Провадження №1-в/127/686/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 заяву ОСОБА_5 про звільнення від сплати судових витрат та витрат на погашення цивільного позову за вироком суду,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_5 про звільнення від сплати судових витрат та витрат на погашення цивільного позову за вироком суду. Заява мотивована тим, що чинним законодавством регламентовано, що у разі відсутності в засудженого коштів на погашення судових витрат та відшкодування завданої потерпілим шкоди таке відшкодування здійснюється за рахунок держави. Крім того, звернув увагу суду на ту обставину, що потерпіла ОСОБА_6 померла, однак надати відповідні докази не має можливості.

В судовому засіданні ОСОБА_5 заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в заяві.

Прокурор вважає, що дана заява задоволенню не підлягає, оскільки згідно з положеннями ст. 537 КПК України питання про звільнення від сплати судових витрат в порядку виконання судового рішення розгляду не підлягає.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання ОСОБА_5 підтримала та просила його задовольнити.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 357 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України, має право вирішувати, зокрема, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається, зокрема, до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.
Таким чином, твердження прокурора про неможливість розгляду клопотання ОСОБА_5 по суті суд до уваги не приймає і вважає його не обґрунтованим.

З матеріалів особової справи вбачається, що 14.03.2005 р. Апеляційним судом Вінницької області ухвалено вирок, відповідно до якого, зокрема, ОСОБА_5 засуджений за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 289, ст. 395, п. 6, 8, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до зазначеного вироку з ОСОБА_5 солідарно із засудженого ОСОБА_7 стягнуто кошти на користь ОСОБА_8 в розмірі 8000 грн. матеріальної шкоди; з ОСОБА_5 солідарно із засудженими ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 стягнуто кошти на користь ОСОБА_11 100000 грн. моральної шкоди, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 100000 грн. моральної шкоди та 2530 грн. матеріальної шкоди.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 119 КПК України суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого, потерпілого), за власною ініціативою або за її клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.
Разом з тим, суд враховує, що вирок, за яким ОСОБА_5 відбуває покарання і на підставі якого здійснюється стягнення грошових коштів було ухвалено 14.03.2005 р. і вирок переглядався в порядку касаційного провадження Верховним Судом України та був залишений без змін. З моменту набрання вироком законної сили відповідне клопотання про відстрочку чи розстрочку стягнення судових витрат засудженим подано не було.

Суд враховує, що ч. 1 ст. 128 КЗпП регламентовано, що при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. При цьому ч. 2 ст. 128 КЗпП визначено, що при відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку.
Відповідно до положень абзацу першого ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV) із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника та збитків чи шкоди, заподіяних злочином, - п`ятдесят відсотків. Аналогічна правова конструкція закріплена й у абзаці першому ч. 2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 02.06.2016 р. № 1404-VIII).
Відповідно до ч. 3 ст. 127 КПК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Дана правова норма кореспондується з положеннями ч. 2 ст. 1177 ЦК України, якою визначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
Згідно з положеннями ст. 1 «Європейської конвенції щодо відшкодування збитку жертвам насильницьких злочинів» (ETS N 116), у разі, коли відшкодування шкоди не може бути забезпечене з інших джерел, держава повинна взяти це на себе для наступних категорій: а) для тих, кому внаслідок умисних насильницьких злочинів було спричинено серйозну шкоду фізичному стану чи здоров`ю; б) для тих, які знаходились на утриманні загиблих внаслідок такого злочину.
Разом з тим, проект Закону № 7303 від 27.10.2010 р. «Про відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди фізичним особам, які потерпіли від злочину» включений до порядку денного Верховної Ради України за № 2951-VI від 01.02.2011 р., однак станом на 26.09.2018 р. даний законодавчий акт парламентом не ухвалено.
Суд враховує, що ст. 1177 ЦК України переважно не формулює норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину. Встановлено лише, що держава відшкодовує майнову шкоду, завдану майну фізичної особи злочином, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Інші умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи внаслідок злочину, мають визначатися законом. Зазначення при цьому про встановлення законом не тільки порядку, а й умов відшкодування шкоди виключає пряме застосування положень ст. 1177 ЦК України до прийняття відповідного закону.
Проект Закону № 7303 від 27.10.2010 р. «Про відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди фізичним особам, які потерпіли від злочину» включений до порядку денного Верховної Ради України за № 2951-VI від 01.02.2011 р., однак станом на 26.09.2018 р. даний законодавчий акт парламентом не ухвалено і законної сили не набрав.
Таким чином, чинне законодавство не передбачає звільнення особи, засудженої за вчинення злочину, від сплати судових витрат. Механізм відшкодування фізичній особі шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, на даний час чинним законодавством не врегульований.

Крім того, суд враховує, що заявником у заяві про звільнення від сплати судових витрат та відшкодування потерпілим шкоди, завданої злочином, ставиться під сумнів законність ухвалених відносно нього судових рішень. Суд враховує, що дані судові рішення набули законної сили відповідно до положень процесуального закону, який був чинним на час їх ухвалення (постановлення) на набуття ними законної сили.

За таких обставин суд приходить до переконання, що правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від сплати судових витрат та відшкодування шкоди, завданої потерпілим, з покладенням даного обов`язку на державу відсутні, а тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст. 370-372, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_5 про звільнення від сплати судових витрат та витрат на погашення цивільного позову за вироком суду, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом 7 днів з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя: