17.09.2018
Справа № 642/3185/17
н/п 1-кп/642/49/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -
в с т а н о в и в:
В провадженні суду знаходиться зазначена кримінальна справа.
Вимогами п. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
У судовому засіданні прокурор просив продовжити строки застосування запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_4 , що тримається під вартою, строк якого закінчується.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник проти клопотання прокурора заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність прокурором наявності ризиків відносно обвинуваченого, тривалість тримання обвинуваченого під вартою.
Крім того обвинувачений ОСОБА_4 заявив клопотання про зміну йому запобіжного заходу на більш м`який особисте зобов`язання.
Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до висновку, що підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, беручи до уваги те, що обставини, які послугували підставою для обрання судом запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого, та які були встановлені попередньо, на даний час мають місце і не змінились.
Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує обставини кримінального провадження, практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
ОСОБА_4 обвинувачуються у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що відноситься до тяжкого злочину проти власності з погрозою застосування насильства, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 6 років.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує тяжкість покарання, що погрожує обвинуваченому, його репутацію, суспільну небезпечність інкримінованого йому кримінального правопорушення та імовірну можливість переховування від суду, продовження ним протиправної поведінки в подальшому, вчинення інших кримінальних правопорушень, а також з метою запобігання тиску на свідків, що не допитані судом. Крім того обвинуваченим заявлено клопотання про додатковий допит свідка ОСОБА_6 .

Крім того, суд враховує, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України» при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Водночас, розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням вищенаведених ознак, суд вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Згідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього увязнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її звязками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. Окрім того, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, суд виходить із того, що на даний час не відпали ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які були встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, і приходить до висновку про необхідність продовжити обвинуваченим строк тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись ст. ст. 331, 372 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про заміну запобіжного заходу відмовити.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань (№27), обраний відносно ОСОБА_4 продовжити на строком на 60-днів, до 15 листопада 2018 року, включно.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1