УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року

м. Київ
справа № 758/2420/17
провадження № 51-6496ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2018 року у кримінальному провадженні № 0000772 за обвинуваченням ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
Встановлені обставини
Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 27 грудня 2017 року ОСОБА_5 на підставі ч. 3 ст. 263 КК звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 263 цього Кодексу, а кримінальне провадження № 0000772 від 20 жовтня 2017 року закрито на підставі

п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Судові витрати віднесено на рахунок держави.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2018 року зазначене рішення місцевого суду залишено без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2018 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Прокурор зазначає, що всупереч вимог ст. 419 КПК апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора про те, що місцевий суд у порушення вимог статей 119 і 126 КПК неправильно вирішив питання щодо судових витрат, віднісши їх на рахунок держави. Прокурор вважає, що оскільки кримінальне провадження

№ 0000772 стосовно ОСОБА_5 закрито з нереабілітуючих підстав, то оплату судових витрат має бути покладено на останнього.
Мотиви Верховного Суду
Доводи касаційної скарги прокурора про необґрунтованість ухвали апеляційного суду є безпідставними, а посилання прокурора на помилковість висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для зміни ухвали місцевого суду в частині вирішення питання судових витрат є формальними і не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Відповідно до положень ст. 122 КПК витрати, пов`язані із залученням спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі статтею 124 КПК. Залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.
Отже, чинний кримінальний процесуальний закон чітко встановлює, що витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого лише у двох випадках: ухвалення щодо нього (обвинуваченого) обвинувального вироку; залучення експерта безпосередньо обвинуваченим (стороною захисту).
Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд переглянув судове рішення місцевого суду відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК у межах апеляційної скарги прокурора та дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки місцевий суд не ухвалював обвинувальний вирок, а постановив ухвалу,

в якій відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК правильно вирішив питання щодо процесуальних витрат, які відніс на рахунок держави, саме тому вмотивовано залишив апеляційну скаргу без задоволення.
Доводи прокурора про те, що звільнення особи від сплати судових витрат можливе лише на підставі ст. 119 КПК (на які не послався місцевий суд) є помилковими. Ці положення застосовуються лише у випадку, коли кримінальний процесуальний закон (статті 122, 124 КПК) прямо покладає обов`язок по відшкодуванню судових витрат на конкретну особу (сторону кримінального провадження), але в силу об`єктивних обставин вона цього зробити не може.
Також, формальним є посилання прокурора на порушення апеляційним судом

ст. 126 КПК (відповідно до ч. 1 суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою, а в ч. 2 визначено перелік осіб, які в праві оскаржити судове рішення в частині судових витрат), оскільки у касаційній скарзі відсутнє будь-яке обґрунтування щодо недотримання судом апеляційної інстанції цих положень. Прокурор не зазначає, у чому конкретно вони полягають, а також яким чином вплинули чи могли вплинути на законність чи обґрунтованість ухвали апеляційного суду відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданого до неї судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити прокуророві у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області

від 27 лютого 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3