ВИРОК
Іменем України
20.03-23.03.2018 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №000621 від 04.03.2015 року про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 31.05.2007 року Сихівським районним судом м.Львова за ч.2 ст.307, ст.69, ч.2 ст.309, ч.2 ст.315, ст.69, ч.1 ст.317, ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України

за участю обвинуваченого ОСОБА_5 ,-

ВСТАНОВИВ:
18.08.2015 року близько 15.00 год., обвинувачений ОСОБА_5 знаходячись біля Львівської обласної лікарні позалегеневого туберкульозу по вул. Бой-Желенського, 5 у м. Львові, маючи умисел на незаконний збут наркотичного засобу, домовився про зустріч із ОСОБА_6 , під час якої збув останньому за 300 грн. фрагмент таблетки невідомого походження, який знаходився у паперовому згортку купюри номіналом одна гривня. Того ж дня, ОСОБА_6 добровільно видав працівникам міліції вказаний згорток, у якому було виявлено бупренорфін масою 0,0017 грам, що відноситься до наркотичних засобів, обіг яких обмежено.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 органом вірно кваліфіковано за ч.2 ст.307 КК України, як незаконний збут наркотичних засобів, вчинене повторно.
Окрім того, органами органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому що він 04.03.2015 року близько 14:00 год., перебуваючи по вул. Пекарська біля медичного університету ім. Д. Галицького у м. Львові, маючи умисел на незаконний збут наркотичного засобу, домовився про зустріч із ОСОБА_6 ,. під час якої збув останньому за 150 грн. фрагмент таблетки невідомого походження, який знаходився у саморобному згортку фольги. Того ж дня, ОСОБА_6 добровільно видав працівникам міліції вказаний згорток, у якому було виявлено бупренорфін масою 0,0009 грам, що відноситься до наркотичних засобів, обіг яких обмежено.

Крім того, 09.06.2015 року близько 14.00 год., ОСОБА_5 перебуваючи біля ринку «Санта Барбара» у м. Львові, маючи умисел на незаконний збут наркотичного засобу, домовився про зустріч із ОСОБА_6 , під час якої збув останньому за 150 грн. фрагмент таблетки невідомого походження, який знаходився саморобному згортку фольги. Того ж дня, ОСОБА_6 добровільно видав працівникам міліції вказаний згорток, у якому було виявлено бупренорфін масою 0,0012 грам, що відноситься до наркотичних засобів, обіг яких обмежено.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.307 КК України, як незаконний збут наркотичних засобів, вчинене повторно.
Обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, передбачених за ч.2 ст.307 КК України, визнав частково. В судовому засіданні обвинувачений пояснив, що 18.08.2015 року перебуваючи на лікування від туберкульозу в обласній лікарні позалегеневого туберкульозу по вул. Бой-Желенського, 5, домовився про зустріч із ОСОБА_6 , під час якої збув останньому за 300 грн. фрагмент таблетки невідомого походження. Повністю заперечив факт незаконний збуту наркотичного засобу 04.03.2015 року та 09.06.2015 року. Вказавши, що жодних коштів по зазначених епізодах не отримував від ОСОБА_6 .

Крім часткового визнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, винність обвинуваченого по епізоду від 18.08.2015 року підтверджується обставинами встановленими судом та підтверджуються також і належними та допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Протоколом огляду грошових купюр від 18.08.2015 року, де вказано, що було проведено огляд грошових купюр номіналом 100 гривень в кількості трьох штук, з яких було попередньо відзнято світлокопії (т.1 а.с.68-69).
Протоколом огляду покупця та вручення грошових купюр від 18.08.2015 року, де вказано, що було оглянуто ОСОБА_6 та вручено йому грошові кошти в сумі 300 гривень для проведення оперативної закупки (т.1 а.с.67).
Протоколом про результати контролю за вчиненням злочину від 19.08.2015 року, де вказано, що 18.08.2015 року ОСОБА_6 , в ході проведення оперативної закупки, придбав у ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 фрагмент таблетки «субітекс» за грошові кошти в сумі 300 гривень. (т.1 а.с.71-72).
Протоколом про результати проведення негласних слідчо-розшукових дій від 08.09.2015 року, де міститься стенограма розмови покупця ОСОБА_6 із обвинуваченим ОСОБА_5 (т.1 а.с.73-74).
Протоколом огляду місця події від 18.08.2015 року, згідного якого в приміщенні Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Л/о було проведено огляд ОСОБА_6 , в якого виявлено та вилучено паперовий згорток купюри номіналом одна гривня, в якому знаходився фрагмент таблетки невідомого походження (т.1 а.с.75-76).

Висновком експерта №3/1144 від 08.09.2015 року, згідно якого в таблетках овальної форми білого кольору, які знаходяться в купюрі, виявлено бупренорфін ,який відноситься до наркотичних засобів, обіг яких обмежено. Маса бупренорфіну становить 0,0017 грам. (т.2 а.с.177-180).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , повідомив, що 18.08.2015 року був запрошений як понятий працівника поліції біля райвідділу в якості понятого, під час організації та проведення оперативної закупки із залученням закупника ОСОБА_6 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що 18.08.2015 року була присутня в якості понятої під час організації та проведення оперативної закупки із залученням закупника ОСОБА_6 . Свідок вказала на обвинуваченого ОСОБА_5 , як на особу яка проводила закупку наркотичного засобу, при цьому ствердно вказала, що добре його запам`ятала.

Такими чином вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.307 КК України по епізоду, який мав місце 18.08.2015 року близько 15.00 год біля Львівської обласної лікарні позалегеневого туберкульозу по вул. Бой-Желенського, 5 у м. Львові, доведена повністю.
По факту обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК України по епізодах, що мали місце 04.03.2015 року та 09.06.2015 року, суд виходить з наступного.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 повністю заперечив факт незаконний збуту наркотичного засобу 04.03.2015 року та 09.06.2015 року. Вказавши, що жодних коштів по зазначених епізодах не отримував від ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.
Згідно статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчинені злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також доказах, одержаних незаконним шляхом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Конвенцією не заборонено використовувати на стадії попереднього розслідування такі джерела, як анонімні інформатори, якщо це виправдано характером злочину. Однак використання надалі таких джерел інформації судом для обґрунтування обвинувального вироку буде правомірним тільки в тому разі, коли є належні й достатні гарантії недопущення зловживань, зокрема коли встановлена чітка та прозора процедура надання дозволу на застосування таких оперативно-розшукових заходів, їх здійснення та контролю за цими діями (рішення від 26 жовтня 2006 року у справі «Худобін проти Росії», рішення від 6 вересня 1978 року у справі «Клаас та інші проти Німеччини»).
У відповідності до ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі ж сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Стороною обвинувачення не надано суду жодних відомостей, які б підтверджували наявність у правоохоронних органів конкретних та об`єктивних підстав для проведення оперативної закупки наркотичних засобів у обвинуваченого ОСОБА_5 .
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 11 вересня 2012 року у справі « ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проти Російської Федерації», якщо доказ є результатом негласної операції, такої як оперативна закупівля наркотиків, органи влади повинні бути готовими продемонструвати, що у них були обґрунтовані причини для організації негласної операції. Наявність конкретних та об`єктивних підстав є обов`язковою умовою для здійснення негласних операцій.
Так, згідно ст.41 КПК України, оперативні підрозділи органів внутрішніх справ здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора.
Саме письмове доручення від слідчого чи прокурора надає відповідному працівникові оперативного підрозділу повноваження на здійснення певної слідчої (розшукової) дії, зокрема й негласної. Як встановлено в судовому зсіданні, письмового доручення слідчий у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_5 не надавав. В матеріалах кримінального провадження, а також в реєстрі матеріалів кримінального провадження відсутнє таке доручення.
Враховуючи, що письмового доручення відповідному оперативному підрозділу УБНОН ГУМВСУ у Л/о від слідчого не було надано, слідчий мав самостійно проводити весь комплекс заходів щодо негласних слідчих (розшукових) дій. Натомість їх проводив начальник оперуповноваженого УБНОН ГУМВСУ у Л/о ОСОБА_12 , не маючи на це відповідних процесуальних повноважень.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , повідомила, що була в Личаківському відділі поліції лише один раз, коли проводилась добровільна видача наркотичного засобу 04.03.2015 року в обід. Однак, відповідно до протоколу допиту як свідка, який складено в приміщенні Личаківського ВП 05.03.2017 ОСОБА_13 була у відділі поліції двічі. Окрім цього, показання ОСОБА_13 дані в судовому засіданні суттєво відрізняються від тих як, які остання давала на досудовому слідстві, де в деталях повідомляла анкетні данні особи яка видавала наркотичний засіб, спосіб упакування наркотичної речовини. Таким чином, такі показання ОСОБА_13 викликають сумніви у їх достовірності та правдивості її показань.

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в судовому засіданні надали аналогічні покази. Пояснили, що були залучені працівниками поліції в якості понятих в Личаківському відділі поліції. Точно пригадати обставини подій не можуть.
Судом вживались заходи для виклику свідка ОСОБА_6 , клопотання про виклик якого заявлялись як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, шляхом неодноразового направлення повісток. Разом з тим, свідок повістки не отримував, оскільки тимчасово проживав за адресами, вказаними сторонами кримінального провадження. В судовому засіданні сторони відмовились від допиту вказаного свідка.
У відповідності до положень ст. 62 Конституції України, винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, згідно з вимогами ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. А згідно з правилами ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на прокурора. Тобто, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Банніков проти Російської Федерації» від 04 листопада 2010 року, «Веселов та інші проти Російської Федерації» від 02 жовтня 2010 року, застосування особливих методів ведення слідства зокрема, агентурних методів саме по собі не може порушувати право особи на справедливий суд. Ризик провокації з боку працівників правоохоронних органів, викликаний зазначеними методами, означає, що їх використання повинно бути суворо регламентованим. Для застосування цих методів у правоохоронних органів мають бути докази на підтвердження аргументу схильності особи до вчинення злочину.
Для визначення провокації злочину Європейський суд встановив, зокрема, такі критерії: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особа була втягнута у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою.
Стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів, на підтвердження того, що дійсно існувала попередня домовленість між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про придбання ним 04.03.2015 року та 09.06.2015 року наркотичного засобу.
Крім цього, суд звертає увагу й на те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що між оперативними закупками, пройшов певний час, протягом якого відсутні інші дані щодо збуту ОСОБА_5 наркотичних засобів іншим особам.
Оцінюючі вказані докази обвинувачення по епізоду від 04.03.2015 року та 09.06.2015 року в контексті їх достатності та допустимості, суд бере за основу встановлений законом порядок кримінального провадження, у тому числі здійснення негласних слідчих розшукових дій, так як в цій справі вказаний аспект виявився вирішальним для прийняття в ній законного рішення.
Враховуючи викладене, суд відхиляє як недопустимі докази, що отримані за результатами оперативних закупкок по вказаних епізодах, а саме від 04.03.2015 року та 09.06.2015 року. Також втрачає своє доказове значення і висновків експерта №3/332 від 26.03.2015 року та №3/743 від 14.07.2015 року
Аналіз інформації у вказаних доказах, які визнані судом недопустимими, у їх сукупності із показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 дійсно вказує на те, що невідомий громадянин « ОСОБА_6 » дав згоду на проведення оперативної закупки наркотичного засобу, для чого була у міськвідділі міліції у присутності понятих оглянута і отримала заздалегідь ідентифіковані кошти по епізодах від 04.03.2015 року та 09.06.2015 року. У подальшому сам, без співробітників міліції, у зазначені дати вийшов з відділу міліції, куди через певний час повертався, де в службовому кабінеті в зазначені в обвинувачені періоди часу добровільно видавав наркотичні засоби, обіг яких заборонено. Ці фактичні дані жодним чином не доводять причетність саме ОСОБА_5 до збуту за вказаних обставин зазначених наркотичних засобів громадянину « ОСОБА_6 ». Єдиним джерелом походження інформації про таку причетність обвинуваченого, як це випливає зі змісту протоколів оперативних закупок по епізодах від 04.03.2015 року та 09.06.2015 року та показів свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , є виключно особа, яка нібито проводила таку закупку із вигаданими анкетними даними « ОСОБА_6 », яку ніхто не супроводжував з часу виходу з відділу поліції і до повернення.
Крім того, під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, спрямованої на викриття ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, органами досудового розслідування не було вжито жодних заходів для фіксації з використанням технічних засобів самого факту збуту наркотичного засобу, хоча потреба у здійсненні такої фіксації була очевидною, що в результаті, поряд із вищенаведеним, ставить під сумнів достовірність даних, отриманих у ході вказаних оперативних закупівель по епізодах від 04.03.2015 року та 09.06.2015 року.
Оцінюючи послідовність становлення показань обвинуваченого ОСОБА_5 , суд враховує, що він будучи допитаним на стадії досудового розслідування, під час судового розгляду, жодного разу показань не змінював, вказував на свою невинуватість у збуті наркотичних засобів за обома епізодами. Версія обвинуваченого, дослідженими в судовому засіданні доказами, не спростована, як не спростовано стороною обвинувачення та пояснення свідків.
Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані сторонами в їх сукупності, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безспірних належних та достатніх доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, за обома епізодами пред`явленого обвинувачення датованими 04.03.2015 року та 09.06.2015 року.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні вказаних злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, а саме - незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів по епізоду від 04.03.2015 року, а також незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, вчинений повторно по епізоду від 09.06.2015 року, не доведена стороною обвинувачення та не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд знаходить правові підстави для виправдання обвинуваченого ОСОБА_5 в цій частині. Докази незаконного збуту обвинуваченим. наркотичних засобів, які були покладені органами досудового розслідування в основу обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, на які посилається сторона обвинувачення, були одержані з порушенням як вимог кримінально-процесуального закону та практики Європейського суду з прав людини, а тому є недопустимими.
Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить із вимог ст.50, 65 КК України щодо призначення покарання та з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи , - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 по епізоду 18.08.2018 року за ч.2 ст.307 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліках в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання. Окрім того, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 довгий час перебував під вартою, має ряд тяжких захворювань: рецидив туберкульозу легень, з приводу чого перебував на лікуванні з 07.08.2015 року по 20.08.2015 року, ЗЗТБ верхньої частки лівої легені (щільні вогнища) кат.5, гр.5.1., є інвалідом третьої групи у якого померла матір.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, що обтяжують покарання - відсутні.

Суд вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та ст. 77 КК України, перейти до більш м`якого виду покарання, не передбачено ч. 2 ст. 307 КК України, 2 років 7 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у редакції від 26.11.2015 року, суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , строк його попереднього ув`язнення в умовах слідчого ізолятора з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі, з 18.08.2015 року по 13.12.2016 року.
Речові докази по справі: поліетиленовий пакет, в якому згідно висновку експерта №3/332 від 26.03.2015 року знаходиться «бупренорфін», масою 0,0009 грам, поліетиленовий пакет, в якому згідно висновку експерта №3/743 від 14.07.2015 року знаходиться «бупренорфін», масою 0,0012 грам, поліетиленовий пакет, в якому згідно висновку експерта №3/1144 від 08.09.2015 року знаходиться «бупренорфін», масою 0,0017 грам (т.1 а.с.23, а.с.41, а.с.103) слід знищити.
Підтверджені документально процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта для проведення експертизи від 08.09.2015 року в сумі 460,80 грн., підлягають стягненню, у відповідності до ч. 2 ст. 124 КПК України, з обвинуваченого на користь держави. Витрати на проведення інших експертиз стягненню з обвинуваченого не підлягають у зв`язку з його виправданням.
Керуючись ст.ст. 368 - 374, 376, 395 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати невинуватим та виправданим в`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України за епізодами, що мали місце 04.03.2015 року та 09.06.2015 року.
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України по епізоду, що мав місце 18.08.2015 року та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 та ст.77 КК України 2 (двох) років 7 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 18.08.2015 року по 13.12.2016 року.
Речові докази по справі: поліетиленовий пакет, в якому згідно висновку експерта №3/332 від 26.03.2015 року знаходиться «бупренорфін», масою 0,0009 грам, поліетиленовий пакет, в якому згідно висновку експерта №3/743 від 14.07.2015 року знаходиться «бупренорфін», масою 0,0012 грам, поліетиленовий пакет, в якому згідно висновку експерта №3/1144 від 08.09.2015 року знаходиться «бупренорфін», масою 0,0017 грам знищити.
Вирок суду може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області.
Суддя ОСОБА_1