Єдиний унікальний номер 235/1299/16-к
Номер провадження 11-кп/775/183/2018

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
Згідно вироку Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Варварівка Олександрівського району Донецької області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше судимого: 08.08.2005року Красноармійським міськрайонним судом за ч.3 ст.186, ч.3 ст.187, ст.70 КК України до 7 років позбавлення волі, звільнений 09.08.2010 року за ст..81 КК України; 10.08.2015року Красноармійським міськрайонним судом за ч.2 ст.185, 75 КК України до 1 року позбавлення волі, з випробувальним терміном на 2 роки, що зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,
виправдано за ч. 1 ст. 309 КК України у зв`язку з недоведеністю в судовому засіданні належними і допустимими доказами його вини у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Органом досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що в порушення вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 22 грудня 2006 року, з подальшими внесеними до нього змінами та доповненнями, а також Постанови Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770 «Про затвердження Переліку наркотичних, психотропних речовин і прекурсорів», вчинив незаконне придбання, виготовлення і зберігання наркотичних засобів без мети збуту за таких обставин.
На початку вересня 2015 року, ОСОБА_6 , знаходячись біля водойми, що знаходиться за домоволодінням за місцем його мешкання, в с.Гришине Покровського району Донецької області, виявив три дикорослих кущі наркомісткої рослини роду коноплі. Достовірно знаючи про те, що придбання та зберігання наркотичних засобів незаконне та тягне за собою кримінальну відповідальність, ОСОБА_6 , навмисно, з метою подальшого особистого споживання без мети збуту, обірвав з даних кущів листя та верхівкові частини, тим самим незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс. В цей же день ОСОБА_6 переніс придбаний ним наркотичний засіб в домоволодіння за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де з метою просушування розклав його на припічку в приміщенні літньої кухні. Після того, як нарковмісна рослина просохла природнім шляхом, ОСОБА_6 подрібнив її руками, таким чином незаконно виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс в не встановленій слідством кількості, але не менше 7,24 г, який залишив незаконно зберігати на полиці в приміщенні зазначеної літньої кухні, у дворі домоволодіння за місцем свого мешкання.
15 січня 2016 року о 14 годині 20 хвилин працівниками поліції в ході проведення огляду домоволодіння, в приміщенні літньої кухні, що розташована у дворі домоволодіння, за місцем мешкання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс масою 7,24 г (маса канабіса в перерахунку на суху речовину складає 6,44 г), який ОСОБА_6 незаконно придбав, виготовив і зберігав з метою особистого вживання без мети збуту.
З зазначеним вироком не погодився прокурор та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, оскільки, на його думку, висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного за новим вироком, частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Красноармійського міськрайонного суду від 10.08.2015 р. та остаточно призначити покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі. В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що суд безпідставно визнав неналежний доказ - протокол огляду житла чи іншого володіння, який проведено з дотриманням вимог ст. 237 КПК України. Звертає увагу, що в матеріалах кримінального провадження міститься письмова заява, якою ОСОБА_6 , як володілець житла надав згоду на огляд свого домоволодіння. Зазначає, що всі докази здобуті під час судового розслідування з дотриманням вимог КПК України. Зміни до зазначеної апеляційної скарги на вирок від 05.10.2017 року від 09 листопада 2017 року про призначення ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України у виді 2 років позбавлення волі, не підлягають розгляду, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 403 КПК України, внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження, не допускається.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в його інтересах, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження й перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим, тобто ухваленим згідно з нормами матеріального права. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З метою перевірки викладених в апеляційній скарзі прокурора доводів, апеляційний суд, безпосередньо дослідивши в судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення, приходить до таких висновків.
Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежним доказом протокол огляду місця події, оскільки огляд проводився без попереднього отримання дозволу (ухвали) слідчого судді про проведення такої дії, що є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та суперечить вимогам ст. 233-235-237 КПК України з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в протоколі огляду житла підстава для його проведення не зазначена, огляд проводився 15 січня 2016 року о 14 год. 20 хв. до 15.год. 00 хв. за участю власника (користувача) приміщення чи іншого володіння особи - ОСОБА_6 (а.с. 7-8 т.1).
Даних про те, що ОСОБА_6 є власником цього житла або постійно там проживає, не надано. Власник житла не встановлений.
Згідно до побутової характеристики, наданої Гришинською сільською радою Красноармійського району Донецької області, ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 , не зареєстрований. Даних щодо цього громадянина сільська рада не має, так як до них він не звертався. Скарг від сусідів або мешканців села на нього не надходило (а.с.34 т. 1).
Матеріали провадження містять добровільну згоду на огляд житла чи іншого володіння особи, відповідно до якої, ОСОБА_6 дозволив працівникам міліції провести огляд домоволодіння.(а.с. 6)
Згідно рапорту старшого інспектора Красноармійського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_9 від 15.01.2016 р. до чергової частини Красноармійського ВП 16 січня 2016 року о 14 год. 00 хв. за тел. 102 надійшло повідомлення невідомого про те, що за адресою АДРЕСА_2 у гр. ОСОБА_6 можуть зберігатись наркотики. Вищевказаний рапорт зареєстрований в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та іншої події Красноармійського МВ за № 264 від 15.01.2016 р.(а.с.-5).
Таким чином, з цього рапорту вбачається, що надійшов дзвінок він невідомої особи, з невідомих причин та наступного дня після проведення обшуку.
Дані про злочин внесені до ЄРДР 15.01.2016 року.
Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_6 та в суді апеляційної інстанції, не визнаючи себе винним, повідомив, що в січні 2016 року разом з дружиною декілька днів жив в с. Гришине Красноармійського району в будинку, що належить його знайомому ОСОБА_10 . ОСОБА_11 весь час стверджував, що знайдені наркотичні засоби йому не належать, що їх підкинули працівники поліції. Згоду на обшук зазначеного житла він надав вимушено, під загрозою працівників поліціїх, що його, як особу, яка раніш судима, можуть знов затримати та позбавити волі. Побоюючись, він написав вказану згоду. Зазначив, що він наркотичні засоби не вживає і немає підстав вважати, що вони належать йому.
Аналізуючи вищевказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що випадків необхідності невідкладного проникнення до володіння особи, пов`язаних з врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину матеріалами кримінального провадження не встановлено.
Крім того, здійснивши проникнення до житла та проведення огляду без добровільної згоди особи, яка ним володіє ОСОБА_12 , є порушенням вимог встановлених ст. 233 КПК України, а отже отриманні докази внаслідок проведеної слідчої дії у порушення встановленого порядку її проведення, відповідно до вимог ст. 86 КПК України, є недопустимим доказами.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.
Виправдовуючи обвинуваченого, суд першої інстанції зазначив, що всупереч вимогам ст. 92 КК України, прокурором не доведено, що останній вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 309 КК України.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд виконав всі вимоги закону, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку.
Доводи прокурора проте, що протокол огляду місця житла від 15.01.2016р. є допустимим доказом, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Право особи на недоторканність житла чи іншого володіння у кримінальному процесі розглядається як самостійне суб`єктивне право особи, встановлене й гарантоване Конституцією України та кримінальним процесуальним законом, що охороняє її житло та інше володіння від протиправних проникнень з боку державних органів і посадових осіб, які ведуть кримінальний процес, гарантує збереження таємниці приватного життя в житлі чи іншому володінні, забезпечує додержання законності при проведенні слідчих та інших процесуальних дій у ньому, а також можливість відновлення порушених прав особи при незаконному обмеженні недоторканності житла чи іншого володіння.
На міжнародно-правовому рівні засада недоторканності житла чи іншого володіння особи у кримінальному провадженні регламентована у таких міжнародно-правових документах, як Загальна декларація прав людини, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Міжнародний пакт про громадянські і політичні права.
Зокрема, у ст. 8 Конвенції зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини вважатиметься, що держава виконує свої зобов`язання дотримуватися вимог цієї статті, якщо утримається від дій, що порушують ці права, а також гарантуватиме їх забезпечення. Так, у справі "Ейрі проти Ірландії" (1979) Європейський суд з прав людини, констатувавши порушення ст. 8 Конвенції, зазначив, що: "Хоча метою ст. 8 є, головним чином, захист особи від довільного втручання з боку державних властей, ця стаття змушує державу не тільки утримуватися від такого втручання: до цього негативного зобов`язання додається також позитивне, яке є необхідним для дійсної поваги особистого і сімейного життя".
Відповідно до цих міжнародно-правових стандартів у ст. 30 Конституції України встановлено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
Таким чином, Конституцією України передбачено такі основні положення засади недоторканності житла:1) проникнення до житла чи до іншого володіння особи здійснюється за вмотивованим рішенням суду;2) без рішення суду проникнення до житла можливе як виняток та за умови, що такий порядок встановлений законом для невідкладних випадків, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.
Наведена конституційна норма, що має принципово важливе значення з точки зору охорони прав та свобод людини і громадянина, визначена в п. 6 ч. 1 ст. 7КПК як загальна засада кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у ст. 13 КПК, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Водночас, у ч. 1 ст. 233 КПК, яка визначає порядок проникнення до житла чи іншого володіння особи, встановлено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Згідно із ч. 3 ст. 233КПК слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.
Тобто у згаданих невідкладних випадках після проникнення до житла чи іншого володіння особи до постановлення ухвали слідчого судді закон дозволяє проведення обшуку у цьому житлі чи іншому володінні особи. Відсутність же попереднього дозволу у вказаних випадках компенсується наявністю судового контролю "post faktum", оскільки не підтвердження наявності невідкладних випадків позбавляє отримані під час обшуку результати доказового значення.
Водночас, у ч. 2 ст. 234 КПК зазначено, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді. А відповідно до ч. 2 ст. 237 КПК огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Аналіз вищевказаних нормативних положень дозволяє дійти висновку про те, що кримінальним процесуальним законом встановлено як загальні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи (з будь-якою метою), так і спеціальні підстави для такого проникнення (з метою проведення обшуку або огляду в житлі чи іншому володінні особи).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 15.01.2016 року працівниками поліції проведений огляд території домоволодіння в АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено наркотичний засіб канабіс.
Проведення зазначеної слідчої (розшукової) дії мало на меті виявлення, відшукання та вилучення предметів злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, що відповідає фактичним підставам проведення обшуку, сформульованим у ст. 234 КПК. Наведені обставини свідчать, що 15.01.2016 року в домоволодінні, де тимчасово проживав ОСОБА_6 , був проведений фактично не огляд, а обшук його житла та іншого володіння.
Колегія суддів приходить до висновку, що у зв`язку з тим, що згідно з ч. 2 ст. 234 КПК обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді, а передбачених ч. 3 ст. 233 цього Кодексу невідкладних випадків, коли обмеження права на недоторканність житла чи іншого володіння особи для проведення в них обшуку чи огляду може бути здійснено до постановлення рішення суду не було встановлено, єдиною правовою підставою для проведення цієї слідчої (розшукової) дії мала б бути ухвала слідчого судді, однак в матеріалах кримінального провадження, така ухвала слідчого судді, відсутня.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 87 КПК встановлено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих вимог. Докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Враховуючи вищевказане, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість використання цього протоколу огляду місця події від 15.01.2016 року як доказу, оскільки цей доказ є недопустимим.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і про те, що висновок експерта № 61 від 25.01.2016 року (а.с. 13-16 том 1), в якому вказано, що надана на експертизу речовина рослинного походження масою 7,24г є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою в перерахунку на суху речовину 6,44г, є також недопустимим доказом оскільки цей висновок є похідним від вказаного протоколу слідчих дій, а тому є «плодом отруйного дерева».
У зв`язку з тим, що протокол огляду місця події від 15.01.2016 року є недопустимим джерелом доказів, колегія суддів, керуючись вимогами ст. ст. 84-87 КПК України, вважає безпідставними і наступні доводи прокурора, зокрема про те, що районний суд при оцінці доказів не врахував інші докази сторони обвинувачення, зокрема, судом не взято до уваги покази:
- свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , про те, що в січні 2016 року за запрошенням співробітники поліції були присутні в якості понятих при огляді домоволодіння, в якому на той час мешкав обвинувачений ОСОБА_6 і те, що вони бачили, як в приміщенні літньої кухні на полиці на стіні був найдений згорток з коноплею;
- свідка ОСОБА_15 який також був залучений співробітниками поліції у якості понятого при проведенні слідчого експерименту та бачив, як ОСОБА_6 показував, де минулого року рвав коноплю;
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, дослідивши в судовому засіданні всі фактичні обставини кримінального провадження, проаналізувавши їх та давши їм оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що обвинуваченням не доведено належними та допустимими доказами склад цього злочину у діянні ОСОБА_6 , в зв`язку з чим, через недоведеність вини ОСОБА_6 у вчинені злочину, що передбачений ст. 309 ч.1 КК України, його слід виправдати за цим обвинуваченням.
Так, з пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення у скоєні злочину, що передбачений ст. 309 ч.1 КК України вбачається, що це обвинувачення ґрунтується на факті виявлення та вилучення слідчим СВ Красноармійського(тепер Покровського) відділу поліції ГУ НП в Донецькій області ОСОБА_16 під час огляду, з дозволу обвинуваченого ОСОБА_6 , в присутності понятих, домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , в коридорі літньої кухні на вішалці для одягу поліетиленового пакету, в якому знаходилась речовина рослинного походження зеленого кольору, яка згідно висновку експерта № 61 від 25 січня 2016 року є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом масою 7,249г. Маса канабіса в перерахунку на суху речовину становить 6,44 г.
Разом з тим, аналіз досліджених в суді доказів і фактичних обставин справи, дають підстави суду стверджувати, що ці отримані працівниками поліції докази щодо виявлення та вилучення наркотичних засобів були одержані ними із суттєвими порушенням чинного кримінально-процесуального законодавства, а тому не можуть бути належними і допустимими доказами вини ОСОБА_6 за цим обвинуваченням, в зв`язку з чим, всі інші похідні докази від цього основного доказу, через вищевказане, також являються не допустимими доказами.
Суд, дослідивши фактичні обставини справи, в тому числі: рапорт старшого інспектора Красноармійського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області ОСОБА_9 від 15.01.2016 року, з якого вбачається,, що співробітникам поліції була відома інформація про те, що за місцем свого тимчасового проживання в будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , можливо, зберігає наркотичні засоби для власного вжитку, але разом з тим, всупереч вимог ст.ст. 233-235, 237 КПК України, огляд, а фактично обшук приватного домоволодіння особи, виявлення там і вилучення цих наркотичних засобів, було проведено співробітниками поліції без попереднього отримання дозволу (ухвали) слідчого судді про проведення такої дії, що є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, в зв`язку з чим, відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 87 КПК України, всі обставини, що викладені у зазначеному протоколі огляду місця події стосовно виявлення та вилучення наркотичного засобу - канабісу, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимим доказом.
Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано визнав недопустимими всі інші похідні від цього доказу інші докази: хімічну експертизу дослідження наданого наркотичного засобу, як таку, що сама по собі не вказує на ОСОБА_6 , як на особу, яка вчинила цей злочин; протокол проведення слідчого експерименту від 03.02.2016 року за участю підозрюваного ОСОБА_6 , згідно якого він вказав де на початку вересня 2015 року виявив три дикорослих кущів коноплі, з яких обірвав листя і верхівкові частини.
Посилання на протоколи слідчих експериментів, в ході яких ОСОБА_6 визнавав свою провину, є безпідставними, оскільки ці докази містять у собі фактичне зізнання ОСОБА_6 у скоєнні правопорушення, він яких він відмовився в суді першої інстанції, вказавши про чинення психологічного тиску на нього працівниками поліції.
Також суд обґрунтовано послався на існуючий принцип презумпції невинуватості, передбачений ст.17 КПК України, згідно до якого, жодна особа не може вважатися винуватою у скоєні злочину, поки її винуватість не буде доведена у порядку передбаченому КПК України і встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_6 у скоєні ним злочину, що передбачений ч.1 ст.309 КК України, не дивлячись на те, що він визнавав свою вину під час досудового слідства, судом трактуються на користь обвинуваченого ОСОБА_6 , так як підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.
Згідно до практики Європейського суду з прав людини, яка відображена в рішеннях «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 року та «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, в яких, зокрема, для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформовано доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж. Крім того, докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом у вироку ґрунтовно було проаналізовано всі наявні у матеріалах докази.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється судом, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.
Колегія суддів вважає, що, з урахуванням викладеного, суд правильно прийшов до висновку про необхідність виправдання обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, у зв`язку з недоведеністю в судовому засіданні належними і допустимими доказами його вини у вчиненні даного кримінального правопорушення.
З наведених в ухвалі підстав суд обґрунтовано не взяв до уваги й постанову про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України щодо протиправних дій працівників поліції. Вказаний висновок не виключає відсутність події кримінального правопорушення щодо ОСОБА_6 , а вказує лише на непричетність конкретних осіб до цієї події.
Колегія суддів звертає увагу, що суд у виправдувальному вироку навів детальний аналіз доказів та навів мотиви, із яких суд відкидає одні та приймає інші показання.
Доводи апеляційної скарги щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 309 КК України не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не впливають на правильність прийнятого рішення по суті.
З оглядом на викладене, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора щодо наявності у кримінальному провадженні належних та допустимих доказів, які підтверджують вину ОСОБА_6 у незаконному придбанні, виготовленні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту.
Колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції дотримався вимог ч. 1ст. 94 КПК України, оскільки оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення і це призвело до постановлення законного і обґрунтованого вироку.
Враховуючи викладені обставини та наведені норми кримінального процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та відсутність підстав для скасування виправдувального вироку.
Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді