Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Справа № 650/1326/18
провадження № 1-кс/650/382/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року слідчий суддя Великоолександрівського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши клопотання слідчого про накладення арешту на врожай ячменю, у кримінальному провадженні № 0000221 щодо злочину, передбаченого частиною другою статті 191 Кримінального кодексу України,

встановив:

Слідчий слідчого відділення Великоолександрівського відділення Бериславського відділу поліції ГУНП в Херсонській області ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним клопотанням в якому просить накласти арешт на майно, виявлене в ході обшуку від 14 серпня 2018 року, який проводився на підставі ухвали слідчого судді Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 08 серпня 2018 року за фактичною адресою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Альянс СХГ» (далі ТОВ «Агро-Альянс СХГ», товариство): Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Чкалове, вул. Чкалова, 44, а саме зерно ячменю загальною вагою 11570 кг, яке знаходиться на зберіганні на вказаній території товариства, який полягає у позбавленні права на відчуження, розпорядження та / або користування майном, яке залишити на зберіганні товариства до вирішення питання про скасування арешту у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку.
Клопотання мотивовано тим, що у період часу з 16 по 23 липня 2018 року під керівництвом ТОВ «Агро-Альянс СХГ» з поля останнього було здійснено збирання врожаю ячменю, який був вивезений у невідомому напрямку, чим завдано збитки як самому підприємству так і його учасникам.
За даним фактом розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 191 КПК України, кваліфікуючими ознаками якого є привласнення, розтрата або заволодіння чужим майно шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.
Відповідно до ухвали слідчого судді від 08 серпня 2018 року за результатами проведеного обшуку за вказаними фактичним місцем знаходження товариства виявлено зерно ячменю загальною вагою 11570 кг, яке було передане на відповідальне зберігання охоронцю вказаного підприємства ОСОБА_5 .
Слідчий стверджує, що вказане майно має ознаки речового доказу виходячи з того, що виявлене зерно ячменю підтверджує факти та обставини, які встановлюються в ході досудового розслідування, а саме підтверджує наявність на території товариства за його фактичною адресою здійснення господарської діяльності зерна ячменю, яке залишилось на території товариства станом на 17 серпня 2018 року.
На судовому засіданні слідчий клопотання підтримав, просив накласти арешт на вказане майно з метою збереження речових доказів.
На судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 , який представляє інтереси директора товариства ОСОБА_6 , заперечив проти задоволення клопотання вказавши на відсутність в матеріалах справи доказів, які свідчать про можливість вчинення злочину за частиною другою статті 191 КК України, а отже наявність підстав вважати зерно ячменю речовим доказом. Вказав, що існуючий між учасниками товариства спір має ознаки господарського спору, який вирішується у порядку господарського судочинства, а не кримінального. Перебування зерна ячменю під арештом призведе до його псування, а отже до невиконання товариством своїх зобов`язань перед орендодавцями.
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Вивчивши матеріали клопотання, заслухавши учасників кримінального провадження, слідчий суддя дійшов таких висновків.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170 - 173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна.
Вказана норма узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Відповідно до частини першої статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається також з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до частини одинадцятої статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з загальними правилами застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що закріплені у частині третій статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Тобто за для можливості застосування у кримінальному провадженні будь-якого заходу забезпечення обов`язковому доведенню підлягають одночасно всі наведені обставини. При цьому не доведення попередньої обставини виключає необхідність встановлення усіх наступних обставин.
Так, відповідно до частини другої статті 191 КК України злочином визнається привласнення, розтрата або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.
Отже, з об`єктивної сторони злочин може бути вчинений у формі привласнення, розтрати або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.
При цьому, предметом злочину може виступати виключно чуже майно, яке було ввірене чи перебувало в віданні службової особи в силу свого статусу.
Слідчим не наведено обставин, які б свідчили про те, що зерно ячменю зібране з поля належного товариству визначене як чуже майно по відношенню до нього. Навпаки, відповідно до пояснень свідків, які зафіксовані у протоколах допиту видно, що зерно ячменю було зібране як майно товариства цим самим товариством під керівництвом його директора ОСОБА_6 , а отже не може вважатись чужим.
Крім того, відповідно до протоколу обшуку від 14 серпня 2018 року проведеного на підставі ухвали слідчого судді від 08 серпня 2018 року встановлено, що майно у виді зерна ячменю в кількості 11570 кг виявлене за фактичною адресою ТОВ «Агро-Альянс СХГ», яким і здійснено збирання врожаю. Тобто фактично майно виявлене у його власника і на даний час у нього зберігається, що виключає можливість кваліфікації дій відповідальних осіб товариства як заволодіння чужим майном або привласнення чужого майна.
Також слідчим не зазначено які саме права і можливості пов`язані з посадою і яке саме службове становище було використано всупереч інтересам служби. З матеріалів клопотання та пояснень адвоката встановлено, що збір врожаю ячменю здійснювався з дозволу директора товариства в інтересах товариства щодо належного останньому майна.
Не вказано слідчим і які дії особи можуть свідчити про привласнення, розтрату або заволодіння майном.
Слідчий не повідомляє про обставини, які б дали підстави припустити, що здійснене протиправне вилучення майна, незаконне і безоплатне його витрачання або мало місце його обернення на користь особи або третіх осіб.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань учасниками ТОВ «Агро-Альянс СХГ» є ОСОБА_8 (25 %), ОСОБА_7 (15 %), за заявою яких було розпочато дане кримінальне провадження, а також ОСОБА_9 (60 %), керівником є ОСОБА_6 .
Отже із зазначеного вбачається, що між учасниками товариства виник спір щодо порядку ведення господарської діяльності та розподілу майнових прав, що в свою чергу не містить ознак кримінального правопорушення з боку однієї з осіб, а підлягає вирішенню в позасудовому порядку або в судовому порядку в межах вирішення господарсько-правового спору.
За відсутності ознак вчинення суспільно-небезпечного діяння не може йти мова про будь-які речові докази, адже при цьому відпадає необхідність у збереженні слідів або інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
За таких обставин подальше перебування зерна ячменю під забороною є неприпустимим, адже суперечить наведеним вище гарантіям прав власника майна, не відповідає завданню кримінального провадження та може призвести до порушення товариством своїх зобов`язань перед третіми особами відповідно до укладених договорів.
Крім того, вказане майно є таким, що піддається швидкому псуванню за відсутності спеціальних умов зберігання, а отже має бути невідкладно повернуто законному володільцю з правом володіння, користування та розпорядження.
Таким чином, зважаючи на відсутність підстав стверджувати про можливість вчинення вказаного кримінального правопорушення, суд визнає безпідставним застосування до зазначеного майна заходу забезпечення у виді арешту, що має наслідком його повернення товариству.
Керуючись наведеними положеннями Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на врожай ячменю, у кримінальному провадженні № 0000221 щодо злочину, передбаченого частиною другою статті 191 Кримінального кодексу України відмовити.
Ухвала може бути оскаржена у встановленому законом порядку.
Повний текст ухвали складено 20 вересня 2018 року.

Слідчий суддя ______________ ОСОБА_10