Справа № 467/195/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.02.2018 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 грудня 2016 року за № 0000503 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зелена Полянка, Арбузинського району, Миколаївської області, громадянина України, освіта середня - спеціальна, не працюючого, не одруженого, зареєстрований та фактично проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимого : вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року за ч.1 ст. 186 КК України до штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 1700,00 грн. -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИВ :
Суд визнав доведеним, що 22 грудня 2016 року близько 19 год. 00 хв., перебуваючи в житловому будинку по АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході сварки із ОСОБА_9 , умисно, розуміючи протиправний характер своїх дій, наніс ОСОБА_9 три удари ножем в спину, один удар в область правого ока та один удар в область грудей, спричинивши тілесні ушкодження у виді проникаючих колото- різаних ран грудної клітки з пораненням легені, гемопневмоторокса, рублено - скальпованої рани правої очної ділянки, які згідно висновку судово - медичної експертизи № 63 М від 07 лютого 2017 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України і оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні з точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України не визнав, визнав факт нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, за спричинення яких щиро розкаявся та показав суду, що 22 грудня 2016 року він прийшов додому до ОСОБА_9 , де в той час перебувала його мати ОСОБА_11 , з якою він почав спілкуватись на побутові теми на підвищених тонах. При цьому ОСОБА_9 в діалог не втручався. Готуючи собі вечерю на кухні, він почув як останній розмовляв з кимось по телефону і казав, що треба розібратись. Оскільки він подумав, що розібратись потрібно саме з ним, а тому йому загрожує небезпека, то відчув сильну агресію, а в голові помутилось. Пам`ятає, що схопив до рук ніж, який знаходився на холодильнику, і почав наносити удари ОСОБА_9 в око, спину і груди, однак їх послідовність і кількість точно не пам`ятає. Він не знає, що з ним трапилось, робив все неосмислено, але потерпілого ні вбивати, ні поранити наміру не мав, скоріш за все хотів його налякати. Якби він мав намір вбити, то ввігнав би ніж в спину повністю або ж вдарив би його кулаком, оскільки знає, де знаходяться життєво важливі органи людини. Він зрозумів що сталось лише тоді, коли ОСОБА_9 лежав на підлозі та харчав. Побачивши на його грудях кров, він намагався зупинити її, затуливши рану ганчіркою, яку знайшов поруч. В зоні АТО він проходив підготовку з надання невідкладної медичної допомоги, а тому зробив все що міг і знав, щоб зупинити кровотечу підручними засобами. Саме він викликав швидку з телефону потерпілого, телефонував туди декілька разів поки зняли трубку, тікати з місця події не збирався і впустив в будинок лікарів, допомагаючи їм швидше винести потерпілого аби той вижив. Неприязних відносин чи конфлікту з потерпілим у нього не було, вони обидва воювали в зоні АТО, а потім ОСОБА_9 почав проживати з його матір`ю. Раніше в них були певні побутові суперечки, але вбивством він йому ніколи не погрожував, смерті потерпілому він не бажав.

Потерпілий ОСОБА_9 показав суду, що обвинувачений є його пасинком, вони обидва воювали в зоні АТО. Точно він не пам`ятає, але десь 22 грудня минулого року у вечірній час ОСОБА_8 повернувся додому з Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, будучи трохи напідпитку, і сказав, що йому потрібні гроші аби сплатити штраф. Оскільки ОСОБА_11 відмовилась дати йому гроші, то обвинувачений почав з нею сварку, а він заступився за неї. Коли він розмовляв по телефону із своїм знайомим, обвинувачений заскочив із кухні в кімнату та запитавши хто дзвонить, почав наносити удари ножем в груди і спину. Кількість ударів не пам`ятає, оскільки втратив свідомість, лише пам`ятає, що дружина побігла до сусідів по допомогу. До тями прийшов лише після того, як лікарі «швидкої» зробили йому укол адреналіну в серце. Він знає, що ОСОБА_8 надавав йому медичну допомогу і сам викликав швидку, претензій до нього не має. Наразі все йому пробачив, бо неприязних відносин у них раніше не було, а ОСОБА_12 для нього як син.

Свідок ОСОБА_11 показала суду, що обвинувачений є її сином. 22 грудня 2016 року вона разом з ним та потерпілим мали їхати в судове засідання Южноукранського міського суду Миколаївської області, але обвинувачений поїхав сам. Близько 18.00 год. він повернувся додому з ножем, який йому подарував його знайомий, почав сварку, так як вона не дала йому грошей, щоб заплатити штраф, казав, що хоче на зону. ОСОБА_9 заступився за неї та подзвонив своєму знайомому на прізвище ОСОБА_13 аби той допоміг втихомирити обвинуваченого, але останній почув та розсердився. Вона пам`ятає, як обвинувачений забіг в кімнату з криком, нанісши удар потерпілому, а той впав разом з кріслом, на якому сидів. Після цього вона побігла до сусідів щоб викликати поліцію. «Швидку» викликав обвинувачений. Коли приїхали лікарі, то він впустив до будинку лише їх, хоча вони боялись заходити. Вона з сусідами зайшли в будинок вже після того, як приїхали працівники поліції та побачили, що потерпілий лежав на полу з ганчіркою на грудях, оскільки в нього були рани на спині і грудях. В цей час обвинувачений тримав в руках пляшку й стакан з горілкою. Неприязних відносин у них раніше не було, ніяких нарікань від них вона не чула. Натомість неприязні відносини існували між нею та обвинуваченим.

Свідок ОСОБА_14 показав суду, що приблизно півроку назад, точної дати не пам`ятає, до нього додому прибігла ОСОБА_11 , яка сказала, що син вдарив чоловіка ножем та попросила викликати поліцію. Дружина викликала лікарів і міліцію. Коли він зайшов в будинок ОСОБА_9 , то побачив, що останній лежав на підлозі порізаний і харчав, а обвинувачений в стані алкогольного сп`яніння бігав по кімнаті з ножем, кричав, щоб викликали «швидку». Все було в крові. Він не бачив чи обвинувачений надавав медичну допомогу потерпілому, але й не виганяв нікого з будинку. Неприязних відносин у обвинуваченого з потерпілим не було, принаймні свідок про це нічого не чув.

Свідок ОСОБА_15 дала суду показання про те, що близько 22 год. 00 хв. вечора, точної дати вона не пам`ятає, до неї додому прибігла ОСОБА_11 та попросила викликати поліцію. Хто викликав «швидку» вона не знає, особисто вона цього не робила, оскільки викликала лише поліцію. Коли прийшла до будинку ОСОБА_9 , то побачила, що він лежав на полу, а обвинувачений кричав, щоб всі вийшли, так як зараз приїде «швидка» і він допоможе винести потерпілого. В нього в руках нічого не було. Про відносини потерпілого з обвинуваченим вона нічого не знає.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні показав, що він працює на посаді фельдшера Арбузинського пункту постійного базування Миколаївського обласного центру екстреної медичної допомоги та катастроф. 22 грудня 2016 року близько 19 год. 00 хв. він разом з ОСОБА_17 виїжджав на виклик з приводу ножового поранення. Коли приїхали до місця виклику, то світла в будинку не було, через декілька хвилин під`їхали працівники поліції, разом з якими він зайшов до будинку. Обвинувачений перебував в кімнаті, поводив себе агресивно, був збудженим і кричав, що всіх заріже. Потерпілий лежав на підлозі на якійсь ганчірці, був в стані алкогольного сп`яніння, але при свідомості, мав численні поранення на обличчі, голові та спині. Вони, надавши невідкладну медичну допомогу, відразу госпіталізували його до реанімаційного відділення, оскільки була сильна крововтрата. Будь яких ознак того, що потерпілому надавалась перша медична допомога не було, кровотечу йому ніхто до приїзду «швидкої» не зупиняв.

Свідок ОСОБА_17 показала суду, що вона працює на посаді санітарки Арбузинського пункту постійного базування Миколаївського обласного центру екстреної медичної допомоги та катастроф. Точної дати не пам`ятає, але десь взимку 2016 року вона разом із фельдшером ОСОБА_16 виїжджала на виклик з приводу ножового поранення. Коли приїхали працівники поліції, то вони всі разом зайшли в будинок, де на підлозі лежав потерпілий. Фельдшер його оглянув, а потім відразу перенесли його до автомобіля «швидкої», де й надали першу медичну допомогу. Вона не пам`ятає обвинуваченого та як він себе поводив. Пам`ятає, що під потерпілим знаходилась ганчірка розміром приблизно метр на метр, він був у свідомості. Чи надавалась потерпілому медична допомога до їх приїзду, вона не знає, так як в будинку було темно.

Свідок ОСОБА_18 показав суду, що він приймав участь в якості понятого під час затримання ОСОБА_8 в приміщенні Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області. Пам`ятає, що слідчий запропонував ОСОБА_8 видати всі наявні при ньому речі. Потім слідчий вилучив ніж з плямами бурого кольору з карману зимової куртки, який запакував в спеціальний пакет, а він та інший понятий виконали на ньому свої підписи. Коли подзвонили матері обвинуваченого, то вона привезла одяг аби він перевдягнувся, так як куртку, штани та взуття, що були на ньому, слідчий також вилучив, помістивши до великого пакету.

Вказані показання обвинуваченого, потерпілого та свідків щодо часу і місця, де відбувалися події, суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а саме : в частині перебігу подій, які мали місце, у тому числі наявності або ж відсутності у обвинуваченого умислу щодо способу вчинення кримінального правопорушення (злочину) та наслідків, що настали, підстави та способу його вчинення.
Крім того, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні досліджено інші докази, подані стороною обвинувачення, а саме :

-протокол огляду місця події від 22.12.2016 року з фото таблицею (зображення №№1-12, а.с. 107 -112), з якого вбачається, що огляд проведено старшим слідчим Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області в присутності двох понятих, за участю прокурора та ОСОБА_11 на території домоволодіння, розташованого за адресою : АДРЕСА_2 . Зокрема, місцем проведення огляду є жиле приміщення, яке складається з чотирьох кімнат. В дальній кімнаті справа знаходяться два крісла, ліжко, два стола та шафа. На столі, який знаходиться посередині кімнати, наявні продукти харчування, на підлозі знаходиться сміття та дві пляшки. Всі речі в хаотичному стані. Біля крісла знаходяться дві плями бурого кольору, на кріслі також наявні сліди бурого кольору та темно синя куртка із слідами бурого кольору. Під час проведення огляду місця події було відібрано змиви плям бурого кольору та куртка із слідами бурого кольору ;

-протокол освідування особи від 22.12.2016 року, відповідно до якого освідування підозрюваного ОСОБА_8 проведено начальником СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_19 на підставі постанови прокурора Арбузинського відділу Первомайської місцевої прокуратури ОСОБА_20 в присутності двох понятих, захисника та інспектора криміналіста. З протоколу слідує, що на лівій та правій долоні рук підозрюваного ОСОБА_8 виявлені плями бурого кольору, з яких були здійснені змиви на марлевий тампон, які поміщені до паперових пакетів № 1 та № 2 з відбитком печатки № 1 Арбузинського ВП ;

-протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 22 грудня 2016 року, за яким ОСОБА_8 було затримано 22.12.2016 року о 22 год. 05 хв. на підставі п.2 ч.1 ст. 208 КПК України. При затриманні на підставі ч.3 ст. 208 КПК України, в присутності двох понятих та захисника начальником СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області було проведено обшук ОСОБА_8 під час якого було виявлено штани з плямами бурого кольору та ніж з плямами бурого кольору у правій зовнішній кишені одягнутої на ньому куртки, які поміщені до спеціальних пакетів експертної служби МВС ;

- висновок експерта № 63-М від 07.02.2017 року, згідно якого у потерпілого виявлено проникаюче колото різане поранення грудної клітки з пораненням легені, гемопневмоторакс рублено скальповане поранення правої очної області. Дані тілесні ушкодження могли утворитись 22.12.2016 року від дії плаского колючо ріжучого предмета, типу ножа, і відносяться до категорії тяжких, як небезпечних для життя в момент їх спричинення. Проникаючими пораненнями являються в четвертому міжребер`ї по середньо ключичній лінії зліва та у восьмому міжребер`ї зліва по задньо- під паховій лінії (тяжкі тілесні ушкодження). Дві колото різані рани по лопаточній області зліва і рана правої надбрівної дуги являються легкими тілесними ушкодженнями з короткочасним розладом здоров`я;

- висновок експерта № 40 від 07.02.2017 року, відповідно до якого кров на двох фрагментах марлі зі змивами, представлених на експертизу знайдена кров людини, при серологічному дослідженні якої виявлений антиген А ізосерологічної системи АВО. Походження крові не виключається від особи (осіб) групи А з ізогемаглютиніном анти В, в тому числі ОСОБА_9 , ОСОБА_8

- медична карта стаціонарного хворого, з якої видно, що потерпілий був доставлений до Арбузинської ЦРЛ 22.12.2016 року о 20 год. 00 хв. в тяжкому стані бригадою СМП з діагнозом колото різані ножові проникаючі поранення лівої половини грудної клітки з пошкодженням лівої легені. Лівосторонній гемоторакс. Рублено скальпована рана правої вісочно орбітальної області.

- висновок експерта № 38 від 13.01.2017 року, відповідно до якого кров потерпілого ОСОБА_9 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В ізосерологічної системи АВО ;

-протокол слідчого експерименту від 20.02.2017 року з фото таблицею (зображення №№1-4), який було проведено старшим слідчим СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_21 з участю обвинуваченого, захисника та в присутності двох понятих за адресою : АДРЕСА_2 , в якому зафіксовано, як ОСОБА_8 показав обставини вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_9 , а саме : де взяв ніж, як саме та куди наносив удари ножем. Тобто, відомостями, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту з фото таблицею підтверджуються місце, спосіб і обставини вчинення правопорушення. При цьому дані протоколу співпадають з показами обвинуваченого, даними в ході судового розгляду.

Крім того, за клопотанням сторони захисту судом було досліджено наступні докази:

-довідка Військово медичного клінічного центру Південного регіону № 107 від 29.12.2015 року, відповідно до якої ОСОБА_8 лікувався з приводу струсу головного мозку ;

-довідка т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 № 2449 від 06.11.2015 року згідно якої ОСОБА_8 в перід з 17.06.2015 року по 06.11.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, сектор «М» місто Маріуполь ;

-виписний епікриз № 20521 нейрохірургічного відділення Військо- медичного клінічного центру Південного регіону МО України, згідно якого ОСОБА_8 знаходився на лікування з 20.12.2015 року по 29.12.2015 року з діагнозом : закрита черепно мозкова травма, струс головного мозку, забій м`яких тканин лівої половини обличчя, лівосторонній параорбітальний крововилив, субконьюктивальний крововилив лівого ока, забій правої кістки ;

-висновок судово психіатричного експерта № 352 від 27.10.2017 року, відповідно до якого обвинувачений страждає на теперішній час та страждав в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння розладом психіки та поведінки в результаті вживання алкоголю, синдром залежності від алкоголю, стриманість, але в умовах виключаючих вживання. В період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, він міг віддавати собі звіт в своїх діях та керувати ними. В теперішній час він може віддавати собі звіт в своїх діях та керувати ними. ОСОБА_8 у стані фізіологічного афекту або іншого емоційного стану, що суттєво вплинув на його свідомість та поведінку, на момент вчинення ним діяння не перебував. Застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує ;

-журнал запису звернень про невідкладну медичну допомогу по Арбузинському ППБ, з якого слідує, що ОСОБА_8 здійснив виклик швидкої медичної допомоги з приводу ножового поранення ОСОБА_9 22 грудня 2016 року о 19 год. 44 хв. (оригінал журналу оглянуто в судовому засіданні ).

Тож, суд приходить до висновку, що цими джерелами доказів в їх сукупності підтверджуються обставини, що регламентовані ст. 91 КПК України.

Окрім того, стороною обвинувачення надано інші докази щодо характеризуючих ОСОБА_8 даних, а саме : копію паспорта ОСОБА_8 ;копію картки фізичної особи платника податків від 15.01.2008 року ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_8 ; характеристику Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області на ОСОБА_8 від 23.12.2916 року, згідно якої останній не працює, періодично зловживає спиртними напоями, мали місце випадки неадекватної поведінки в громадських місцях, з сусідами і односельчанами мав дружні стосунки, до адміністративної відповідальності не притягувався ;довідка Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області № 715 від 23.12.2016 року, відповідно до якої до складу сім`ї ОСОБА_8 входить його мати ОСОБА_11 ; довідку Арбузинської ЦРЛ № 01-1648-10 від 23.12.2016 року, згідно якої обвинувачений на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває ; копію посвідчення на право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій від 02.04.2016 року ;копію військового квитка, виданого 28.02.2015 року, з якого, зокрема, видно, що ОСОБА_8 має кваліфікацію санітарного інструктора молодшого медичного персоналу ( а.с. 203) ; вимогу про судимість, з якої видно, що ОСОБА_8 має не зняту і непогашену судимість ; вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2010 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 296 КК України до обмеження волі строком на три роки, на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю два роки; постанову Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24.07.2012 року, згідно якої ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання, призначеного за вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2010 року ; вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст. 186 КК України до штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 1 700 грн.

При цьому суд погоджується з доводами сторони захисту та визнає недопустимим наступні докази :

- висновок експерта № 39 від 13.01.2017 року щодо дослідження одноразового шприца ємкістю 5,0 мл з кров`ю в кількості 5,0 мл., який був доставлений експерту у файлі розміром 21х23,5 см. з прикріпленим до нього аркушем паперу, з написом від руки чорного кольору «Пакет, в якому знаходиться кров ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , вилучена 13.01.2017 року та опечатаному двома круглими печатками «Для пакетів № 1 Арбузинське відділення поліції Братського ВП ГУНП в Миколаївській області» ;

-висновок експерта № 41 від 07.02.2017 року щодо дослідження фрагменту марлі, складеному в декілька шарів, розміром 8х6 см з плямою бурого кольору, невизначеної форми з чіткими границями, яка ущільнює та просочує марлю, розміром 5х3,5 см (об.№1), фрагменту марлі, складеному в декілька шарів, розміром 7х8,5 см. з плямою бурого кольору, невизначеної форми з чіткими границями, яка ущільнює та просочує марлю, розміром 5х4 см.(об.№2) та фрагменту марлі, складеному в декілька шарів, розміром 7х6,5 см. з плямою бурого кольору, невизначеної форми з чіткими границями, яка ущільнює марлю, розміром 5х3,5 см. (об.№3), які знаходяться у пакеті розміром 13х21 см. з написом від руки чорнилами синього кольору : «Пакет №1 В даному пакеті знаходиться марлевий тампон із змивом плями бурого кольору, з підлоги при проведенні ОМП від 22.12.2016 р. в АДРЕСА_2 . Поняті : 1 підпис, підпис Ст. слідчого СВ підпис ОСОБА_21 » та двома круглими печатками «Для пакетів №1 Арбузинське відділення поліції Братського ВП ГУНП в Миколаївській області, в пакеті розміром 13х21 см з написом чорнилами синього кольору ; «Пакет № 2 В даному пакеті знаходиться марлевий тампон із змивом плями бурого кольору з підлоги при проведенні ОМП від 22.12.2016 р. в АДРЕСА_2 :1 підпис, підпис Ст. слідчий СВ підпис ОСОБА_21 » та двома круглими печатками «Для пакетів № 1 Арбузинеське відділення поліції Братського ВП ГУНП в Миколаївській області» та пакеті розміром 13х21 см з написом від руки чорнилами синього кольору : «Пакет № 3 В даному пакеті знаходиться марлевий тампон із змивом плями бурого кольору з кресла при проведенні ОМП від 22.12.2016 р. в АДРЕСА_2 :1 підпис, підпис Ст. слідчий СВ підпис ОСОБА_21 » та двома круглими печатками «Для пакетів № 1 Арбузинеське відділення поліції Братського ВП ГУНП в Миколаївській області».

Ці докази є недопустимими, оскільки отримані з порушенням встановленого кримінальним процесуальним законом порядку ( ч.2 ст. 86 КПК України) з огляду на таке.

Відповідно до ч.5 ст. 237 КПК України при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування.
При цьому, суд ураховує, що згідно п.3 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» за № 1104 від 19.11.2012 року, речові докази, за винятком документів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, повинні бути належним чином упаковані та опечатані.

Спосіб упаковки повинен забезпечувати неможливість підміни або зміни вмісту без порушення її цілісності та схоронність вилучених (отриманих) речових доказів від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, завдяки яким вони мають доказове значення.

Однак, як убачається з протоколу огляду місця події від 22.12.2016 року, під час огляду було вилучено змиви плям бурого кольору, зокрема, з підлоги та крісла, в той час як будь яких даних щодо упаковування та опечатування цих змивів із завіренням підписів осіб, які брали участь у проведенні огляду місця події цей протокол не містить.

Крім того, на підставі ч.3 ст. 245 КПК України та за правилами ст. 241 цього Кодексу, для проведення експертизи у особи можуть бути відібрані біологічні зразки.

Як видно із протоколу отримання зразків для експертизи від 13.01.2017 року відібрання крові у ОСОБА_8 відбувалось шляхом заповнення медичного шприца об`ємом 5 мл. його венозної крові.

Будь - які відомості щодо упаковування та опечатування цього шприца протокол від 13.01.2017 року не містить.

Більш того, хоча з протоколу отримання зразків для експертизи від 13.01.2017 року слідує, що їх відібрання у ОСОБА_8 не було примусовим, однак вказана процесуальна дія, в порушення ч.1 ст. 52 КПК України, була проведена у відсутність захисника, участь якого у даному кримінальному провадженні, а як наслідок і у цьому конкретному випадку є обов`язковою. Зокрема, вказане підтверджується тим, що підпису захисника протокол не містить, вказівка про його участь у даній процесуальній дії відсутня.

За таких обставин органом досудового розслідування порушено вимоги ст.ст. 52, 106, 237 КПК України при відібранні змивів плям бурого кольору з місця події та при отриманні зразків крові ОСОБА_8 для проведення експертизи, які лягли в основу проведених експертами досліджень та зроблено відповідні висновки.

Тож суд, застосувавши концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема у справах «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 (Gafgen v. Germany) та «Яременко проти України» від 30.04.2015 (Yaremenko v. Ukraine), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази, а відтак вказані вище висновки експертів не можуть бути використані при ухваленні обвинувального судового рішення.
З урахування цього принципу, суд визнає недопустимим також і висновок експерта № 5/ц від 16.01.2017 року, оскільки останній містить посилання на висновок експерта № 39 від 13.01.2017 року, який є недопустимим доказом.
Як вбачається зі сталої практики ЄСПЛ щодо дії принципу верховенства права, «обвинувачений не розплачується своєю долею за помилки або зловживання органів кримінального переслідування, а також захисників та інших осіб, які стоять на його стороні. Тягар доведення хибності матеріалу покладено на сторону, яка вказує на його хибність. Якщо ця сторона продемонструє його хибність, тягар доведення допустимості матеріалу як доказу покладається на протилежну сторону».
Та враховуючи цей принцип, суд відхиляє твердження сторони захисту про те, що постанови про призначення експертиз не були відкриті при направленні обвинувального акта до суду, оскільки ні обвинувачений, ні захисник не довели перед судом свого твердженні з огляду на положення ст.ст. 22, 290 КПК України.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

За таких обставин, суд, розглядаючи кримінальне провадження у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та оцінюючи надані докази у їх сукупності, відхиливши ті, що є недопустимим, приходить до висновку, про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При цьому, замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

Відповідно до положень пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» при відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, - умисел є прямим, а якщо не бажає, але свідомо припускає їх настання, - умисел є непрямим. Вирішуючи питання про те, з яким (прямим чи непрямим) умислом діяв винуватий, тобто для з`ясування змісту і спрямованості умислу, необхідно зважати на сукупність всіх обставин учиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізацію поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, причини припинення злочинних дій, а й спосіб учинення злочину, засоби і знаряддя злочину. При цьому якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні дії винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Отже, розмежовуючи замах на умисне вбивство та умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, потрібно надати оцінку сукупності обставин, які можуть бути передумовою для висновку про спрямування умислу обвинуваченого. Сама по собі лише локалізація тяжкого тілесного ушкодження та спосіб його нанесення, без урахування інших обставин, не свідчать про умисел на позбавлення життя. Замах на позбавлення життя особи може бути вчинено лише з прямим умислом, тобто коли обвинувачений усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у виді смерті людини і бажає їх настання. За відсутності умислу на позбавлення людини життя дії обвинуваченого кваліфікуються за їх фактичними наслідками.

У цьому кримінальному провадженні судом на підставі досліджених доказів було достовірно встановлено, що у обвинуваченого та потерпілого серйозних конфліктних ситуацій не виникало, тривалих неприязних стосунків не було, обвинувачений раніше не виказував погроз вбивством на адресу потерпілого, у цій ситуацій конфлікт фактично виник між обвинуваченим та його матір`ю, спонтанно, на побутовому грунті, потерпілий лише заступився за свою співмешканку, ніж опинився в руках обвинуваченого випадково, оскільки перебував поруч на холодильнику, тобто не був заздалегідь підготовлений для вчинення злочину. При цьому органом досудового розслідування не встановлена належність цього ножа до холодної зброї, його розміри та інші характеристики.

При цьому обвинувачений наніс потерпілому п`ять ударів ножем, два з яких є проникаючими та тяжкими тілесними ушкодженнями, а три являються легкими тілесними ушкодженнями, однак удари були нанесені хаотично і непослідовно, а саме : один в область грудної клітки зліва, три в область спини і один в область правої надбрівної дуги.

Та зважаючи на те, що сама по собі лише локалізація тяжких тілесних ушкоджень, знаряддя і спосіб його нанесення не свідчать про умисел на позбавлення життя, суд ураховує ті факти, що обвинувачений припинив наносити удари потерпілому добровільно, з власної волі, без будь якого стороннього впливу, одразу ж після завдання ударів вживав заходів аби відвернути настання для потерпілого шкідливих наслідків, тобто смерті, а саме : намагався надати першу допомогу, підклавши під потерпілого ганчірку, викликав швидку медичну допомогу, допомагав медиками виносити потерпілого, що, зокрема, підтверджено показаннями свідків, після вчинення кримінального правопорушення не вчиняв будь - яких дій, які б свідчили про намір втечі або уникнення кримінальної відповідальності, попросив вибачення у потерпілого.

За такого, суд, оцінюючи характер, послідовність, динамічність дій обвинуваченого, його поведінку до, під час і після вчинення злочину, кількість, локалізацію та тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого, механізм їх спричинення, знаряддя злочину у сукупності, приходить до висновку про відсутність у обвинуваченого прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, оскільки він не виконав всіх дій, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілого, а злочинний результат (смертельний наслідок) не настав в силу обставин, які залежали від волі обвинуваченого, так як він самостійно припинив свої злочинні дії та відразу викликав швидку медичну допомогу, а підстав вважати, що він вбив потерпілого у нього не було, оскільки, як встановлено вході судового розгляду, останній перебував у свідомості.

Зробивши такий висновок, суд виходив із встановлених в ході судового розгляду обставин і керувався принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» і за яким доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Зокрема, суд враховував, що стороною обвинувачення не надано будь яких інших доказів, на підставі яких можна було б зробити висновок «поза розумним сумнівом» щодо наявності у обвинуваченого прямого умислу на вбивство потерпілого.

Інакше кажучи, висунуте ОСОБА_8 обвинувачення за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України грунтується на припущеннях, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України.
За таких умов, суд, на підставі ч.3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, вважає за необхідне вийти за межі висунутого ОСОБА_8 обвинувачення і змінити правову кваліфікацію інкримінованого йому кримінального правопорушення з ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 121 КК України, оскільки суд визнав доведеним спричинення обвинуваченим умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя потерпілого в момент заподіяння, і не мав прямого умислу на завдання йому смерті, так як усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки, однак не бажав їх настання.

Обвинувачений в судовому засіданні визнав себе винним у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, щиро розкаявся у скоєному, попросив вибачення у потерпілого, що відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає обставиною, що пом`якшує покарання.
Також в ході судового розгляду було встановлено, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення (злочин), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що у відповідності до п. ч.1 ст. 67 КК України є обставиною, яка обтяжує покарання. Між тим в силу положень ст. 337 КПК України, суд позбавлений можливості врахувати її як таку, що обтяжує покарання, оскільки в ході досудового розслідування вона встановлена не була та обвинувальним актом у провину ОСОБА_8 не ставилась.

Обговорюючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи зі ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), суд враховує положення ч.4 ст. 12 КК України, а окрім цього, бере до уваги особливості й обставини вчинення, зокрема, форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; ставлення обвинуваченого до вчиненого, його поведінку до, під час та після вчинення злочинних дій.
Що стосується особи обвинуваченого, то суд враховує те, що він хоча у лікаря-психіатра і лікаря - нарколога на обліку не перебуває, однак на момент розгляду кримінального провадження страждає розладом психіки та поведінки в результаті вживання алкоголю, синдромом залежності від алкоголю, має постійне місце реєстрації та проживання, спосіб його життя, зокрема, обвинувачений не працює, не навчається, не одружений, проживає один, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка в сім`ї та побуті не виражає міцні соціальні зв`язки, має не зняту і непогашену судимість.
При цьому суд враховує наявність пом`якшуючої обставини та неможливість врахування обтяжуючої обставини і вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч.1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі, оскільки суд переконаний, що дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Оскільки даний злочин вчинено до постановлення вироку Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року, то на підставі ч.4 ст. 70 КК України обвинуваченому слід призначити покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.
Підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України суд не убачає.
Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлений.
Питання речових доказів у цьому кримінальному провадженні судом вирішено за правилами ст.100 КПК України.
В судовому засіданні обвинувачений ініціював питання про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році» ( далі Закон), оскільки він брав безпосередню участь в антитерористичній операції та отримав статус учасника бойових дій.
Тож перевіривши наявність підстав для цього, суд прийшов до таких висновків.
Відповідно до ст. 2 Закону підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).

У даному випадку в судовому засіданні повністю підтверджено, що ОСОБА_8 брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримав статус учасника бойових дій, що, зокрема, підтверджено відомостями, що містяться в його військовому квитку, довідкою т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2015 року № 2449, посвідченням, відповідно до якого ОСОБА_8 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відомостей про застосування до нього амністії протягом останніх десяти років немає.

При цьому суд зважає на те, що ст. 13 Закону передбачає поширення його дії на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.
Публікація Закону відбулася в офіційному виданні Голос України № 163 від 06.09.2017.
Як наслідок, Закон набрав чинності з 07.09.2017, у той час, як ОСОБА_8 вчинив злочин 22.12.2016 року, тобто до набрання чинності цим Законом.
Отже, обвинувачений підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Згідно ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Відповідно до положень ст. 86 КК України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в України» установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
З огляду на таке вказане клопотання обвинуваченого підлягає задоволенню, як обґрунтоване.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 6 ( шести ) років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання у виді штрафу в розмірі 1 700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., призначеного вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання рахувати з 22 грудня 2016 року.

Згідно ч.5 ст. 72 КК України ОСОБА_8 в строк відбування покарання у виді позбавлення волі зарахувати термін попереднього ув`язнення з 22 грудня 2016 по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 08 лютого 2018 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В силу статті 86 КК України, статті 3 Закону України «Про застосування амністії в України», ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» - звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного за цим вироком, у виді 6 (шести) років позбавлення волі.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 , - скасувати, звільнивши його негайно з під варти в залі суду.
Речові докази куртку та штани із слідами бурого кольору, ніж та змиви плям бурого кольору, які зберігаються в кімнаті речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області знищити.
Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 ( тридцяти днів ) з дня його проголошення.

Головуючий : ОСОБА_1
Судді : ОСОБА_2
ОСОБА_3