Справа №345/1053/16-к
Провадження № 1-кс/345/634/2018
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31.05.2018 року м. Калуш

Слідчий суддя Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , старшого слідчого СВ Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_3 , розглянувши клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні за № 0001129, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190, ч.1 ст.384 КК України, -

в с т а н о в и в:
Старший слідчий СВ Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на житловий будинок, що в АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 .

Клопотання обґрунтовує тим, що в чергову частину Калуського ВП ГУНП надійшло повідомлення про те, що 25.01.2008 року ухвалою Калуського міськрайонного суду встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_5 та визнано її право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами що в АДРЕСА_1 . Відповідно до спадкового договору від 06.05.2008 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами що в АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 передається у володіння ОСОБА_6 .
Потерпілий ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 стверджують, що ОСОБА_5 була неписемною та рідко виходила з дому, тому не могла підписати позовної заяви та бути присутньою під час судового засідання.
Пункт 1 частини 2 статті 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частина 3 цієї є статті вказує , що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до постанови про визнання речовим доказом від 22.05.2018 року житловий будинок, що в АДРЕСА_1 визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001129.

Вислухавши думку слідчого, ознайомившись з клопотанням та доданими до нього матеріалами кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак зазначених вимог закону слідчий не дотримався.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Разом з тим, статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

На час розгляду клопотання слідчому судді хоча і було надано постанову про визнання житлового будинку, що в АДРЕСА_1 , речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001129, проте дана постанова не мотивована належним чином, не містить правових підстав визнання житлового будинку речовим доказом по даному провадженню.

Натомість з матеріалів клопотання не вбачається наявність достатніх підстав вважати, що житловий будинок в АДРЕСА_1 відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Також слідчим не доведено наявність будь-яких обставин, які свідчили б про наявність ризику можливого приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження житлового будинку в АДРЕСА_1

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Крім того, суд бере до уваги приписи ст.41 Конституції України, якими передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
На підставі викладеного, слідчий суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання слідчого, як такого, що внесено до суду з порушенням вимог КПК України та за недоведеності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 131, 132, 170-173, 236, 309, 395 КПК України, -

у х в а л и в :

В задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_3 про накладення арешту на житловий будинок, що в АДРЕСА_1 у кримінальному провадженні за № 0001129, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190, ч.1 ст.384 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Івано-Франківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її оголошення. Порядок оскарження ухвали визначено ст.ст. 392, 395 КПК України.

Слідчий суддя: