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизська,15, або будь-якій іншій особі, розпоряджатися всіма носіями інформації (жорсткі диски, сервера, тощо) в частині знищення, пошкодження, зміни, перетворення інформації за період з 01.01.2014р. по 01.06.2014р.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Приморського районного
суду м. Одеси ОСОБА_1
27.04.2018