Ухвала

Іменем України

11 травня 2018 р.

м. Київ
Справа № 761/21420/17
Провадження № 51- 5960 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 5 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 5 липня 2017 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст. 89 КК України,
засуджено за ч. 3 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки, з покладанням на засудженого обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ОСОБА_4 на початку січня 2017 року, знаходячись за місцем свого проживання ( АДРЕСА_2 ), переслідуючи злочинний умисел щодо незаконного придбання без мети збуту психотропної речовини амфетаміну, за попередньою домовленістю з невстановленою слідством особою, через всесвітню мережу Інтернет замовив у неї за 2000 гривень для власного вживання згадану психотропну речовину, після чого перерахував цій особі на розрахунковий рахунок зазначені кошти. У подальшому, ОСОБА_4 прибув до обумовленого з невстановленою слідством особою місця в парку «Нивки», де зберігалась психотропна речовина амфетамін, після чого, виявивши зазначену психотропну речовину, поклав її до свого рюкзака, тобто незаконно придбав та почав незаконно зберігати при собі без мети збуту. Далі, ОСОБА_4 переніс психотропну речовину амфетамін за місцем свого проживання, де розділив її на дві частини, а саме: одну частину помістив до своєї кишені, а іншу частину залишив зберігати у власній кімнаті. В подальшому, 13 січня 2017 року, приблизно о 16 годині, ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 84, був викритий працівниками поліції, які під час його огляду виявили та вилучили згадану психотропну речовину масою 4,233 г., а пізніше, того ж дня, в період часу з 17 години 27 хвилин по 18 годину 26 хвилин, в ході обшуку працівниками поліції за місцем проживання ОСОБА_4 виявлено та вилучено: предмети з нашаруванням порошкоподібної речовини, які містять психотропну речовину амфетамін, масою 0,01 г.; поліетиленові пакети та згорток з фольги з порошкоподібними речовинами, які містять психотропну речовину амфетамін, масою 32,80 г., а всього у ОСОБА_4 виявлено та вилучено психотропну речовину амфетамін загальною масою 37,043 г., тобто у особливо великому розмірі.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення щодо засудженого ОСОБА_4 з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Так, прокурор зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував до ОСОБА_4 вимоги ст. ст. 75, 76 КК України, що потягло, на думку прокурора, призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Крім того, при визначенні покарання ОСОБА_4 та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не надано належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного злочину.
Вказує, що апеляційний суд всупереч вимог ст. 419 КПК України не проаналізував усі доводи прокурора та не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою. З урахуванням вказаних обставин, прокурор вважає за необхідне призначити засудженому ОСОБА_4 реальне покарання у виді позбавлення волі.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України, є тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину, виходячи з конкретних обставин його вчинення.
Крім того, суд врахував дані про особу обвинуваченого, те, що він не судимий в силу ст. 89 КК України, на наркологічному та психоневрологічному обліках не перебуває, за місцем проживання не має негативних відгуків, а відтак суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 мінімального за розміром покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 309 КК України. Також, суд першої інстанції, зазначив те, що ОСОБА_4 в судовому засіданні негативно оцінив власну протиправну поведінку і в подальшому пообіцяв не порушувати закон, завіривши суд щодо недопустимості будь-яких антисоціальних проявів в майбутньому зі свого боку.

Таким чином, врахувавши вищенаведене та обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння нових злочинів необхідним і достатнім буде покарання в межах санкції ч. 3 ст. 309 КК України, у виді позбавлення волі, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України з наглядом уповноваженого органу з питань пробації, оскільки його виправлення можливе без відбуття покарання.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду, зазначивши, що покарання ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особи обвинуваченого та конкретних обставин справи. Апеляційним судом також враховано позитивну поведінку ОСОБА_4 після вчинення вказаного злочину, який після проходження стажування з 21.08.2017 року, працевлаштований з 04.10.2017 року на посаду інженера з водопровідно-каналізаційного господарства Центрального госпіталю МВС України.

Тому апеляційна інстанція дійшла до вірного висновку, що виправлення засудженого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, тобто без відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку з максимальною тривалістю, регламентованою ч. 4 ст. 75 КК України, з покладанням на засудженого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання; підстав для скасування ухвали апеляційного суду в частині застосування щодо нього положень ст. 75 КК України, про що прокурор зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.

При розгляді апеляції прокурора, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду залишив без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 5 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3