Ухвала іменем україни 07 вересня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0011494, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Автономної Республіки Крим, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

встановив:

у касаційній скарзі прокурор висуває вимогу про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції з підстав неправильного застосування кримінального закону, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та даним про засудженого внаслідок м`якості. На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що місцевий суд неправильно застосував ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_5 покарання, не врахував конкретні обставини злочину, який є тяжким умисним злочином проти власності, вчиненим із застосуванням насильства, що не було враховано судом апеляційної інстанції. Також прокурор стверджує, що судом безпідставно врахована така пом`якшуюча покарання обставина як щире каяття, залишено поза увагою, що заподіяні злочином збитки не відшкодовані. Наголошує прокурор на тому, що суд необґрунтовано врахував як обставину, що знижує ступінь тяжкості злочину те, що з часу вчинення злочину до ухвалення вироку ОСОБА_5 не вчинив нових злочинів, оскільки останній перебував під вартою, і на думку прокурора, не міг вчинити нових злочинів. Зазначає, що апеляційний суд у своїй ухвалі не навів усіх відповідей на доводи апеляційної скарги прокурора, а тому ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року ОСОБА_5 , який раніше не судимий,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Цим же вироком ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 187 КК України, виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні цього злочину.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції з призначенням нового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції, захисника, який просив залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
ОСОБА_5 спільно з невстановленими слідством особами розробили злочинний план по вчиненню нападу на потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з метою заволодіння майном останніх і 19 жовтня 2014 року близько 10:00 год., діючи відповідно до заздалегідь розробленого плану та розподілених ролей, невстановлена слідством особа під приводом продажу дорогоцінного каміння «янтар» у телефонному режимі призначила зустріч ОСОБА_9 та її чоловіку ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 .
Цього ж дня о 12:00 год. потерпілі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , разом з якими була малолітня дитина, прибули за вищевказаною адресою, де їх зустріла інша невстановлена слідством особа, яка провела їх до квартири АДРЕСА_3 указаного будинку, після чого вийшла з квартири. Інша невстановлена слідством особа відповідно до розробленого плану та розподілених ролей, вийшла зі схованки за шафою, та погрожуючи предметом зовні схожим на пістолет, який потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 сприймали як такий, що представляє собою небезпеку для життя та здоров`я, почала вимагати, щоб останні сіли на диван. Після цього із кімнати вийшов ОСОБА_5 , який згідно з заздалегідь розробленим планом та розподіленими ролями за допомогою стрічки скотч заклеїв рот потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , та зв`язав руки та ноги останньої. Потім невстановлена слідством особа, продовжуючи свої злочинні дії, погрожуючи предметом, схожим на пістолет, примусила потерпілу ОСОБА_9 віддати ОСОБА_5 жіночу сумку вартістю 250 доларів США, що за курсом НБУ становило 3237 грн 50 коп., в якій знаходились грошові кошти у сумі 5 000 грн і 7000 доларів США, що за курсом НБУ становило 90650 грн. У подальшому ОСОБА_5 передав невстановленій слідством особі, яка знаходилась за дверима кімнати, вказану сумку з грошовими коштами.
Заволодівши майном потерпілих на загальну суму 98887 грн 50 коп., ОСОБА_5 і невстановлені слідством особи з місця скоєння злочину втекли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені.
Правильність встановлення фактичних обставин провадження, доведеність винуватості та юридична кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України у касаційній скарзі не заперечуються.

Посилання прокурора на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості та неправильне застосування вимог статей 50, 65, 69 КК України є необґрунтованими.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, асуд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому відповідно до ст. 69 КК України не призначення додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, та призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин, можливий лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Як убачається з вироку, при призначенні ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, роль ОСОБА_5 у вчиненому злочині, який не був його ініціатором, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, є особою молодого віку, має зареєстроване місце проживання, позитивно характеризувався за місцем проживання та роботи, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував, обставини, які пом`якшують покарання, якими визнано: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Додатково суд зважив на умови в яких зростав і виховувався ОСОБА_5 , а також на те, що він не відшкодував шкоду потерпілим. Обтяжуючих покарання обставин встановлено не було.
Доводи прокурора про безпідставність врахування судом пом`якшуючих покарання обставин, спростовуються матеріалами кримінального провадження, відповідно до яких ОСОБА_5 визнавав свою вину та щиро розкаювався у скоєному, та бажаючи виправити ситуацію, що склалася, послідовно та докладно виклав обставини вчинення злочину, сприяв слідству у встановленні фігурантів вчинення розбійного нападу на потерпілих.
У касаційній скарзі прокурор не заперечує того, що ОСОБА_5 активно сприяв розкриттю злочину, вказавши на своїх спільників.
Закінчивши досудове розслідування сторона обвинувачення вказала про те, що ОСОБА_5 визнав вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину та зазначила це в обвинувальному акті.
Ці ж обставини відповідно до ст. 66 КК України судом було правильно визнано як такі, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , та у сукупності з даними про особу останнього істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з огляду на що, суд правильно застосував вимоги ст. 69 КК України.

Твердження прокурора про те, що при призначенні ОСОБА_5 покарання не було враховано тієї обставини, що останній не відшкодував заподіяної злочином шкоди, є необґрунтованим, оскільки суд врахував цю обставину при призначенні покарання.
Перебування ОСОБА_5 під вартою з часу вчинення злочину до ухвалення вироку не виключало можливості вчинення ним нових злочинів, як про це заявляє прокурор у касаційній скарзі, а тому суд правильно врахував цю обставину при призначенні покарання.
При цьому прокурор не оскаржує тих обставин, що ОСОБА_5 позитивно характеризувався за місцем проживання, роботи.
Не заперечує прокурор і те, що ОСОБА_5 має тяжкі захворювання та, перебуваючи в місцях попереднього ув`язнення, приймає підтримуюче лікування.

Призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України є належним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із ухваленим вироком місцевого суду щодо ОСОБА_5 , прокурор звернувся із апеляційною скаргою на це судове рішення, у якій висував вимогу про його скасування і ухвалення нового вироку.
При цьому прокурор в апеляційній скарзі, яка аналогічна доводам касаційної скарги сторони обвинувачення, наголошував на тому, що прийняте судом рішення про застосування до ОСОБА_5 ст. 69 КК України є незаконним, немотивованим, внаслідок чого засудженому було призначене таке покарання, яке внаслідок м`якості не відповідає тяжкості вчиненого останнім злочину та даним про його особу внаслідок м`якості.
Суд апеляційної інстанції перевірив ці доводи прокурора і навівши відповідні доводи, визнав їх безпідставними, належним чином мотивувавши своє рішення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки в ній, окрім іншого, зазначені та належним чином мотивовані підстави, з яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою
При цьому кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 судом апеляційної інстанції розглянуто відповідно до кримінального процесуального закону із дотриманням загальних засад кримінального провадження, у тому числі змагальності сторін.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги прокурора.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3