АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_8 , та обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001556, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Первомайська, Миколаївської області, громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої: вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2011 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі; вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 29 лютого 2012 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненої від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки; вироком Врадіївського районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2012 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; вироком Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2013 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років 7 місяців позбавлення волі; вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької обл. від 11 травня 2016 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 місяців арешту; вироком Броварського міжрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненої від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки; вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та їй призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року, та ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту затримання - з 23 травня 2017 року.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України /в редакції від 26.11.2015 р./ ОСОБА_6 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 23 травня 2017 року по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази.
Не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_6 вироком суду першої інстанції, заступник прокурора міста Києва ОСОБА_8 14 серпня 2017 року подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 та правильності кваліфікації її дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України), просив вирок Деснянського районного суду міста Києва від 27 липня 2017 року змінити в частині призначеного покарання та постановити ухвалу, якою вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі із звільненням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки, виконувати самостійно.
На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначав, що ОСОБА_6 вчинила злочин за даним вироком 08 лютого 2017 року, тобто до постановлення вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2017, яким обвинувачену засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України (злочин вчинено 15 грудня 2015 року) до покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі та звільнено на підставі ст. ст. 75, 76 КК України від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки, ухвалено виконувати самостійно.
Крім того, ОСОБА_6 вчинила новий злочин 08 лютого 2017 року в період іспитового строку, визначеного вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року.
На думку прокурора, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченій ОСОБА_6 покарання повинен був керуватися спочатку ч. 4 ст. 70 КК України, а потім визначити остаточне покарання за правилами ст. 71 КК України.
Також на вирок суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга ОСОБА_6 , в якій вона, посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої унаслідок суворості, просила вирок суду першої інстанції змінити, зменшивши призначене покарання, та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України /в редакції від 26.11.2015 р./ зарахувати їй у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 08 лютого 2017 року по 16 лютого 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а також вирішити питання про повернення застави.
Обвинувачена зазначала, що суд першої інстанції при призначенні їй покарання не врахував її бажання стати на шлях виправлення, думку потерпілої, яка просила не призначати їй покарання у виді позбавлення волі, належним чином не взяв до уваги позитивну характеристику за місцем проживання, та наявність у неї на утриманні доньки, унаслідок чого, за наявності у санкції ч. 2 ст. 185 КК України більш м`якого альтернативного виду покарання, призначив їй занадто суворе покарання у виді позбавлення волі, не мотивувавши при цьому такий висновок у вироку.
Крім того, зазначала, що суд першої інстанції помилково не врахував строк її попереднього ув`язнення з 08 лютого 2017 року по 16 лютого 2017 року, та не вирішив питання щодо повернення застави.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційних скаргах обвинуваченої та прокурора, вислухавши доводи обвинуваченої та її захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої за наведених у ній обставин, та заперечували проти апеляційної скарги прокурора; прокурора ОСОБА_5 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 , та уточнив у судовому засіданні, що у прохальній частині апеляційної скарги прокурором помилково зазначено про виконання вироку Броварського міськрайонного суду Київської області самостійно; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій ОСОБА_6 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянтів, колегія суддів апеляційної інстанції уважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга обвинуваченої - не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнана винуватою у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 185 КК України.
Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

08 лютого 2017 р. приблизно о 12 год. 00 хв. ОСОБА_6 , знаходячись зі сторони ринку «Базар» біля станції метро «Лісова» по вул. Попудренка, 56 у м. Києві, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, підійшла до раніше незнайомої їй ОСОБА_9 , та впевнившись, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, з лівої кишені куртки ОСОБА_9 повторно таємно викрала чуже майно, яке належить ОСОБА_9 , а саме: мобільний телефон марки «НТС Desire 326GDual sim», вартістю 3537 грн., після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зникла.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 185 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінальних правопорушень та підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами, кожному з яких судом першої інстанції надано оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з токи зору достатності та взаємозв`язку, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, та детально викладені у вироку.

При цьому фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_6 та юридична кваліфікація її дій будь-ким із учасників судового розгляду, у тому числі і прокурором та обвинуваченою, не оспорюються, а тому відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом розгляду апеляційної інстанції.
Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_6 та правову кваліфікацію дій, вчинених останньою за ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи обвинуваченої, викладені в апеляційній скарзі стосовно наявності підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного судом покарання, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, є необґрунтованими.

Як убачається із мотивувальної частини вироку, при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, вартість викраденого майна, відсутність претензій у потерпілої, особу обвинуваченої, яка раніше неодноразово судима, вчинила кримінальне правопорушення у період іспитового строку, не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню доньку 2007 року народження, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та у відповідності до вимог закону, призначив їй покарання у виді та межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.
При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченої, судом першої інстанції при призначенні їй покарання враховано позитивну характеристику, наявність у неї на утриманні малолітньої доньки та думку потерпілої, яка просила не призначати обвинуваченій суворе покарання.

Правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо призначення обвинуваченій покарання у виді у виді позбавлення волі на певний строк, з реальним відбуттям покарання, та навів у вироку відповідні мотиви такого висновку.
Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_6 раніше неодноразово судима, в тому числі за злочини проти власності, на шлях виправлення не стала, вчинила новий злочин у період іспитового строку за попереднім вироком, а тому підстав для призначення обвинуваченій більш м`якого покарання колегія суддів не убачає.
Разом з тим, колегія суддів вважає обгрунтованими наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 70 та ст. 71 КК України, виходячи з наступного.
Згідно ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених злочинів призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.
До основного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за злочини, у вчиненні яких особу було визнано винною.

За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
При складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років, а у випадку, якщо хоча б один із злочинів є особливо тяжким, загальний строк позбавлення волі може бути більшим п`ятнадцяти років, але не повинен перевищувати двадцяти п`яти років. При складанні покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, визначається шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі.
Призначене хоча б за одним із вироків додаткове покарання або невідбута його частина за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків.

Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більше злочинів, суд призначає покарання за ці нові злочини за правилами, передбаченими у статті 70 цього Кодексу, а потім до остаточного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, повністю чи частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у межах, встановлених у частині другій цієї статті.
Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 6 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК України: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК України; потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків.
Згідно ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Призначаючи обвинуваченій покарання, спочатку за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, а потім за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд першої інстанції зазначених роз`яснень Пленуму Верховного Суду України не врахував, внаслідок чого неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність не застосував закон, який підлягає застосуванню, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ст. 413 КПК України є підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року, який набрав законної сили, ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України (злочин вчинено 09 вересня 2016 р.), та їй призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, із звільненням на підставі ст. ст. 75, 76 КК України від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки.
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року, який набрав законної сили, ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (злочин вчинено 15 грудня 2015 року), та їй призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року ухвалено виконувати самостійно.
При цьому, злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, у вчиненні якого обвинувачена визнана винуватою, вчинено обвинуваченою 08 лютого 2017 р., тобто до постановлення попереднього вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 р.

Постановляючи вирок, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що має місце сукупність злочинів, а саме злочину, вчиненого обвинуваченою 15 грудня 2015 р., за який вона засуджена вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 р., та злочину, вчиненого обвинуваченою 08 лютого 2017 р., тобто до постановлення попереднього вироку, що дає колегії суддів підстави для висновку, що призначення покарання у даному випадку має відбуватися за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України.
Разом з тим, новий злочин вчинений обвинуваченою після постановлення Броварським міськрайонним судом Київської області вироку від 06 грудня 2016 р., але до повного відбуття покарання за цим вироком, тобто має місце сукупність вироків, призначення покарання за якими має відбуватися у відповідності до правил ст. 71 КК України.
Наведене дає колегії суддів підстави для висновку, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягав застосуванню, що потягло за собою неправильне призначення обвинуваченій остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України.
У зв`язку з цим, на думку колегії суддів, вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409; п. 1 ст. 413 КПК України в частині застосування ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України підлягає зміні.

Враховуючи, що ОСОБА_6 вчинила злочин за даним вироком 08 лютого 2017 року, тобто до постановлення вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року, та після постановлення вироку Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року, але до повного відбуття покарання за цим вироком, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченій покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, застосувавшипринцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, а на підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року, та визначити обвинуваченій остаточне покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 а також запобігання вчиненню нею нових злочинів.

Колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині виконувати вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 р. самостійно, оскільки у відповідності до ст. 71 КК України невідбута частина покарання за цим вироком підлягає частковому приєднанню до покарання, призначеного за новим вироком, а тому вказівка на самостійне виконання вищезазначеного вироку є зайвою.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга обвинуваченої підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначеного покарання.

Колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання обвинуваченої про застосування до неї Закону України "Про амністію у 2016 році" (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 37, ст.378, який набрав чинності 07 вересня 2017 року), з таких підстав.
Відповідно до п. "а" ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році" (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 37, ст.378, який набрав чинності 07 вересня 2017 року), амністія не застосовується до осіб, зазначених у статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні", а також до осіб, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання, знову вчинили умисний злочин;
Відповідно до пункту "е" ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1996, N 48, ст.263 ), амністія не може бути застосована до осіб, стосовно яких протягом останніх десяти років було застосовано амністію або помилування незалежно від зняття чи погашення судимості та які знову вчинили умисний злочин.

Із даних наявної у матеріалах кримінального провадження вимоги про судимість ОСОБА_6 від 24 березня 2017 року убачається, що 26 вересня 2011 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2011 року ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання на підставі п. "в" ст. 3 Закону України "Про амністію у 2011 році" ( Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2012, N 14, ст.90 ).
Крім того, ОСОБА_6 вчинила умисний злочин за даним вироком до повного відбуття покарання за вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року, у зв`язку з чим колегія суддів не убачає підстав для застосування до обвинуваченої Закону України "Про амністію у 2016 році".
Клопотання обвинуваченої про зарахування їй у строк відбуття покарання строку попереднього ув`язнення з 08 лютого 2017 року по 16 лютого 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, задоволенню не підлягає, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних про застосування щодо ОСОБА_6 попереднього ув`язнення у період з 08 лютого 2017 року по 16 лютого 2017 року.
Питання щодо повернення застави може бути вирішене під час виконання вироку місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, за відповідним клопотанням обвинуваченої.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_8 задовольнити частково, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року стосовно ОСОБА_6 - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженою за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року, більш суворим покаранням за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 6 (шість) місяців.
У решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року залишити без змін.
У задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 про застосування до неї Закону України "Про амністію у 2016 році " відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженій, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3