Дата документу 04.09.2018 Справа № 554/6428/18
У Х В А Л А

03 вересня 2018 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

заявника - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Октябрського районного суду м. Полтави заяву ОСОБА_4 про зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и в:

15.08.2018 року заявник ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою, у якій просила скасувати арешт, накладений постановою слідчого прокуратури ОСОБА_5 від 16.12.1998 року, на все майно ОСОБА_6 в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 стю 368, ч. 3 ст. 3687, ст. 44, ст. 42 КК України.

У судовому засіданні заявниця ОСОБА_4 заяву підтримала та прохала її задовольнити, зазначивши , що жодні виконавчі провадження щодо майна її чоловіка ОСОБА_6 відсутні.

Прокурор не заперечував проти задоволення заяви.

Суд, заслухавши заявницю, прокурора, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Постановою слідчого прокуратури м. Полтави ОСОБА_5 від 16.12.1998 року, в порядку КПК України 1960 року, було накладено арешт на все майно чоловіка заявниці - ОСОБА_6 .

Вироком Полтавського обласного суду від 23.09.1999 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 168, ч. 3 ст. 168, ст. 44, ст. 42 КК України на 3 роки і 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09.02.2001 року квартира АДРЕСА_1 , виключена з акту опису та арешту майна, та за ОСОБА_4 визнано право власності на неї, при цьому стягнуто на користь держави частину вартості спільного нажитого майна, тобто вирок суду в частині конфіскації майна, яке було особистою власністю ОСОБА_6 фактично було виконано.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.08.2001 року знято арешт з майна, який був накладений ВДВС Октябрського РУЮ у м. Полтаві 03.02.2000 року на виконання вироку суду.

Зі змісту розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, убачається, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим кодексом продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення, у порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом.

Частини 1,6 ст.126 КПК України 1960 року визначали, що арешт майна здійснюється лише для забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна та скасовується, якщо у застосуванні цього заходу відпаде потреба.

З огляду на те, що вирок суду в частині конфіскації майна фактично виконаний, відпали підстави для продовження дії постанови слідчого про накладення арешту.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано на протязі десяти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду, а оскільки ОСОБА_6 було засуджено за вчинення особливо тяжкого злочину до позбавлення волі строком на 3 роки і 6 місяців, з моменту набрання вироком законної сили минуло більше десяти років, то на сьогоднішній день є всі підстави для звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно із ст. 409 КПК України (1960 року) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

При цьому суд зважає на визнані джерела права, зокрема вимоги Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенції) та практику Європейського Суду з прав людини, який неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії»). Суд обов`язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).
За таких обставин, потреба у залишенні арешту майна ОСОБА_6 в порядку кримінального судочинства на даний час позбавлена жодних правових підстав.

Керуючись ст. ст. 126, 409 КПК України 1960 року, -

п о с т а н о в и в :

Заяву ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою слідчого прокуратури м. Полтави ОСОБА_5 від 16.12.1998 року на все майно ОСОБА_6 в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 168, ч. 3 ст. 168, ст. 44, ст. 42 КК України.

Уповноважити ОСОБА_4 вчинити дії у відповідних реєстраційних органах щодо скасування арешту всього майна ОСОБА_6 .

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Полтавської області протягом 7 днів із дня її проголошення через Октябрський районний суд м. Полтави.

Суддя ОСОБА_1