В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.08.2018 Справа №607/858/18

1-кп/607/385/2018

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого ОСОБА_1

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000734 від 17 грудня 2017 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернополя, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, на утриманні неповнолітня дитина, приватного підприємця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И В:
Відповідно до формулювання обвинувачення, 17 грудня 2017 року у ОСОБА_4 , який перебував у приміщенні будинку АДРЕСА_1 в ході словесного конфлікту з ОСОБА_7 , виник злочинний намір на вчинення насильницьких дій відносно ОСОБА_7 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, 17 грудня 2017 року, близько 14 години 10 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_1 на ґрунті неприязних відносин вчинив конфлікт з ОСОБА_7 , в ході якого, схопив ОСОБА_7 за верхній одяг в області грудей двома руками, штовхнув останнього у двері, в результаті чого ОСОБА_7 вдарився спиною у вхідні двері вказаного будинку та відчув сильний фізичний біль в області спини, при цьому рукою вдарився в одвірок.

Стороною обвинувачення інкриміновані дії обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною ч.1 ст.126 Кримінального кодексу України, як умисне вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчинені інкримінованого злочину не визнав, просив його виправдати та показав, що 17 грудня 2017 року близько 14 години прибув до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Коли зайшов у приміщення вказаного будинку, то побачив потерпілого ОСОБА_7 , у якого запитав, що він робить у його будинку. В цей час він почув від своєї мати ОСОБА_9 прохання до ОСОБА_7 вийти з приміщення будинку. Тоді він попросив ОСОБА_7 вийти з приміщення будинку на вулицю. У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 продовжував залишатись в приміщенні будинку, він взяв останнього руками за верхній одяг спереду і виштовхнув з коридору будинку на вулицю. Жодних ударів, чи тілесних ушкоджень він ОСОБА_7 не наносив. Крім цього, заперечує удар ОСОБА_7 спиною у вхідні двері, оскільки вказані двері, коли він виштовхував потерпілого на вулицю були вже відчинені.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 суду показав, що 17 грудня 2017 року його дружина ОСОБА_10 попросила супроводжувати її до місця

реєстрації, оскільки боялась обвинуваченого, який являється її братом, так як останній їй неодноразово погрожував. На прохання дружини він погодився та разом з ОСОБА_10 прибули за адресою АДРЕСА_1 . Коли підійшли до воріт домогосподарства, то виявили, що ключі від замка даних воріт були змінені, що перешкоджало їм зайти в середину. Тоді ОСОБА_10 подзвонила на мобільний телефон своїй матері ОСОБА_9 , яку попросила відчинити ворота. Після цього, ОСОБА_9 відчинила ворота і вони втрьох зайшли до будинку з метою забрати особисті речі його дружини. Коли зайшли до будинку, то ОСОБА_9 звернулась до нього з проханням залишитись в коридорі, а сама разом з дружиною направились в одну із кімнат, розташованих на другому поверсі. Через якийсь час, коли він очікував дружину в коридорі першого поверху, відчинились вхідні двері, через які забіг обвинувачений та звернувся до нього з вимогою вийти на вулицю. Після цього, обвинувачений узяв його за комір куртки, в яку він був одягнутий та почав виштовхувати до вхідних дверей. Потім від поштовху, який здійснив обвинувачений, він вдарився спиною у вхідні двері, а також вдарився правою рукою в одвірок цих же дверей від чого відчув біль. Очевидцем даних подій була його дружина ОСОБА_10 , яка викликала працівників поліції.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що 17 грудня 2017 року їй необхідно було забрати свої документи з будинку по АДРЕСА_1 . Оскільки їй погрожував брат ОСОБА_4 , то вона попросила свого чоловіка ОСОБА_7 провести її до вказаного будинку. Цього ж дня, близько 14 години вона разом з ОСОБА_7 приїхали за даною адресою, проте відчини ворота не змогли, оскільки ключ від замка, який був у неї не підходив. Тоді вона зателефонувала своїй матері, яку попросила відчинити ворота. Коли ОСОБА_9 підходила до воріт, то розмовляла по телефону з обвинуваченим, якому в ході розмови повідомила про те, що вона, ОСОБА_10 , приїхала. Після того, як ОСОБА_9 відчинила ворота, вони зайшли на територію, потім до будинку. Однак, ОСОБА_9 звернулась до ОСОБА_7 з вимогою залишатись в коридорі. Потім вона з мамою пішли на другий поверх будинку, де вона мала намір забрати документи, які в подальшому не знайшла. Через якийсь час, коли вона спускалась на перший поверх, то побачила, що її брат, ОСОБА_4 , взяв за комір куртки ОСОБА_7 та зі словами «що ти тут робиш?» виштовхнув чоловіка до вхідних дверей будинку. Саме тоді вона побачила, що її чоловік, ОСОБА_7 , від поштовху, який здійснив ОСОБА_4 вдарився спиною і руками до вхідних дверей у будинок. Після цього, вона викликала працівників поліції.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показала, що 17 грудня 2017 року, близько 13 години, їй подзвонила по телефону донька, ОСОБА_10 , яка в агресивній формі звернулась з вимогою відчинити двері та надати свідоцтво. Коли вона відчинила двері, то донька разом з ОСОБА_7 зайшли в середину будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вона заборонила ОСОБА_7 заходити в середину будинку та попросила вийти на вулицю. Через якийсь час приїхав її син ОСОБА_4 , який зайшов в будинок та спитав у неї як вона себе почуває, і що в будинку робить ОСОБА_7 . На запитання сина вона відповіла, що не дозволяла ОСОБА_7 заходити та просила його вийти на вулицю. Тоді ОСОБА_4 тричі попросив ОСОБА_7 вийти з приміщення будинку, на що останній відмовився. Тоді ОСОБА_4 взяв за куртку ОСОБА_7 та провів останнього до виходу з будинку. Потерпілий ОСОБА_7 не міг вдаритись спиною до вхідних дверей, оскільки дані двері були відчинені.

Також в судовому засіданні безпосередньо були досліджені такі докази:

-заява ОСОБА_7 , яка зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 17 грудня 2017 року за №5099, відповідно до якої останній просить притягнути до відповідальності ОСОБА_4 , який в ході конфлікту по АДРЕСА_1 наніс йому тілесні ушкодження та спричинив йому фізичний біль;

-висновок за результатами проведеної судово-медичної експертизи №1901 від 18 грудня 2017 року, згідно якого при судово-медичній експертизі у ОСОБА_7 виявлено садно лівої кисті. Вид та морфологічні властивості описаного вище ушкодження вказує на те, що воно виникло від дії тупого предмета приблизно за добу до проведення судово-медичної експертизи. Виявлене у ОСОБА_7 садно за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень - п. 2.3.5 "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (МОЗ України, Київ. 1995). Утворення описаного вище тілесного ушкодження під час обставин, на які посилався ОСОБА_7 під час проведення судово-медичної експертизи та у зазначений у постанові термін - 17.12.2017р., не виключається; інших тілесних ушкоджень в потерпілого не виявлено

-протокол проведення слідчого експерименту від 29 грудня 2017 року з таблицею ілюстрацій до нього, згідно якого ОСОБА_10 показала, що 17 грудня 2017 року, близько 13 години 57 хвилин, вона разом із чоловіком ОСОБА_7 приїхали за адресою: АДРЕСА_1 , щоб забрати свої речі та документи. Так як замки від вхідних дверей огорожі були замінені, то вона зателефонувала до своєї мами ОСОБА_9 , щоб остання відкрила двері огорожі. Через декілька хвилин вхідні двері відкрила ОСОБА_9 та, зайшовши на території господарства, остання попросила ОСОБА_7 зачекати у коридорі будинку. На її прохання ОСОБА_7 погодився та почав очікувати на неї в коридорі будинку, а вона разом із мамою пішли на другий поверх будинку, до якого ведуть сходи, які розташовані з правої сторони на відстані 1 м від внутрішніх вхідних дверей будинку. Оглянувши комод в кімнаті на протязі двох - трьох хвилин, вони документів не знайшли. Тоді мама згадала, що документи знаходяться у сейфі в підвалі. Після цього вони відразу почали спускатись на перший поверх, де вона спускалась перша, а її мама - за нею значно повільніше. Коли вона спустилась зі сходів, то побачила, як у вхідні дверні будинку заходить її брат ОСОБА_4 , який почав висловлювати свої претензії відносно перебування на території господарства. В цей час її чоловік стояв спиною до внутрішніх дверей ліворуч від входу. Відразу, ОСОБА_4 , обернувшись до її чоловіка обличчям, почав шарпати ОСОБА_7 своїми руками за верхній одяг та, застосовуючи фізичну силу, почав штовхати її чоловіка до зовнішніх вхідних дверей. Тоді вона, намагаючись забрати ОСОБА_4 , від її чоловіка, схопила його за верхню третину правої руки. Тоді ОСОБА_4 відштовхнув, її та коли відводив свою руку, мабуть випадково, рукою подряпав її чоловіка за праву частину обличчя, проте якою саме вказати не може, оскільки події відбувались дуже швидко та вона знаходилась за спиною ОСОБА_4 . Після цього, ОСОБА_4 , взявши ОСОБА_7 за верхній одяг, штовхнув його у вхідні двері будинку, від чого частина дверей пошкодилась та ОСОБА_7 вдарився спиною та рукою до дверей. Тоді ОСОБА_7 почав просити ОСОБА_4 припинити свої дії та вона відразу почала телефонувати в поліцію;

-протокол проведення слідчого експерименту від 04 січня 2018 року з таблицею ілюстрацій до нього, згідно якого ОСОБА_7 показав, що 17 грудня 2017 року до нього з проханням поїхати в смт. Велика Березовиця до матері звернулась дружина ОСОБА_10 . На її прохання він погодився та близько 13 години 57 хвилин вони приїхали за адресою: АДРЕСА_1 , щоб забрати речі та документи. Так як замки від вхідних дверей огорожі були замінені, то дружина ОСОБА_10 зателефонувала до своєї мами ОСОБА_9 , щоб остання відкрила двері огорожі. Через декілька хвилин вхідні двері відкрила ОСОБА_9 , та зайшовши на територію господарства, остання відразу попросила його зачекати у коридорі. На її прохання він погодився та почав очікувати на свою дружину у коридорі будинку спиною до внутрішніх дверей ліворуч від входу, а його дружина разом із ОСОБА_9 пішли на другий поверх будинку, до якого ведуть східці, які розташовані з правої сторони на відстані 1 м від внутрішніх вхідних дверей будинку. Через декілька хвилин на територію господарства зайшов ОСОБА_4 , який відразу почав висловлювати свої претензії відносно їхнього перебування на території господарства. Відразу, ОСОБА_4 , почав шарпати його своїми руками за верхній одяг. Тоді він, намагаючись оборонятись, відхилив свою голову, в результаті чого ОСОБА_4 , коли відводив свою руку, мабуть випадково, подряпав його за праву частину обличчя, проте якою саме вказати не може. Після цього, ОСОБА_4 , взявши його за верхній одяг двома руками, штовхнув його у вхідні двері будинку, від чого частина дверей пошкодилась та двері відкрились, а він в результаті цих дій вдарився спиною об двері та відчув сильний фізичний біль в області спини, при цьому вдарився рукою об двері. Відразу він почав просити ОСОБА_4 припинити свої дії та його дружина відразу почала телефонувати в поліцію;

-копія повідомлення ОСОБА_4 від 18 грудня 2017 року, адресоване ОСОБА_10 , ОСОБА_7 щодо оплати коштів за оренду нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 ;

-витяг із листа ОСОБА_9 , адресований ОСОБА_10 , ОСОБА_7 від 18 вересня 2017 року щодо надання нотаріально посвідчених копій договору оренди, акту прийому-передачі нерухомого майна та платіжних документів за договором, реквізитів розрахункового рахунку для подальшого внесення орендних платежів;

-витяг із листа ОСОБА_4 , адресований ОСОБА_10 , ОСОБА_7 від 18 вересня 2017 року щодо надання нотаріально посвідчених копій договору оренди, акту прийому-передачі нерухомого майна та платіжних документів за договором, реквізитів розрахункового рахунку для подальшого внесення орендних платежів;

-витяг з листа ОСОБА_4 , адресований ОСОБА_7 у відповідь на повторну вимогу від 05 вересня 2017 року щодо передачі приміщення за адресою АДРЕСА_2 на умовах договору оренди.

Надані стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_4 , суд оцінивши з точки зору належності, допустимості, достовірності не знаходить такими, що можуть бути покладені в обґрунтування вини обвинуваченого.

Разом з цим, суд не знаходить з точки зору вимог ст.ст. 84-87 КПК України щодо належності, допустимості, достовірності докази надані стороною захисту, а саме, довідку ФОП ОСОБА_11 від 19 січня 2018 року, з якої слідує що вхідні двері будинку за адресою АДРЕСА_1 станом на 18 грудня 2017 року не потребують ремонту у зв`язку із відсутністю будь-яких ушкоджень, чи неполадок; інформацію про фізичну особу ОСОБА_11 ; витяг щодо стану розгляду судових справ з офіційний веб-порталу судової влади «Судова влада України»; фотознімки місця події.

Частиною першою статті 126 Кримінального кодексу України кримінальну відповідальність встановлено за умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Суб`єктивна сторона аналізованого складу злочину може характеризуватись лише виною у формі умислу, оскільки конструкція диспозиції ч.1 ст.126 КК України вказує на те, що кримінальна відповідальність за цією статтею настає лише за умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій.

У свою чергу, з об`єктивної сторони зазначений злочин характеризується тим, що ним охоплюються дії, які полягають у завданні удару, побоїв, вчиненні інших насильницьких дій. Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК, України є настання суспільно небезпечного наслідку - фізичного болю. При цьому, відповідальність за ч.1 ст.126 КК України настає, якщо згадані вище насильницькі дії не спричинили тілесних ушкоджень, оскільки у протилежному випадку кримінальна відповідальність наставатиме за іншими статтями КК України.

В якості насильницьких дій, що спричинили фізичну біль потерпілому, які становлять об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні визначається, як схоплення особи за верхній одяг та здійснення її поштовху. У свою чергу, в якості наслідку таких дій державним обвинувачем пропонується розцінювати фізичний біль в області спини.

Під фізичним болем розуміється такий психічний стан особи, який характеризується стражданнями, спричиненими фізичним впливом на його тіло. Разом із тим, незважаючи на істотне значення психічної складової для встановлення ознаки фізичного болю, яка значною мірою залежить від сприйняття певних дій особою, щодо якої вони вчиняються, для встановлення ознак, передбачених ст. 126 КК України, недостатньо лише оцінювати таке сприйняття потерпілим. Фізичний біль, як ознака, із якою закон пов`язує підставу кримінальної відповідальності має суб`єктивно-об`єктивний характер. Попри надання переваги першій (суб`єктивній складовій, як відчуття болю потерпілим), ця ознака має оцінюватись у сукупності із іншими ознаками та доказами, які можуть дати змогу оцінити ознаку фізичного болю з об`єктивної (незалежної) точки зору.

Таким чином, лише саме твердження потерпілого ОСОБА_7 про наявність у нього фізичного болю має знаходити свою «перевірку» з позицій того, чи могли певні насильницькі дії, з урахуванням усіх обставин, спричинити фізичний біль, наявність якого уможливлює притягнення особи до кримінальної відповідальності. В матеріалах провадження міститься судово-медична експертиза №1901 від 18 грудня 2017 року, яка проведена на наступний день після вказаних вище подій, згідно якої відсутні будь-які пошкодження на спині потерпілого та потерпілий в ході проведення медичного огляду експертом не висловлював скарги ушкодження в ділянці спини, а заявив лише про біль у кисті руки.

Наведене ґрунтується на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину. Як зазначалось вище, окремі з ознак, які в сукупності становлять склад злочину, передбачений ст. 126 КК України є оціночними. У свою чергу, від наявності обох цих ознак у фактичних обставинах, залежить вирішення питання про наявність в діях обвинуваченого відповідного складу злочину.

Вчинення насильницьких дій, з огляду на умисну форму вини аналізованого діяння, має передбачати усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння, передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків та бажання (або свідоме припущення) їх настання.

При цьому, встановлення відповідних суб`єктивних ознак значною мірою залежить від того, якими діями реалізуються об`єктивні ознаки. Заподіюючи удар, або їх сукупність, особа цілеспрямовано намагається здійснити насильницький вплив, який з великою ймовірністю призводить до фізичного болю. Однак, у свою чергу, формулювання аналогічного твердження стосовно дій, які передбачають вчинення лише поштовху, то це формулювання залежить від конкретних фактичних обставин, при яких вчинявся поштовх, обстановки його вчинення. Водночас, за відсутності особливих обставин (за наявності яких поштовх свідомо вчиняється виключно для заподіяння фізичного болю), поштовх слід розцінювати як менш небезпечне діяння, аніж удар, оскільки перший, на відміну від другого, не має прямого наслідку у вигляді заподіяння болю і направлення умислу особи на його спричинення. З наведених міркувань, існують підстави для твердження про те, що здійснення поштовху у звичних наведених у вироку побутових умовах, не може оцінюватись як вчинення інших насильницьких дій, за які ст. 126 КК України передбачена відповідальність.

Крім того, не менш важливо оцінити фактор подальшої поведінки обвинуваченого, а саме, припинення ним дій після поштовху, що свідчить про відсутність умислу як на заподіяння шкоди, так і на заподіяння болю, адже за наявності такого умислу, відповідні дії могли б бути продовженими або, принаймні була б здійснена спроба їх продовжити.

Враховуючи наведене, існують підстави для висновку, що з фактичних обставин, наведених у формулюванні обвинувачення органом досудового розслідування, відсутні обов`язкові ознаки об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, якою встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору незалежності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Частиною першою статті 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність, чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Суд також враховує, що покази надані ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є родичами як потерпілого так і обвинуваченого мають певні суперечності. Крім того, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мають особисту зацікавленість по вирішенню кримінального провадження із врахуванням неприязних відносин, що склались між ними, що встановлено під час судового розгляду.

Показання потерпілого ОСОБА_7 також є суперечливими в частині спричинення йому тілесних ушкоджень ( а саме він зазначив, що в ході подій, що мали місце в будинку йому подряпали лице та йому спричинено біль у спині, хоча об`єктивного підтвердження даного факту при проведенні судово-медичного огляду лікарем-експертом не встановлено) і його покази не можуть бути прийняті судом як єдиний і прямий доказ вини обвинуваченого ОСОБА_4 , так як він є особою зацікавленою, та між самим потерпілим та обвинуваченим тривалий час існують неприязні відносини.

Відповідно до ст.62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стаття 22 КПК України визначає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин передбачених ст.91 цього Кодексу покладається на прокурора. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Будь-яких інших переконливих доказів на підтвердження вини ОСОБА_4 у інкримінованому злочині не надано.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що серед основних засад судочинства закріплено, зокрема, такі, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення обвинуваченому права на захист.

Відповідно до роз`яснень ч.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 01.11.1996 року, за №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід враховувати, що відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України Законом від 17.07.1997 року за №457/97/ВР, встановлено, що кожному гарантовано право на справедливий розгляд справи щодо нього незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону, та застосування презумпції невинуватості. Відповідно до ч.2 цієї Конвенції, кожна людина, обвинувачена у вчиненні кримінального злочину, вважається невинуватою доти, доки її вину не буде доведено згідно з законом.

У ст.7 КПК України закріплено найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 цього Кодексу встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи досліджені у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в кримінальному провадженні не встановлено доказів, які б підтверджували того, що в діях ОСОБА_4 є склад інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

За встановлених фактичних обставин, виходячи із закріпленого в ст.62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, суд приходить до висновку про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 в пред`явленому обвинуваченні, а тому його необхідно виправдати.

Цивільний позов не заявлявся.

Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати відсутні

Керуючись ст.ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України та виправдати на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддяОСОБА_1