Постанова

Іменем України
14 червня 2018 р.

м. Київ

справа № 755/5672/16-к
провадження № 51-1911 км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0016929 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя та проживаючого в кв. АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2-4 ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання процесуальних витрат і речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна та у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого за таких обставин.

Так, 07 листопада 2015 року, приблизно о 01 год, ОСОБА_6 перебуваючи у приміщенні караоке-кафе «РОМ», за адресою: м. Київ, пр Тичини, 7, діючи з корисливих мотивів, таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_7 спричинивши йому матеріальну шкоду на суму 3000 грн та майно потерпілої ОСОБА_8 на загальну суму 300 грн.
Крім того, ОСОБА_6 25 лютого 2016 року, приблизно о 01 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння по АДРЕСА_2 , з метою подолання опору ОСОБА_9 , застосовуючи відносно потерпілого фізичне насильство, яке не є небезпечне для життя та здоров`я, та завдавши йому декілька ударів руками в область обличчя, відкрито заволодів майном потерпілого ОСОБА_9 , спричинивши йому матеріальну шкоду на загальну суму 1150 грн.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, оскільки вважає відсутніми підстави для застосуванням ст. 75 КК України та зазначає про невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 просила касаційну скаргу прокурора задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, у касаційній скарзі прокурора не оспорюється.

Щодо доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме звільнення ОСОБА_6 судом на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, то вони є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених ним злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, що останній вину визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, відшкодував завдану шкоду, у потерпілих претензії були відсутні, а також врахував дані про особу винуватого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває і призначив йому покарання за вчинені правопорушення, у межах санкцій вказаних норм.

Апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора та погоджуючись з висновком місцевого суду в частині звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, належним чином дослідив ці обставини та умотивував прийняте рішення. Із таким висновком погоджується і колегія суддів.

Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, є обґрунтованим. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Тому, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Окрім того, касаційна скарга прокурора не містить доводів про невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для задоволення касаційної скарги, не вбачає.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд

у х в а л и в:

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3