Справа № 356/1026/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/622/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 54 13.06.2018
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю

прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Березанського міського суду Київської області від 29 березня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 25.07.2002 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; 12.12.2005 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч.1 ст.121, ст.71 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі; 09.08.2010 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч.1 ст.289, ст.71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; 31.08.2015 року Драбівським районним судом Черкаської області за ч.2 ст.185, ч.ч.1,4 ст.70 КК України до 2 років позбавлення волі;. 29.10.2015р. Тетіївським районним судом Київської області за ч.3 ст.185, ст.71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України ОСОБА_8 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Тетіївського районного суду Київської області від 29.10.2015 року, остаточно визначивши до відбуття 4 (чотири) роки 5 (п`ять) місяців позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

Згідно вироку суду ОСОБА_8 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України, вчиненого за наступних обставин.

26.12.2015 року до ДУ «Березанська виправна колонія (№95)» із ДУ «Київський СІЗО» для відбування покарання прибув ОСОБА_8 .

Постановою начальника ДУ «Березанська виправна колонія (№95)» від 25.02.2017 року засуджений ОСОБА_8 переведений на дільницю соціальної реабілітації ДУ «Березанська виправна колонія (№95)» для подальшого відбування покарання, був працевлаштований оператором каналізаційно-очисної споруди та був ознайомлений з порядком відбування покарання, а також попереджений про кримінальну відповідальність передбачену ст.ст.390, 393 КК України.

05.08.2017 року у засудженого ОСОБА_8 , який перебував в приміщенні каналізаційно-очисної споруди, розташованої на території ДУ «Березанська виправна колонія (№95)», яка знаходиться за адресою: вул. Поштова, 2, м. Березань, Київська область, виник умисел на вчинення втечі.

Діючи з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, ОСОБА_8 , близько 17 год. 00 хв., скориставшись своїм правом вільного пересування по території дільниці соціальної реабілітації, розуміючи наслідки своїх дій, переконавшись, що за ним відсутній нагляд співробітником установи, самовільно залишив територію ДУ «Березанська виправна колонія (№95)» та попрямував до гр. ОСОБА_9 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де 07.08.2017 року о 02 год. 00 хв. був затриманий працівниками ДУ «Березанська виправна колонія (№95)».

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_8 та його захисником ОСОБА_7 подано апеляційні скарги.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок міського суду у зв`язку і істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неповнотою судового розгляду та призначити новий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що відбуваючи покарання він був залучений до робіт на території ДУ «Березанська виправна колонія (№95)». На цей час йому дозволялось пересуватись без супроводу у межах городка та у виключних випадках за його межами. Після завершення робіт апелянту була обіцяна відпустка за межі колонії.

У ході вказаних робіт обірвався високовольтний провід. Представником адміністрації установи було надано наказ, виконання котрого могло спричинити енергетичну аварію та несло загрозу для його життя. Із огляду на зазначене він відмовився виконувати наказ, який прямо суперечить закону. Після цього працівники установи виконання покарань почали йому погрожувати та позбавили умовно-дострокового звільнення. У результаті цих протиправних дій та під впливом сильного душевного хвилювання він покинув територію ДУ «Березанська виправна колонія (№95)». При затриманні працівниками поліції опору не чинив. Після повідомлення про підозру за ч.1 ст.393 КК України звертався до адміністрації виправної колонії з клопотанням про надання правової допомоги, яке було проігнороване. У суді першої інстанції заявляв клопотання про допит свідків та витребування підтвердження того, що він звертався на гарячу лінію 15-45. Місцевий суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання, чим допустив неповноту судового розгляду та прийшов до необґрунтованого висновку про його винуватість.

У змінах до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок міського суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неповнотою судового розгляду та закрити кримінальне провадження.

Свої вимоги мотивує тим, що після ситуації, яка сталася в ході робіт на території ДУ «Березанська виправна колонія (№95)» він перебував у стресовому стані та піддавався погрозам із боку працівників адміністрації установи. Із метою уникнення подібного морально тиску вирішив скористатися наданою відпусткою та поїхав додому. Під час затримання спротиву не чинив, адже був впевнений, що закону не порушував.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить вирок міського суду скасувати, а матеріали кримінального провадження направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Мотивуючи свої вимоги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного вироку суд лишив поза увагою причину та мотиви скоєння ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України, та виключно позитивні характеристики обвинуваченого за місцем відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку поданих апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував проти апеляційних скарг та вважав вирок суду першої інстанції правильним, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_8 , правильно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст.393 КК України.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст.91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених у судовому засіданні доказів із зазначенням підстав, із яких приймає одні докази та відкидає інші.

Так, вина ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованованого правопорушення підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в суді першої інстанції.

У суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав частково та зазначив, що до виправної колонії прибув 15.12.2015 року. До дільниці соціальної реабілітації був переведений в 2017 році, при цьому був попереджений про відповідальність за самовільне залишення меж установи. На дільниці соціальної реабілітації працював сантехніком на КНС.

05.08.2017 року, перебуваючи в приміщенні КНС, вирішив залишити установу в зв`язку з тим, що на його адресу були погрози від працівника установи. Переконавшись, що за ним відсутній нагляд працівниками установи, після 17 год. 00 хв. залишив територію ДУ «Березанська виправна колонія (№95)». Коли приїхав додому, там вже були працівники установи.

Незважаючи на часткове визнання, вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю доводиться наступними доказами.

Із показань свідка ОСОБА_10 в суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_8 відбував покарання на дільниці соціальної реабілітації. 05.08.2017 року близько 17 год. 00 хв. працівник ДУ «Березанська виправна колонія (№95)» ОСОБА_11 виявив відсутність засудженого ОСОБА_8 . Про втечу засудженого було повідомлено керівництво установи. Першочергові заходи по розшуку засудженого результатів не дали, у зв`язку з чим було сформовано штаб по розшуку. За місцем проживання співмешканки засудженого було виставлено стаціонарні пости. ОСОБА_8 разом із співмешканкою з`явились вночі. Про причини втечі ОСОБА_8 нічого не повідомляв.

Свідок ОСОБА_11 місцевому суду показав, що 05.08.2017 року заступив на чергування на ділянку соціальної реабілітації, де відбував покарання засуджений ОСОБА_8 . При перевірці о 17 год. 00 хв. засуджений був відсутній на своєму робочому місці. У зв`язку з чим було повідомлено керівництво установи, оголошено тривогу та вжито першочергові заходи. Із працівником установи ОСОБА_10 приїхали в с. Скибиця Тетіївського району Київської області, де проживала співмешканка засудженого, остання повідомила, що про втечу ОСОБА_8 нічого не знає. Після цього було виставлено стаціонарний пост. Вночі з`явився засуджений, при затриманні опору не чинив.

Разом із цим винуватість ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження.

У відповідності до постанови від 29.03.2017 року, засуджений ОСОБА_8 18.04.2017 року переведений з колонії середнього рівня безпеки до дільниці соціальної реабілітації ДУ «Березанська виправна колонія (№95)».

Згідно з заявою від 29.03.2017 року, засуджений ОСОБА_8 попереджений про кримінальну відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України.

Із графіку роботи апаратників очисних споруд та слюсарів-сантехніків за серпень 2017 року видно, що засуджений ОСОБА_8 05.08.2017 року був залучений до даних робіт.

Відповідно до рапорту від 05.08.2017 року, 05.08.2017 року о 20 год. 30 хв. від чергового ДУ «Березанська виправна колонія (№95)» ОСОБА_10 надійшло повідомлення про те, що о 17 год. 00 хв. під час вечірньої перевірки виявлено відсутність засудженого ОСОБА_8 .

Згідно з копією спецповідомлення №5/2965 від 07.08.2017 року, 07.08.2017 року о 5 год. 30 хв. засудженого ОСОБА_12 доставлено до ДУ «Березанська виправна колонія (№95)».

Із копії спецповідомлення №52 від 05.08.2017 року вбачається, що 05.08.2017 року о 17 год. 00 хв. під час проведення вечірньої перевірки засуджених, які перебувають на дільниці соціальної реабілітації, було виявлено відсутність засудженого ОСОБА_8 .

Твердження апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що на нього чинився психологічний тиск із боку працівників адміністрації ДУ «Березанська виправна колонія (№95)» є необґрунтованими та суперечать матеріалам кримінального провадження.

При цьому, ОСОБА_8 відбуваючи покарання в ДУ «Березанська виправна колонія (№95)» не скаржився на дії працівників адміністрації та покинувши територію установи виконання покарання не звернувся до правоохоронних органів, а відправився до своєї співмешканки.

Із огляду на зазначене, часткове визнання вини ОСОБА_8 апеляційний суд розцінює, як обрану лінію захисту обвинуваченого із метою уникнення нею відповідальності, а тому оцінює його показання критично.

Таким чином, стороною обвинувачення надано достатні та достовірні докази вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України.

Згідно положень ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, згідно положень п.п.2,3 ч.1 ст.65 КК України та п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.393 КК України, віднесено до категорії тяжких злочинів.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідно до ст.ст.66, 67 КК України, суд першої інстанції встановлено не було.

При призначенні покарання ОСОБА_8 місцевий суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини та наслідки протиправних діянь, дані про особу обвинуваченого, який частково визнав вину, за місцем відбування покарання характеризується позитивно, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи та прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 не можливе без ізоляції від суспільства та про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ч.1 ст.71 КК України на строк чотири роки п`ять місяців.

Із огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для їх виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів і вимог апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника і не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Березанського міського суду Київської області від 29 березня 2018 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Головуючий:

Судді: