Справа № 569/2148/18
У Х В А Л А

27 лютого 2018 року м. Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
представника заявника ОСОБА_3 ,
слідчого ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність прокурора,-
В С Т А Н О В И В:
До Рівненського міського суду Рівненської області звернувся зі скаргою ОСОБА_6 на бездіяльність прокурора, щодо нездійснення процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк.
В обґрунтування скарги зазначив, що 31.01.2018р. ним було подано прокурору клопотання в якому він просив закрити кримінальне провадження № 0000065 від 24.11.2017р. Прокурор в порушення ст. 220 КПК України дане клопотання не розглянув в строк встановлений законом, не прийняв мотивоване процесуальне рішення, не повідомив заявника про результат розгляду клопотання. Просить суд зобов`язати прокурора у кримінальному провадженні № 0000065 від 24.11.2017р. розглянути клопотання його клопотання про закриття кримінального провадження, в порядку, встановленому ст. 220 КПК України та винести вмотивовану постанову за наслідками розгляду клопотання відповідно вимог ст. 284, п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України.
В судовому засіданні представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_3 скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.
В судовому засіданні слідчий та прокурор заперечили щодо скарги, просили суд відмовити у її задоволенні за безпідставністю та надали суду копію листа - повідомлення № 36/14з/17-00-23-02 від 02.02.2018р., адресованого ОСОБА_6 , з якого вбачається, що він не є стороною, яка має право, уповноважена подавати клопотання у кримінальному провадженні.
Заслухавши думку учасників процесу в судовому засіданні, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя вважає, що скарга підлягає до задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 303 КПК України передбачено право на оскарження бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити.
Слідчим суддею встановлено, що СУФР ГУ ДФС у Рівненській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000065 від 24.11.2017р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 205-1 КК України.
31.01.2018р. ОСОБА_6 було подав прокурору клопотання в якому він просив закрити кримінальне провадження № 0000065 від 24.11.2017р. Однак до початку розгляду цієї скарги, прокурором дане клопотання не розглянуте в строк встановлений законом, не прийняте мотивоване процесуальне рішення та не повідомлено заявника про результат розгляду клопотання у кримінальному провадженні.
Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Разом з цим, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (п. 1) визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Так, у п. 33 Рішення ЄСПЛ у справі «DomboBeheer B.V. v. theNetherlands» від 27.10.1993 року та у п. 38. Рішення ЄСПЛ у справі «Ankerl V. Switzerland» від 23.10.1996 року закріплено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони.

Крім того, у п. 134 Рішення ЄСПЛ у справі «Генадій Науменко проти України», п. 168 рішення у справі «Айдин проти Туречинни», п. 75 «Афанасьев проти України», п. 207 рішення у справі «Nada проти Швейцарії» та багатьох інших рішеннях ЄСПЛ встановлено, що засіб правового захисту відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на ефективний засіб правового захисту») повинен бути ефективним на практиці, як і в теорії, у тому сенсі, що користуванню засобами захисту не повинно чинитися перешкод діями або бездіяльністю органів влади держави.

ЄСПЛ в своєму рішенні від 27.02.1980 у справі «Девер проти Бельгії» зазначив, що: «Звинувачення» можна було б з метою ст. 6 п. 1 визначити як офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади про наявність припущення про те, що цією особою скоєно кримінально каране правопорушення.

Аналогічну позицію ЄСПЛ висловив у рішеннях по справам «Гіні та Мак-Гіннес проти Ірландії», «Квінн проти Ірландії» та «Салов проти України» та зазначив, що особу можна вважати «обвинуваченою» в контексті пункту 1 ст. 6 у разі, якщо це справило на її особисте становище «суттєвий негативний вплив».

Схожа позиція міститься й у рішеннях ЄСПЛ у справах «Вемхов проти ФРН» від 25.06.1968, «Ноймастер проти Австрії від 27.06.1968, «Рингейзен проти Австрії» від 16.07.1971 та інших.

Таким чином, поняття «кримінальне обвинувачення» в розумінні положень Конвенції є аналогом поняттям «підозрюваний» та «обвинувачений» в сенсі КПК України.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, на підставі норм міжнародного і національного законодавства, з урахуванням прецедентної практики ЄСПЛ, слідчий суддя дійшов висновку, що дії які вчиняються органом досудового розслідування відносно службових осіб ТОВ «Овсень», в тому числі його засновника ОСОБА_6 , за своїм характером є такими, які вчиняються щодо підозрюваних осіб, а тому не позбавлені правового обґрунтування доводи заявника про те, що фактично останні набули процесуального статусу підозрюваних, і, відповідно, мають право користуються всіма правами цього статусу згідно чинного кримінального процесуального законодавства.

Згідно ст. 64-1 КПК України, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, наділений правом протягом кримінального провадження заявляти клопотання про проведення процесуальних дій.
Частиною 1 ст. 220 КПК України передбачено, що клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 306 КПК України, щодо строків розгляду скарги на бездіяльність прокурора, беручи до уваги те, що слідчий та прокурор в судовому засіданні не довели що засновник ТОВ «Овсень» ОСОБА_6 не є стороною, яка має право, уповноважена подавати клопотання у кримінальному провадженні, а також те, що ним виносилась вмотивована постанова в порядку ст. 220 КПК України по клопотанню ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає, що підстави для задоволення скарги наявні.
Зі змісту ст. 307 КПК України вбачається, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування слідчий суддя може винести ухвалу про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову в задоволенні скарги.
Керуючись ст.ст. 220, 303, 306, 307 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В:
Скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність прокурора, щодо нездійснення процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк задовольнити.
Зобов`язати прокурора у кримінальному провадженні № 0000065 від 24.11.2017р. розглянути клопотання ОСОБА_6 від 31.01.2018р. про закриття кримінального провадження, в порядку, встановленому ст. 220 КПК України та винести вмотивовану постанову за наслідками розгляду клопотання відповідно вимог ст.. 284, п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1