Дата документу Справа № 334/3770/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/41/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/3770/14-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.125 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003545, за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні, та спільною апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_10 та її представника адвоката ОСОБА_11 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, з середньою освітою, заміжньої, інваліда 2 групи, не працюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України;
в с т а н о в и л а:
вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року ОСОБА_8 , обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Згідно змісту оскаржуваного судового рішення, органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувалась у тому, що 02.08.2007 року, приблизно о 17 годині, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, що виник між нею і ОСОБА_10 на ґрунті особистих неприязних відносин, завдала останній безліч ударів руками і ногами по різних частинах тіла, внаслідок чого заподіяла потерпілій згідно висновку експерта № 125/к від 09.12.2013 року одиночні синці на зовнішній поверхні верхньої третини правого плеча, в нижній третині правого передпліччя, в правій тім`яній області множинні синці в області лівої гомілки, які кваліфікуються як легке тілесне ушкодження; пошкодження правого плечового суглоба у вигляді синця, набряку м`яких тканин та пошкодження акроміально-ключичного зчленування, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, прийшов до висновку, що на підтвердження вини обвинуваченої ОСОБА_8 в скоєнні інкримінованого їй діяння не надано суду допустимих, належних та достатніх доказів, які б підтверджували вчинення нею вказаного злочину, тому ОСОБА_8 була виправдана на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, посилається на незаконність вироку через невідповідність викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, при цьому вказує, що суд:

- не надав належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , висновкам судово-медичних експертиз, які безперечно доводили винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, а тому дійшов безпідставного висновку, що отримання останньою тілесних ушкоджень спростовує правдивість цих доказів. Крім того, не звернув уваги на наявну в матеріалах провадження постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 15.08.2007 року за заявою ОСОБА_8 , яка ніким не скасована;

- вийшов за межі судового розгляду, оцінивши висновок експерта за № 1364 від 24.03.2014 року, як доказ нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 з боку ОСОБА_10 ;

- за відсутності належного обґрунтування та мотивів відмовився сприймати як достатні докази показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ;

- безпідставно послався на невиконання ухвали апеляційного суду від 05.08.2013 року, оскільки з метою перевірки показань потерпілої та свідків були проведені слідчі експерименти;

- дійшов невірного висновку про відсутність даних про перебування слідчих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 у складі слідчої групи, оскільки в матеріалах провадження наявні постанови про надання доручення на проведення досудового розслідування цим слідчим від 22.01.2014 року та 25.01.2014 року.

З огляду на вказане просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, і на підставі ст. 49 КК України звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Крім того, прокурор порушує у скарзі питання про дослідження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції носіїв інформації, на які здійснено запис судового розгляду, зафіксованого за допомогою технічних засобів.

В спільній апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 та її представник - адвокат ОСОБА_11 посилаються на незаконність вироку через невідповідність викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, при цьому зазначають, що суд:

- залишив поза увагою висновки комісійної судово-медичної експертизи № 125/к від 09.12.2013 року, покази судового експерта ОСОБА_16 , протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_10 від 30.10.2013 року, які доводили винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення;

- безпідставно вказав на недопустимість таких доказів, як протокол одночасного допиту від 21.01.2014 року, протоколи слідчих експериментів від 22.01.2014 року та від 23.01.2014 року, а також послався на складення повідомлення про підозру та обвинувального акта неправомочними особами, оскільки слідчі ОСОБА_14 та ОСОБА_15 приймали процесуальні рішення та здійснювали процесуальні дії у відповідності до доручення керівника органу досудового розслідування;

- не прийняв до уваги, що органом досудового розслідування були виконані вказівки Апеляційного суду Запорізької області, викладені в ухвалі від 05.08.2013 року, та з ціллю перевірки показів потерпілої та свідків, проведені слідчі експерименти;

- посилаючись на наявність у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, не зазначив чому в даному випадку взяв до уваги одні докази висновок експерта № 1364 від 24.03.2014 року та відкинув інші покази потерпілої ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_13 в частині можливого отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_8 від стримуючих дій потерпілої чи від дій свідків по відтягуванню обвинуваченої від потерпілої;

- безпідставно відкинув покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , надавши їм неправильну оцінку.

Тому просять вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та з урахуванням тяжкості злочину, даних про особу винної, її поведінки, наявності обтяжуючої обставини вчинення злочину щодо особи похилого віку, призначити покарання у вигляді 2 років обмеження волі.

В запереченнях обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник адвокат ОСОБА_17 просять вирок залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення і доводи скарг, прокурора та представника потерпілої, які підтримали апеляційні скарги; обвинувачену та її захисника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія судів вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні, та спільна апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_10 та її представника адвоката ОСОБА_11 задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою суд у вироку зазначає формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані.

Підстави для виправдання ОСОБА_8 і мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення викладені у вироку в повному обсязі.

Так, на підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, сторона обвинувачення посилалась на покази потерпілої, двох свідків, а також письмові докази: протоколи слідчого експерименту і судові медичні експертизи.

Було встановлено, що між обвинуваченою і потерпілою через справу цивільного характеру склалися неприязні стосунки.

За клопотанням сторони захисту в судовому засіданні було досліджено висновок експерта за № 1364 від 24.03.2014 року, і сторона обвинувачення не заперечувала проти дослідження вказаного доказу.
Суд критично поставився до показів і потерпілої ОСОБА_10 , оскільки вони спростовувались вищезгаданим висновком експерта, і свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки ці особи неодноразово були свідками по цивільно-правовим спорам між потерпілою та обвинуваченою.

Кримінально-процесуальний закон (ст. 92 КПК України) покладає на сторону обвинувачення обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості представлених доказів.

Колегією суддів були досліджені протоколи слідчих експериментів від 22.01.2014 року та 23.01.2014 року, однак з огляду на ту обставину, що вказані письмові докази були складені слідчими, які не мали повноважень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання цих доказів недопустимими.

Додані до апеляційної скарги прокурором документи (постанови про доручення провадження досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчій групі від 22.01.2014 року та від 25.01.2014 року) не зазначені у реєстрі до обвинувального акта і не відкриті стороні захисту. Відтак, на переконання колегії суддів, вважати ці документи такими, що вказують на правомочність проводити досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні слідчими ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , не можна.

Крім цього, колегією суддів було досліджено висновок комісійної судово-медичної експертизи №125/к від 09.12.2013 року, однак, на переконання колегії суддів, вказаний висновок у сукупності із існуючими допустимими доказами лише вказує на факт отримання тілесних ушкоджень потерпілою, однак в жодному випадку не вказує на те, що ці тілесні ушкодження були спричинені потерпілій внаслідок умисних дій обвинуваченої.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Суд, проаналізувавши усі докази на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, та враховуючи, що можливості для збору додаткових доказів вичерпано, стороною обвинувачення залишилися нез`ясованими обставини, які мали суттєве значення для законного та обґрунтованого вирішення цього кримінального провадження та ухвалення обвинувального вироку, прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не надано жодних переконливих доказів, які б доводили, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, було вчинено обвинуваченою, тому суд дійшов висновку, що обвинувачена ОСОБА_8 підлягала виправданню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Зі вказаними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.

Вище були наведені обставини, за яких колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позиції прокурора щодо підстав визнання протоколів слідчих експериментів допустимими.

Окрім того, прокурор формально вказує, що суд не надав належної оцінки показам потерпілої і свідків обвинувачення, однак, з цього приводу суд у вироку, на відміну від прокурора в апеляційній скарзі, обґрунтував свою позицію належним чином і зазначив мотиви, через які він віднісся до показів потерпілої і свідків критично.

Доводи прокурора про відсутність у вироку мотивації щодо висновку комісійної судово-медичної експертизи №125/к від 09.12.2013 року є слушними, однак вони не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення, крім того колегією суддів вказаному висновку дана оцінка.
Такі ж висновки, можна зазначити і щодо доводів спільної апеляційної скарги потерпілої та її представника, яка за своїм змістом є аналогічною з апеляційною скаргою прокурора.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є законним і обґрунтованим. Порушень кримінального й кримінального процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні, та спільну апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 та її представника - адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадженні до Верховного суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4