ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 р.
м. Київ

Справа № 755/5235/17

Провадження № 51-32 км 17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року щодо
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 12 березня 2017 року, знаходячись у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у торгівельному центрі «Скай Молл» по проспекту Ватутіна, 2-Т у м. Києві, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, взяв з торгівельних полиць магазину чоловічий одяг: куртку, толстовку, штани, загальною вартістю 852 грн. 84 коп., які поклав до своєї сумки, проте не зміг довести свій злочин до кінця з причини, що не залежала від його волі, оскільки при виході з магазину був затриманий охороною магазину.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням положення ст. 75 КК України, в достатній мірі не врахував тяжкості вчиненого злочину, рецидиву злочину та того, що засуджений раніше тричі судимий, у тому числі й за корисливі злочини. Крім того, вказує на те, що суд апеляційної інстанції в ухвалі не надав належної оцінки всім доводам апеляційної скарги прокурора та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
На касаційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_6 подано письмове заперечення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор частково підтримав касаційну скаргу, вважав за необхідне скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий апеляційний розгляд.
Захисник просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України в касаційній скарзі прокурором не оспорюються.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, і пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання через безпідставне звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, то вони не можуть уважатися обґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Положенням ч. 1 ст. 75 КК України визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням положення ч. 1 ст. 75 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність обставини, що пом`якшує покарання щирого каяття, а також дані про його особу, зокрема, те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності.
Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення засудженого на підставі ч. 1 ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, врахувавши особливості застосування цієї норми Закону.
Крім того, аналогічні доводи прокурора були предметом розгляду судом апеляційної інстанції, який ретельно перевірив та проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою. При прийнятті вказаного рішення суд апеляційної інстанції також урахував і те, що ОСОБА_7 працевлаштувався, має на утриманні матір-пенсіонерку та брата-інваліда третьої групи.
Суд уважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому доводи прокурора про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VII від 03 жовтня 2017 року, Суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3