У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" жовтня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0008762 від 21 вересня 2018 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Талін Республіки Естонія, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, офіційно непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.2 ст.222 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

05 жовтня 2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт та додані до нього документи відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.222 КК України.

Відповідно до вимог ст. 35 КПК України автоматизованою системою документообігу суду, вказані матеріали кримінального провадження визначені для проведення судового провадження суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 .

Зазначений вище обвинувальний акт передано судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 08 жовтня 2018 року, про що є відповідний запис в журналі реєстрації вхідної кореспонденції.

Прокурор просила призначити судовий розгляд, зазначивши, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підсудний Дніпровському районному суду м. Києва, підстави для закриття кримінального провадження або повернення обвинувального акту відсутні.

Обвинувачений не заперечував щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та матеріали кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

Вимогами п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувачення згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, має здійснюватись судовий розгляд, як це передбачено вимогами ст. 337 КПК України.

Крім того, згідно зі ст. 91 КПК України в обвинуваченні повинні бути зазначені форма вини, мотив і мета вчинення злочину.

В порушення вказаних вимог закону в обвинувальному акті зазначено наступне: «20.09.2018, приблизно о об 11 год. 30 хв., ОСОБА_3 , маючи прямий умисел на отримання кредитних коштів шляхом надання неправдивої інформації до фінансової установи, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, перебуваючи за адресою: м. Київ, пр-т. Воз`єднання 2/1-А, в приміщенні ТЦ «Дарниця» біля кас відділення ТОВ «Партнер Фінанс» (Кредит Кафе), з метою отримання кредиту у розмірі 4000 грн., повторно надав до фінансової установи завідомо неправдиву інформацію, а саме повідомив співробітнику фінансової установи про те, що він являється громадянином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не відповідає дійсності.

У подальшому, на підтвердження наданої неправдивої інформації, ОСОБА_3 надав співробітнику відділення ТОВ «Партнер Фінанс» (Кредит Кафе) завідомо підроблений документ, який він надавав раніше до фінансової установи з метою отримання кредитних грошових коштів, а саме паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , СТ НОМЕР_1 , виданий Яготинським РВ ГУ МВД України в Київській області, 21.12.2010 року.
Після чого, ОСОБА_3 був запідозрений працівником ТОВ «Партнер Фінанс» (Кредит Кафе) у наданні неправдивої інформації до фінансової установи з метою отримання кредиту та у поданні завідомо підробленого паспорта громадянина України та затриманий службою безпеки ТОВ «Партнер Фінанс» (Кредит Кафе)».

Отже, в обвинувальному акті не зазначено спрямованість умислу і момент його виникнення, що має істотне значення, з огляду на наступне.

Статтею 222 КК України передбачено відповідальність за надання завідомо неправдивої інформації органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим чи органам місцевого самоврядування, банкам або іншим кредиторам з метою одержання субсидій, субвенцій, дотацій, кредитів чи пільг щодо податків у разі відсутності ознак злочину проти власності.

Суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується прямим умислом та спеціальною метою отримати вказаний у ст. 222 КК України різновид фінансових ресурсів або пільгу щодо податків.

Особу, яка, надаючи завідомо неправдиву інформацію, прагнула привласнити одержані нею у вигляді дотації, субвенції, кредитів кошти, слід притягувати до кримінальної відповідальності за злочини проти власності за шахрайство чи замах на нього залежно від того, чи вдалося їй заволодіти майном і отримати реальну можливість розпоряджатись або користуватись ним за власним розсудом.

Головним критерієм розмежування злочинів, передбачених статтями 222 і 190 КК України, є спрямованість умислу і момент його виникнення. У разі шахрайства з фінансовими ресурсами умисел винного спрямований на тимчасове отримання кредитних коштів з наступним, можливо, несвоєчасним їх поверненням. Щодо неповернення банківського кредиту як способу шахрайського заволодіння майном, яке не охоплюється диспозицією ст. 222 КК України, потрібно виходити з того, що отримання майна під умовою виконання якого-небудь зобов`язання може кваліфікуватися як шахрайство лише у разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його присвоїти, а зобов`язання не виконувати. У разі шахрайства винна особа укладає кредитний договір лише для того, щоб приховати злочинний характер своїх дій, спрямованих на безоплатне заволодіння назавжди чужим майном.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 червня 1990 року, зі змінами та доповненнями, обвинувачення повинно бути сформульовано з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскін проти Австрії» №9783/82 п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №12969/94 п. 58, рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98 п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95 п. 47).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95 п. 47).

Так, запропоноване органом досудового розслідування формулювання обвинувачення не містись повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, оскільки в обвинувальному акті не зазначено, спрямованість умислу, з яким ОСОБА_3 , мав намір отримати кредитні кошти шляхом надання неправдивої інформації до фінансової установи, а саме: не зазначено, чи він мав умисел, спрямований на тимчасове отримання кредитних коштів з наступним, можливо, несвоєчасним їх поверненням, або ж він мав умисел, спрямований на неповернення банківського кредиту, а лише зазначено, що ОСОБА_3 вчинив з метою особистого збагачення та з метою отримання кредиту у розмірі 4000 грн.

Деталі ж вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

Також, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_3 повторно надав до фінансової установи завідомо неправдиву інформацію, а саме повідомив співробітнику фінансової установи про те, що він являється громадянином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не відповідає дійсності.

В частині 1 ст. 32 КК України зазначено, що повторністю злочинів визначається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

При дослідженні обвинувального акта в судовому засідання судом не було встановлено жодних відомостей, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.222 КК України, а також в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за ч.1 ст.222 КК України або про те, що йому повідомлено про підозру у іншому кримінальному провадженні за ч.1 ст.222 КК України.

Окрім цього, відповідно до положень ч.7 ст.290 КПК України про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів прокурор або слідчий за його дорученням повідомляє потерпілого, після чого останній має право ознайомитися з ними за правилами, викладеними в цій статті.

Також частина 8 ст.290 КПК України передбачає, що про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів повідомляються цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач, його представник, після чого ці особи мають право ознайомитися з ними в тій частині, яка стосується цивільного позову, за правилами, викладеними в цій статті.

Крім того в ч.9 ст.290 КПК України зазначено, що сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.

Положення ч.10 ст.290 КПК України передбачено, що сторонам кримінального провадження, потерпілому надається достатній час для ознайомлення з матеріалами, до яких їм надано доступ. У разі зволікання при ознайомленні з матеріалами, до яких надано доступ, слідчий суддя за клопотанням сторони кримінального провадження з урахуванням обсягу, складності матеріалів та умов доступу до них зобов`язаний встановити строк для ознайомлення з матеріалами, після спливу якого сторона кримінального провадження або потерпілий вважаються такими, що реалізували своє право на доступ до матеріалів.

Під час дослідження реєстру матеріалів досудового розслідування, встановлено, що слідчим та прокурором під час досудового розслідування не приймалося жодних процесуальних документів щодо визнання ТОВ «Партнер Фінанс» потерпілим у вказаному кримінальному провадженні та щодо відкриття їм матеріалів кримінального провадження, як то передбачено положеннями кримінального процесуального закону.

Вказана обставина не була спростована прокурором під час підготовчого судового засідання.

Наведені порушення вимог КПК України перешкоджають суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути справу і постановити законне й обґрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 17, 110, 291, 314-316, 331 КПК України, суд,

у х в а л и в:

Обвинувальний акт та додані до нього документи відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.2 ст.222 КК України, у кримінальному провадженні № 0008762 від 21 вересня 2018 року повернути прокурору Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 , для виконання вимог, зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: