АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп /796/1558/2015 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 302, ч.2, КК Доповідач ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

за участю прокурорів ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , обвинуваченої ОСОБА_19 , її захисника-адвоката ОСОБА_20 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0012050 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора прокуратури Деснянського району міста Києва ОСОБА_21 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 7 липня 2015 року, яким

ОСОБА_22 , народжена ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Григорівка Старокостянтинівського району Хмельницької області, громадянка України, із середньою спеціальною освітою, не одружена, зареєстрована по місцю народження, АДРЕСА_1 , фактично мешкала у АДРЕСА_2 , не судима,

виправдана за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 302 та ч.2 ст. 303 КК України у зв`язку з недоведеністю складів цих правопорушень в її діях.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційні скарги, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
Відповідно до обвинувального акту від 16 червня 2015 року, ОСОБА_19 було інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 303 КК України, а саме забезпечення зайняття проституцією кількох осіб (сутенерство), яке, як вказано в цьому обвинувальному акті, полягало в тім, що ОСОБА_19 , маючи на меті зайнятися сутенерством, зняла в оренду квартиру у АДРЕСА_2 ; для організації в ній місця для надання сексуальних послуг іншими особами. В подальшому вона підшукала трьох дівчат, які погодилися займатися проституцією, домовилась з ними, що година інтимних послуг, які вони надаватимуть, коштуватиме 800- гривень, з яких 35% мають залишатися у тієї з дівчат, яка надаватиме послуги, а решту грошей мали залишатися у неї за забезпечення та організацію їх діяльності. Далі, за обвинуваченням, ОСОБА_19 розмістила рекламу в мережі Інтернет, вказала номер мобільного телефону, по якому відповідала на дзвінки і інструктувала можливих клієнтів про умови, місце та вартість надання послуг інтимного характеру, а в наступному, в період часу з 29 жовтня по 3 грудня 2014 року перебуваючи у вказаній квартирі, ОСОБА_19 виконувала функції адміністратора та координатора діяльності повій, які надають інтимні послуги, отримувала від окремих осіб чоловічої статі замовлення на надання таких послуг, повідомляла їм про вартість вказаних послуг та місце їх надання. Після прибуття клієнта до зазначеної квартири, ОСОБА_19 надавала йому можливість обрати серед трьох дівчат одну з якою саме він бажає вступити в статевий зв`язок, після чого послуги інтимного характеру надавались, за що повія отримувала грошову винагороду, частину з якої надавала ОСОБА_19 .

Обвинувальний акт містив також обвинувачення ОСОБА_19 за ч.2 ст. 302 КК України як звідництво для розпусти з метою наживи, яке було сформульовано наступним чином.

ОСОБА_23 , діючи умисно, протиправно, з метою незаконного збагачення, 30 жовтня 2014 року, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 в телефонній розмові домовилася з клієнтом ОСОБА_24 щодо надання останньому у вказаній квартирі послуг інтимного характеру за грошову винагороду.

В подальшому приблизно о 2000 годині цього ж дня безпосередньо у вказаній квартирі за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_25 надавала клієнту ОСОБА_24 послуги інтимного характеру за що отримала грошову винагороду в розмірі 800 гривень, які передала ОСОБА_19 . Діючи узгоджено та обопільно ОСОБА_19 вчинила звідництво для розпусти з метою наживи між ОСОБА_25 та ОСОБА_24 .

Крім того, ОСОБА_23 , діючи умисно, протиправно, з метою незаконного збагачення, 20 листопада 2014 року, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 в телефонній розмові домовилася з клієнтом ОСОБА_26 щодо надання останньому у вказаній квартирі послуг інтимного характеру за грошову винагороду.

В подальшому приблизно о 1500 годині цього ж дня безпосередньо у вказаній квартирі за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_25 надавала клієнту ОСОБА_26 послуги інтимного характеру за що отримала грошову винагороду в розмірі 800 гривень, які передала ОСОБА_19 . Діючи узгоджено та обопільно ОСОБА_19 вчинила звідництво для розпусти з метою наживи між ОСОБА_25 та ОСОБА_26 .

Крім того, ОСОБА_23 , діючи умисно, протиправно, з метою незаконного збагачення, 22 листопада 2014 року, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 в телефонній розмові домовилася з клієнтом ОСОБА_24 щодо надання останньому у вказаній квартирі послуг інтимного характеру за грошову винагороду.

В подальшому приблизно о 1700 годині цього ж дня безпосередньо у вказаній квартирі за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_25 надавала клієнту ОСОБА_24 послуги інтимного характеру за що отримала грошову винагороду в розмірі 800 гривень, які передала ОСОБА_19 . Діючи узгоджено та обопільно ОСОБА_19 вчинила звідництво для розпусти з метою наживи між ОСОБА_25 та ОСОБА_24 .

Крім того, ОСОБА_23 , діючи умисно, протиправно, з метою незаконного збагачення, 3 грудня 2014 року, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 в телефонній розмові домовилася з клієнтом ОСОБА_27 щодо надання останньому у вказаній квартирі послуг інтимного характеру за грошову винагороду.

В подальшому приблизно о 1900 годині цього ж дня безпосередньо у вказаній квартирі за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_25 надавала клієнту ОСОБА_27 послуги інтимного характеру за що отримала грошову винагороду в розмірі 800 гривень, які передала ОСОБА_19 . Діючи узгоджено та обопільно ОСОБА_19 вчинила звідництво для розпусти з метою наживи між ОСОБА_25 та ОСОБА_27 .

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_19 була виправдана за недоведеністю, що в її діянні наявні склади кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 302, ч.2 та 303, ч.2 КК України.

На обґрунтування своїх висновків суд послався на показання ОСОБА_19 про те, що вона особисто влаштувалася на роботу адміністратором салону масажу і саме функції адміністратора виконувала, не орендувала квартиру, не сплачувала за оренду та комунальні послуги, а лише повідомляла про квитанції, що надходили, жінці на ім`я ОСОБА_28 , яка прийняла її на роботу. Все необхідне для надання послуг з масажу в квартирі було в наявності і вона того обладнання не купувала. Рекламою салону вона не займалася. Реально почала працювати в салоні лише в перших числах листопада, тому до подій, які сталися до цього стосунку не має. До кінця листопада ОСОБА_25 в салоні не працювала, тому до подій, які сталися до цього періоду вона стосунку не мала. 3 грудня 2014 року ОСОБА_25 надала послуги масажу, а не інтимні послуги, ОСОБА_27 , за які він заплатив не 800, а 400 гривень.

Оцінюючи показання свідків, суд виключив з доказів показання на досудовому розслідуванні свідків ОСОБА_29 та ОСОБА_27 , оскільки сторона обвинувачення не змогла забезпечити їх явку в суд, відмовилась від їх допиту в суді, а тому суд позбавлений можливості скористатися цими показаннями. Свідок же ОСОБА_30 в суді наполягала, що жодних послуг інтимного характеру нікому не надавала, а займалася лише масажем. Свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_26 не вказали конкретно хто саме надавав їм інтимні послуги і не вказали на ОСОБА_19 як на особу, з якою вони домовлялися про надання їм саме інтимних послуг, твердячи, навпаки, що про такі послуги домовлялися тільки з масажистками. Свідок ОСОБА_25 давала неконкретні показання, не могла назвати точні дати, клієнтів, яким надавала інтимні послуги, а тому її показання суд оцінив критично, в тому числі і в частині стверджень про те, що саме ОСОБА_19 приймала її на роботу та інструктувала.

Відхилив суд і доказове значення протоколів про адміністративну відповідальність ОСОБА_29 , ОСОБА_25 , ОСОБА_30 , оскільки суду були надані лише копії цих документів, які належним чином завірені не були.

Надані стороною обвинувачення документи щодо належності квартири фактично не підтверджують будь-яку причетність ОСОБА_19 до її оренди, оскільки такі відомості знайдені не були.

Суд також зауважив відсутність доказів того, що ОСОБА_19 мала будь-яку матеріальну вигоду від інкримінованого їй сутенерства та звідництва, як і доказів того, що ОСОБА_19 , ОСОБА_30 , ОСОБА_25 , ОСОБА_29 перебували у будь-яких трудових стосунках.

Відхилив суд також показання свідка ОСОБА_31 , оскільки вона була лише присутньою при проведенні огляду та обшуку місця події як понята.

На обґрунтування прийнятого рішення суд також проаналізував чинне кримінальне та кримінальне процесуальне законодавство, послався на практику Європейського суду в правах людини, норми Конституції України та інші законодавчі акти.

Не погодившись зі вказаним рішенням, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_21 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, як вони були встановлені під час досудового розслідування та судового розгляду, а тому просить повторно дослідити докази, зокрема допитати свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_30 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 та дослідити письмові докази з матеріалів кримінального провадження, виправдувальний вирок щодо ОСОБА_19 скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_19 винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 302, ч.2 та 303, ч.2, КК України, на підставі яких призначити їй покарання у виді позбавлення волі відповідно на три та п`ять років, за сукупністю злочинів, в порядку ст. 70 КК України, остаточне покарання визначити у виді позбавлення волі строком на п`ять років, застосувати в порядку ст. ст. 75 і 76 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням, іспитовим строком три роки та покладенням на ОСОБА_19 певних обов`язків.

На обґрунтування прокурор послався на показання свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_30 , зауваживши, що суд не повністю взяв їх до уваги та оцінив, показання свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_26 про те, що їм, крім послуг масажу, надавались і послуги інтимного характеру, а на питання щодо можливості інтимних послуг саме ОСОБА_19 їм відповідала, що це вирішується на місці, тобто і в цій частині вказані докази суд належним чином не описав і не оцінив.

Вважає прокурор помилковим і рішення суду щодо невизнання доказового значення за протоколами про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_25 , ОСОБА_30 та ОСОБА_29 лише на тих підставах, що суду надані незавірені належним чином копії цих документів та без прийняття до уваги, що самі ОСОБА_25 та ОСОБА_30 підтвердили в суді дійсність та правильність цих протоколів і факт сплати відповідних штрафів.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши докази у визначених межах, вислухавши прокурора на підтримку апеляційних вимог, а обвинувачену та її захисника проти їх задоволення, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченій, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як правильно зауважує апелянт, суд першої інстанції зобов`язаний, в силу ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінити кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому, в силу ст. 370 КПК України, докази повинні бути досліджені під час судового розгляду.

У цьому конкретному випадку суд першої інстанції дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано визнав за неможливе послатися на показання свідків ОСОБА_29 та ОСОБА_27 , оскільки сторона обвинувачення не змогла забезпечити їх явку в суд та відмовилась від їх допиту в суді.

Водночас, оцінюючи досліджені безпосередньо в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , та ОСОБА_25 , суд від вказаних вимог ст. 94 КПК України, на переконання судової колегії, відступив, проявивши, необ`єктивність та упередженість, адже, як правильно зауважує апелянт, свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_26 , в тому числі і безпосередньо в судовому засіданні, послідовно твердили, що саме кожен із них, самостійно та незалежно від іншого, встановивши з реклами в Інтернеті наявність «масажного салону», ініціативно телефонували за вказаним в рекламі номером, дізнавалися від його адміністратора про вартість послуг масажу, цікавились щодо можливості отримання послуг інтимного характеру, на що отримували відповідь адміністратора, тобто ОСОБА_19 , що ці питання вони мають вирішувати безпосередньо з працівницями «салону», а також ОСОБА_19 вказувала їм яку оплату вони мають сплатити за масаж та послуги сексуального характеру, були клієнтами вказаного «салону», де їх зустрічала саме ОСОБА_19 , сплачували безпосередньо ОСОБА_19 гроші в оплату за масаж, домовлялися з масажистками про надання за додаткову плату послуг інтимного характеру, видавали їм цю плату, після чого «масажистки» з грішми виходили, а повернувшись згадані послуги надавали.

Уже ці послідовні, не суперечливі внутрішньо та між собою, логічні та переконливі показання, всупереч висновкам суду першої інстанції, є відносними, належними, допустимими та достовірними доказами у кримінальному провадженні, які однозначно вказують не лише на обізнаність щодо характеру діяльності «салону» у ОСОБА_19 , але й на те, що вона усвідомлювала свою роль у цій діяльності як особи, що займається звідництвом з метою розпусти для отримання наживи.

Надумані та необґрунтовані і міркування суду, який не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_25 з тих лише підстав, що вона не змогла в суді назвати точні дати та часи надання нею та іншими працівницями «салону» клієнтам та кому конкретно послуг інтимного характеру, бо насправді вона послідовно твердила, що вже при прийомі на роботу саме ОСОБА_19 повідомила про можливі домовленості з клієнтами відносно надання таких послуг, про відсоток її оплати за такі послуги і необхідність залишати решту заробленого саме їй для забезпечення діяльності «салону», про те, що такі послуги вона клієнтам дійсно багаторазово надавала за домовленістю з ними та виконувала інші умови, висловлені ОСОБА_19 при прийомі на роботу.

Саме тривалістю часу і значною кількістю випадків подібних дій і пояснюється те, що ОСОБА_25 не змогла визначитися з конкретними датами, годинами, клієнтами у кожному випадку, що саме по собі не може служити підставою для відхилення її показань, в тому числі і в іншій їх частині, де вона твердить, що вже при прийомі на роботу саме ОСОБА_19 повідомила про можливі домовленості з клієнтами відносно надання таких послуг, про відсоток її оплати за такі послуги і необхідність залишати решту заробленого саме їй для забезпечення діяльності «салону», бо вони послідовні, переконливі, логічні та підтверджені показаннями свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_26 та іншими дослідженими в суді першої інстанції доказами.

Безпідставно судом першої інстанції відхилене доказове значення наданих копій протоколів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_25 , ОСОБА_30 та ОСОБА_29 з посиланнями на те, що це копії належним чином не завірені, адже правильність цих документів свідки ОСОБА_25 та ОСОБА_30 під час безпосередніх допитів у суді підтвердили та пояснили, що вказані в цих протоколах штрафи вони сплатили встановленим порядком.

Свідок ОСОБА_31 в суді першої інстанції ствердила, що в її, як понятої, присутності було проведено огляд «масажного салону», де адміністратором була ОСОБА_19 і при цьому в ході огляду було встановлено, що вказаний салон фактично використовувався для надання послуг інтимного характеру, бо в приміщеннях «масажних кабінетів» виявлені упаковки презервативів та використані презервативи.

Вона також підтвердила, що за результатами огляду відносно працівниць «салону» були складені протоколи про адміністративні правопорушення, які полягали в наданні послуг сексуального характеру за грошову винагороду.

Таким чином, наведені докази в їх сукупності послідовні, внутрішньо та між собою несуперечливі, отримані процесуальним шляхом, належні та допустимі, а тому їх слід визнати достовірними і достатніми для висновку по суті кримінального провадження.

Втім, аналізуючи надані сторонами докази, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів того, що саме ОСОБА_19 особисто створила або утримувала місце розпусти, бо її показання про те, що вона була найнята іншими особами на роботу, до якої приступила не з кінця жовтня, а з перших чисел листопада 2014 року; для виконання цієї роботи для неї інші особи орендували та устаткували приміщення і сплачували за оренду і комунальні послуги, до рекламування діяльності "салону" вона особисто також відношення не мала; клієнти послідовно твердили, що самі за рекламою в мережі Інтернету, знаходили відомості про "салон", самі цілеспрямовано здійснювали телефонні дзвінки, домовлялися із ОСОБА_19 , в тому числі ініціативно про можливість надання послуг інтимного характеру, та вона їм повідомляла що відносно надання інтимних послуг вони мають самі особисто домовлятися з працівницями «салону».

Відповідно до примітки 1 до ст. 303 КК України під сутенерством у цій статті слід розуміти дії особи по забезпеченню заняття проституцією іншою особою.

Наведені вище докази не доводять, що саме ОСОБА_19 забезпечувала заняття проституцією кількох осіб, адже в кримінальному провадженні не встановлено, що саме вона орендувала та устаткувала для зайняття проституцією квартиру під видом масажного «салону», цю квартиру утримувала та сплачувала комунальні послуги, розміщала відповідну рекламу в мережі Інтернет, підшукувала клієнтів, утримувала проституток чи вчиняла будь-які інші дії, спрямовані на забезпечення зайняття проституцією.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_19 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 303 КК України є правильними і тому в цій частині апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Судовою практикою загально визнано, що звідництво для розпусти проявляється як посередництво для розпусти, яке полягає у підшукуванні учасників розпусних дій, схилянні до розпусти тощо.

На вказаних вище підставах неможливості допиту в суді свідка ОСОБА_27 , від якого відмовився під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції і прокурор, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в частині виключення з обвинувачення ОСОБА_19 звідництва для розпусти з метою наживи за епізодом від 3 грудня 2014 року відносно ОСОБА_27 та ОСОБА_25 .

Під час судового розгляду та в суді апеляційної інстанції не було отримано достатніх доказів для спростування показань ОСОБА_19 в тій частині, що реально вона розпочала працювати адміністратором у «салоні» не з кінця жовтня 2014 року, а з початку листопада 2014 року, а тому з висновками суду першої інстанції щодо виключення з обвинувачення ОСОБА_19 інкримінованого їй в обвинувальному акті від 16 червня 2015 року епізоду звідництва для розпусти від 30 жовтня 2014 року судова колегія погоджується.

У цьому кримінальному провадженні показаннями свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_31 , копіями протоколів про адміністративні правопорушення, що полягали у наданні послуг сексуального характеру за грошову винагороду незаперечно встановлено, що ОСОБА_19 в дійсності повідомляла клієнтам ОСОБА_24 , ОСОБА_26 про можливість вчинення розпусних дій, а саме отримання інтимних послуг від працівниці «салону» ОСОБА_25 , при прибутті до «салону» клієнтів демонструвала їм працівниць «салону» та надавала можливість вибрати одну з них, отримувала виплачені клієнтами гроші, в тому числі і за отримання інтимних послуг, залишаючи працівницям «салону» лише частину цих коштів, тобто вчиняла звідництво для розпусти з метою наживи.

Отже апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виправдувальний вирок щодо ОСОБА_19 в частині виправдання її за обвинуваченням за ч.2 ст. 302 КК України за епізодами від 20 та 22 листопада 2014 року потрібно скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Таким чином, колегія суддів визнає встановленим, що ОСОБА_23 , діючи умисно, протиправно, з метою незаконного збагачення, 20 листопада 2014 року, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 в телефонній розмові домовилася з клієнтом ОСОБА_26 щодо надання останньому у вказаній квартирі послуг інтимного характеру за грошову винагороду.

В подальшому приблизно о 1500 годині цього ж дня безпосередньо у вказаній квартирі за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_25 надавала клієнту ОСОБА_26 послуги інтимного характеру за що отримала грошову винагороду в розмірі 800 гривень, які передала ОСОБА_19 . Діючи узгоджено та обопільно ОСОБА_19 вчинила звідництво для розпусти з метою наживи між ОСОБА_25 та ОСОБА_26 .

Крім того, ОСОБА_23 , діючи умисно, протиправно, з метою незаконного збагачення, 22 листопада 2014 року, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 в телефонній розмові домовилася з клієнтом ОСОБА_24 щодо надання останньому у вказаній квартирі послуг інтимного характеру за грошову винагороду.

В подальшому приблизно о 1700 годині цього ж дня безпосередньо у вказаній квартирі за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_25 надавала клієнту ОСОБА_24 послуги інтимного характеру за що отримала грошову винагороду в розмірі 800 гривень, які передала ОСОБА_19 . Діючи узгоджено та обопільно ОСОБА_19 вчинила звідництво для розпусти з метою наживи між ОСОБА_25 та ОСОБА_24 .

Ці дії ОСОБА_19 судова колегія кваліфікує як звідництво для розпусти з метою наживи за ч.2 ст. 302 КК України.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_19 покарання за ч.2 ст. 302 КК України, колегія суддів, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, в силу ст. 12 КК України, відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, а в цьому конкретному випадку характеризується також тривалістю, вчиненням його відносно декількох осіб, що підвищує суспільну небезпечність вчиненого, отже судова колегія визнає за необхідне визначити ОСОБА_19 покарання у виді позбавлення волі на строк, близький до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 302 КК України та не вбачає підстав для застосування до неї більш м`якого покарання, передбаченого санкцією цієї правової норми у виді обмеження волі або положень ст. 69 КК України.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_19 до кримінальної відповідальності притягнута вперше, позитивно зарекомендувала себе за місцем проживання і роботи, в тому числі і на час апеляційного розгляду, на спеціальних обліках у лікарів наркологів чи психіатрів не перебуває, протягом тривалого часу, а фактично більше трьох років після припинення вчинення кримінального правопорушення вона від слідства та суду не ухилялась, добросовісно виконувала свої процесуальні обов`язки, не зловживала процесуальними правами, ні в чому вартому осуду не помічена, на цей час працевлаштована.

Обставин,які б обтяжували чи пом`якшували покарання ОСОБА_19 судовою колегією не встановлено.

Разом з тим, сукупність усіх даних про особу ОСОБА_19 є достатніми підставами для висновку про можливість її виправлення без відбування покарання та звільнення її від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, а тому звільняє ОСОБА_19 від відбування покарання з випробуванням та покладенням на неї певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора прокуратури Деснянського району міста Києва ОСОБА_21 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 7 липня 2015 року відносно ОСОБА_19 задовольнити частково.

Вказаний вирок суду першої інстанції скасувати в частині виправдання ОСОБА_19 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 302 КК України за епізодами від 20 та 22 листопада 2014 року та ухвалити в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_19 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 302 КК України у та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_19 від відбування покарання звільнити з випробуванням та іспитовим строком в два роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_19 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно після проголошення, на нього може бути подана касаційна скарга касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: