Справа № 202/1280/17
Провадження № 1кп/202/22/2018
УХВАЛА
Іменем України
07 травня 2018 року м. Дніпро

Індустріальний районний суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000529 від 05.07.2016 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чулатове Новгород-Сіверського району Чернігівської області, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчинені злочину, передбаченого ст.27, ч.2 ст.15, п.6, 11 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України

в с т а н о в и в:
Обвинуваченому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, дія якого закінчується 12.05.2018 року.

Прокурором заявлено клопотання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке мотивоване тим, що обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не змінилися, а застосування до обвинуваченого жодного із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Захисник обвинуваченого заявив клопотання, підтримане обвинуваченим, про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, мотивуючи клопотання поганим станом здоров`я обвинуваченого, відсутністю ризиків, тривалим розглядом судового провадження та тривалим знаходженням обвинуваченого під вартою.
Суд заслухавши прокурора, сторону захисту, вважає, що при неодноразовому продовжені запобіжного у вигляді тримання під вартою обвинуваченому суд ураховував вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Суд зазначав, що метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, у відповідності до вимог ст. 177 КПК України, є забезпечення виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, незаконного впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення.

Обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід, з урахуванням його тривалості на даний час виходить за межі розумного строку.

При розгляді цього клопотання суд, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, розуміє, що тримання під вартою може бути виправданим лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагають істинні потреби публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують вимогу поваги до особистої свободи (рішення в справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy) [ВП], заява № 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Суд зазначає, що тривалість тримання обвинуваченого під вартою становить один рік і шість місяців.

Суд зауважує, що тяжкість висунутих обвинувачень, ризик ухилення від слідства та суду, незаконний вплив на потерпілого, свідків були підставами для винесення ухвали про обрання запобіжного заходу. Надалі, продовжуючи строк тримання під вартою, суд наводив підстави у своїх рішеннях, посилався на належність раніше обраного запобіжного заходу. Проте згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції після спливу певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи зобов`язані навести інші підстави для подальшого тримання під вартою (див. рішення у справах «Яблонський проти Польщі» (Jablonski v. Poland), заява № 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року, та інші. У цьому провадженні таких підстав навести вже неможливо.

На час розгляду цього клопотання ризик можливості незаконного впливу на потерпілого, свідків у обвинувачених відсутній, існування обґрунтованої підозри у вчиненні особливо тяжкого злочину, з урахуванням практики ЄСПЛ, перестає бути підставою для позбавлення свободи, тому ризики, передбачені ст. 177 КПК значно зменшились.

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав про необхідність розгляду можливості обрання альтернативних запобіжних заходів. Суд зваживши наявність ризиків, що залишились, а це переховування від суду, вважає його недостатнім для тримання обвинуваченого під вартою, а тому вважає за необхідне змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Таке судове рішення відповідає вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки презумпція невинуватості, поваги до особистої свободи цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити права обвинуваченого, високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Керуючись ст. 331 КПК України, суд

П о с т а н о в и в :

ОСОБА_7 обвинуваченому у вчинені злочинів, передбачених ст.27, ч.2 ст.15, п.6, 11 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, заборонивши йому залишати житло за адресоюАДРЕСА_1 без дозволу суду.

Покласти на обвинуваченого наступні обов`язки:
1) з`являтися за викликом суду;
2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду.
Строк, на який покладено вищевказані обов`язки, визначити до 05.07. 2018 року.
Обвинуваченому письмово (під розпис) повідомити про покладені на нього обов`язки та роз`яснити, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення.
Дата закінчення дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченому 05.07.2018 року, включно.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

ОСОБА_3