Справа № 136/1697/17
УХВАЛА
27 жовтня 2017 року м. Липовець

Слідчий суддя Липовецького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , за участі захисника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець клопотання за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000293 від 27.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянин України, освіта вища, приватного підприємця, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ Липовецького ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням, яке погоджене з начальником Липовецького відділу Немирівської місцевої прокуратури юристом 2 класу ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 .

Клопотання мотивоване тим, що у провадженні СВ Липовецького ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000293 від 27.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 27.10.2017 близько 05.00 год. інспектор СРПП №2 Липовецького ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенант поліції ОСОБА_8 , будучи працівником правоохоронного органу, під час несення служби, у форменому одязі з табельною вогнепальною зброєю, виконуючи покладені на нього Законом України «Про Національну поліцію» та іншими підзаконними актами обов`язки, зупинив автомобіль марки «ВАЗ-21099» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 за підозрою у керуванні ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, за телефонним викликом ОСОБА_9 , на місце події прибув ОСОБА_4 з метою перешкоджання інспектору СРПП №2 Липовецького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_8 у виконанні його службових обов`язків.

У подальшому на ґрунті раптово виниклого умислу, спрямованого на заподіяння тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу, розуміючи, що ОСОБА_8 являється працівником поліції та здійснює свою діяльність відповідно до посадових обов`язків, умисно, цілеспрямовано завдав останньому один удар головою в область обличчя, внаслідок чого ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді садна на обличчі, які згідно висновку судово-медичного експерта № 1339 від 27.10.2017 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

27.10.2017 ОСОБА_4 вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, а саме: умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Вина ОСОБА_4 повністю доведена наступними доказами, а саме: протоколом допиту потерпілого та свідків, висновком судово-медичної експертизи.

Таким чином, є підстави вважати, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину середньої тяжкості, за який передбачено основне максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років.

Під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 покладається необхідність запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду і незаконно впливати на свідків чи потерпілого.

Підставами вважати, що ОСОБА_4 може спробувати переховуватися від органів досудового розслідування та суду є те, що останній після вчинення даного кримінального правопорушення незважаючи на застосовані працівниками поліції спеціальні засоби поліцейського примусу у вигляді засобів, споряджених речовинами сльозогінної та дратівної дії, з метою відбиття нападу на поліцейського ОСОБА_8 , з метою уникнення відповідальності почав тікати з місця події. Затримати ОСОБА_4 вдалось лише після застосування відносно нього кайданок.
Більш того, дане кримінальне правопорушення вчинено безпричинно. ОСОБА_4 на місце події прибув для перешкоджання працівникам поліції у оформленні матеріалів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_9 , що також у свою чергу може стверджувати про його зухвале та зневажливе ставлення до роботи працівників правоохоронних органів.

Крім того, на даний час не встановлено та не допитано усіх очевидців вказаної події, тому є ризик того, що ОСОБА_4 перебуваючи на волі, може незаконно на них впливати з метою надання ними показів, які не відповідають дійсності.

Беручи до уваги викладене, а також те, що підозрюваний може незаконно впливати на потерпілого чи свідків або переховуватись від органу досудового розслідування та суду, суб`єкт звернення просить суд застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, так як застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризиків, які вказані в клопотанні є неможливими.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_10 клопотання підтримав, просив суд його задовольнити та застосувати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, вказуючи, що застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить запобіганню встановленим ризикам, посилаючись на обставини зазначені в клопотанні слідчого.

В судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_4 заперечував щодо обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вказуючи на те, що його дружина не працює, вони мають неповнолітню дитину, а тому він забезпечує сім`ю матеріально, а у разі обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його сім`я залишиться без засобів до існування. Щодо оголошеної йому підозри, ОСОБА_4 пояснив, що 27.10.2017 року біля 05 год. 00 хв. йому зателефонував його знайомий ОСОБА_9 та повідомив, що у нього проблеми з працівниками поліції і попросив під`їхати. Коли він, ОСОБА_4 під`їхав, то помітив, що на території заправки «ОККО» стоїть автомобіль поліції, а біля нього стоять ОСОБА_9 з матір`ю, яка плакала. Він, ОСОБА_4 запитав у поліцейського, який сидів в авто на водійському сидінні, що трапилось і чи може він якось зарадити проблемам знайомого. Поліцейський вийшов з авто і став йому говорити, щоб він їм не заважав. Після того, як від вдруге запитав поліцейського про суть проблеми, останній без попереджень почав бризкати йому в очі сльозогінним газом. Він ОСОБА_4 став відходити та запитував за що йому бризкають газом та що зробити, щоб це припинилось. Так він задкував метрів 100, поки в поліцейського не закінчився газ, після чого поліцейський діставши табельну зброю змусив його лягти на землю, надів кайданки та привів до машини, де був його напарник. Потім його доставили до райвідділу, де кайданки зняли, а він написав заяву про вчинення поліцейським злочину, оскільки вважав його дії неправомірними. Після цього його повезли до лікарні на освідування, де він просидів до 09 години. Оскільки він був змушений лягати на землю, то його, ОСОБА_4 одяг був брудний, пекли очі. Оскільки жодних дій з ним не проводили, а йому було соромно перебувати в такому вигляді, то він поїхав додому, де помився, переодівся і ліг відпочити. Через деякий час йому зателефонував слідчий і сказав, що потрібно приїхати до лікарні і пройти освідування, що ним і було зроблено. Нікуди він, ОСОБА_4 , не тікав і не збирається тікати, жодного впливу на свідків не чинив. На даний час, він, ОСОБА_4 , жалкує, що написав заяву на поліцейського і вважає, що кримінальне провадження проти нього- це реакція на його заяву.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали, які надані на підтвердження заявленого клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, а саме умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Вказане кримінальне правопорушення, у відповідності до положень ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості, за яке передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк до п`яти років.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Оскільки, жодних доказів прокурором щодо того, що перебуваючи на волі, ОСОБА_4 переховувався від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджав кримінальному провадженню або йому повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину не надав, законні підстави для застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутні.

Доводи слідчого та прокурора про наявність ризику, передбаченого у п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, з підстав тяжкості покарання, передбаченого санкцією ст.345 ч.2 КК України, суд вважає необґрунтованими та такими, що протирічасть правовій позиції викладеній в пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини "W. проти Швейцарії" від 26.01.1993 року де зазначено, що ризик ухилення особи від правосуддя не може оцінюватися виключно на тяжкості можливого покарання.

В обґрунтування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що підозрюваний ОСОБА_4 може незаконно впливати на потерпілого чи свідків або переховуватись від органу досудового розслідування та суду, прокурор також вказував на те, що останній після вчинення даного кримінального правопорушення незважаючи на застосовані працівниками поліції спеціальні засоби поліцейського примусу у вигляді засобів, споряджених речовинами сльозогінної та дратівної дії, з метою відбиття нападу на поліцейського ОСОБА_8 , з метою уникнення відповідальності почав тікати з місця події. Затримати ОСОБА_4 вдалось лише після застосування відносно нього кайданок. Більш того, дане кримінальне правопорушення вчинено безпричинно. ОСОБА_4 на місце події прибув для перешкоджання працівникам поліції у оформленні матеріалів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_9 , що також у свою чергу може стверджувати про його зухвале та зневажливе ставлення до роботи працівників правоохоронних органів. Крім того, на даний час не встановлено та не допитано усіх очевидців вказаної події, тому є ризик того, що ОСОБА_4 перебуваючи на волі, може незаконно на них впливати з метою надання ними показів, які не відповідають дійсності. Також особливо зухвалив зі сторни ОСОБА_4 було те, що останній сам приїхав перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.

Дослідивши докази, що були долученні до клопотання, проаналізувавши доводи сторін кримінального провадження, суд вважає доводи прокурора щодо обгрунтування наявності ризиків такими, що не підтверджені жодними доказами. Зокрема прокурор погодивши клопотання про обрання запобіжного заходу не звернув уваги, що воно не відповідає вимогам п.5 ч.1 ст. 184 КПК, оскільки не містить посилання на матеріали, що підтверджують обставини, на підставі яких слідчий, дійшов висновку про наявність ризиків, зазначених у його клопотанні. Інформуючи суд про те, що нібито ОСОБА_4 прибув на місце події за кермом авто перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, намагався ввести суд в оману та сформувати негативне ставлення до підозрюваного. В той же час, як вбачається з протоколів допитів потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 за кермом авто на якому приїхав ОСОБА_4 знаходилась особа жіночої статі, а не він сам. Вказуючи, що ОСОБА_4 якимось чином здійснював вплив на потерпілого, свідків та що може здійснювати це в подальшому прокурор в підтвердження своїх тверджень жодного доказу не надав, хоча про існуючі протиріччя в показах свідків вказував. Аналогічно жодних доказів прокурором неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_12 , як до оголошення підозри та і після не надано.
Суд зауважує, що метою діяльності органів досудового розслідування є не доведення винуватості особи, яка попала в їх поле зору, а повне та об`активне з`ясування фактичних обставин з метою притягнення осіб винних у вчиненні кримінального правопорушення до відповідальності. Поза увагою прокурора та органів досудового розслідування залишена обставина правомірності затримання ОСОБА_4 27.10.2017 року та в якому порядку воно відбувалось. В свою чергу незрозуміло, які підстави, доцільність та законність повторного затримання ОСОБА_4 27.10.2017 року о 13 год. 30 хв., яке відбувалось через певний проміжок часу, зважаючи на те, що до цього ОСОБА_4 фактично був затриманий і звільнений і першочергове затримання особи було саме безпосередньо після вчинення злочину здійснене самим потерпілим, який являється працівником поліції. При цьому про таке затримання було відомо слідчому ОСОБА_7 , який безпосередньо після подій в складі оперативно чергової групи виїзжав на місце події та був достеменно проінформований про обставини інциденту тим же потерпілим.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Враховуючи те, що прокурором доведено лише наявність обґрунтованої підозри, що підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 і висновком експерта № 1339 від 27.10.2017 року, а наявність інших обставин передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 194 КПК України не доведена, згідно ч. 2 ст. 194 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу.
В той же час, оскільки прокурором доведено наявність обґрунтованої підозри, згідно ч. 3 ст. 194 КПК України слідчий суддя має право та вбачає за необхідне зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою до суду, Липовецького ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області, Липовецького відділу Немирівської місцевої прокуратури.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 132, 181, 184, 193, 194, 196 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчого СВ Липовецького ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 , - відмовити.

Покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язок прибувати за кожною вимогою до суду, Липовецького ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області, Липовецького відділу Немирівської місцевої прокуратури.

Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення до апеляційного суду Вінницької області через Липовецький районний суд Вінницької області.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання

Слідчий суддя ОСОБА_1