Справа № 362/5950/17
Провадження № 1-кп/362/138/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.03.2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
29.03.2016 р. ОСОБА_5 , призваний для проходження військової служби Катеринопільським РВК Черкаської області до військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил України, яка дислокується у АДРЕСА_2 , де останній 30.03.2017 р. підписав контракт про проходження військової служби строком на три роки.
В подальшому, 16.04.2016 р. на підставі наказу № 96 ОСОБА_5 переведено до військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_2 .
Згідно ст. 24 ч. 1 п. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992, з 30.03.2016 р. солдат ОСОБА_5 набув статусу військовослужбовця і почав проходити військову службу за контрактом, у зв`язку з чим повинен, окрім іншого, керуватися вимогами ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-ХІУ від 24.03.1999 р., та ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-ХІУ від 24.03.1999, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991 р. та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21.10.1993 р. особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
У такий спосіб, з моменту видання Указу Президента України № 303/2014 від 17.02.2014 р. «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.
Відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у разі настання особливого періоду, для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абз. 2 ч. З цієї статті та ч. 8 ст. 26 цього Закону.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 169 від 08.08.2017 р. солдата ОСОБА_6 , гранатометника кулеметного відділення 9612 підрозділу, було відряджено у розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 .
ОСОБА_5 з дозволу командира військової частини НОМЕР_3 вибув у відпустку строком на 10 діб, а саме з 12.09.2017 р. до 22.09.2017 р.
22.09.2017 р. солдат ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог, а також вимог ст. 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-ХІV від 24.03.1999 р., вчасно, без поважних причин не з`явився з відпустки до військової частини.
У подальшому солдат ОСОБА_5 постійно перебував за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до військової частини або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
22.10.2017 р. солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, повернувся до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).
Надалі, 24.10.2017 р., усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, ОСОБА_5 добровільно та з власної ініціативи прибув до військової прокуратури Київського гарнізону ( АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 ) і заявив про себе та вчинений злочин. Враховуючи, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, є триваючим, воно вважається припиненим, зокрема, з моменту з`явлення особи із зізнанням до військової частини НОМЕР_1 , таким чином, злочинне діяння останнього припинено, а злочин завершено у Київській області, Васильківському районі, с. Данилівка.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину свою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнав повністю та показав, що він поїхав у відпустку по сімейним обставинам на 10 днів з полігона в Чернігівській області. Не приїхав вчасно до військової частини через хворобу матері, доглядав її. 22.10.2017 р. добровільно сам прибув до військової частини, бо розумів, що вчинив неправильно. Нікого не повідомляв, оскільки боявся. У вчиненому щиро розкаявся, хоче продовжувати служити та добросовісно виконувати свої службові обов`язки, просив суд суворо його не карати, оскільки він своїм виправленням доведе, що він може бути достойним військовослужбовцем.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів у кримінальному провадженні щодо тих обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники кримінального провадження зміст обставин, які ніким не оспорюються, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_5 нез`явлення вчасно без поважних причин на службу з відпустки в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, а його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України.
Визнаючи винним обвинуваченого ОСОБА_5 і обираючи йому міру покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що відноситься, відповідно до ст. 12 КК України, до тяжких злочинів, також повною мірою вивчена особа обвинуваченого: відповідно до вимоги ГІБ МВС України ОСОБА_5 раніше не судимий, за висновком службової характеристики характеризується з негативної сторони сторони, за місцем реєстрації - посередньо.
Судом, відповідно до ст. 66 КК України, беруться до уваги обставини, пом`якшуючі відповідальність обвинуваченого ОСОБА_5 : з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких, сімейних обставин.
Обставини, що обтяжують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_5 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України судом не вбачається.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, одночасно враховуючи негативну характеристику на ОСОБА_5 за місцем його служби, посередню - за місцем його реєстрації, те, що він раніше не судимий, щире каяття, те, що від вчиненого ним кримінального правопорушення ніхто не постраждав та не наступило тяжких наслідків, а також те, що обвинувачений ОСОБА_5 добровільно повернувся до місця проходження ним військової служби, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на певний строк, але із застосуванням ст.ст. 75-76 КК України, оскільки виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства.
Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирався та в судовому засіданні прокурором не було заявлено такого клопотання, а тому суд при постановленні вироку не застосовує до ОСОБА_5 запобіжного заходу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд,
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Застосувати до призначеного покарання ОСОБА_5 ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном 1 (один) рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Відповідно до ч. 2 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_5 обов`язок - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Іспитовий строк ОСОБА_5 відраховувати з дня постановлення вироку.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області протягом 30 днів через Васильківський міськрайонний суд Київської області.

Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового розгляду мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1