25.09.2017
Провадження №1-кп/642/459/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року колегія суддів Ленінського районного суду м. Харкова в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_9 , яка обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 110 ч.3, 258-3 ч.1 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Ленінського районного суду м. Харкова з 26 травня 2017 року перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 110 ч.3, 258-3 ч.1 КК України.

У відношенні обвинуваченої ОСОБА_9 в ході досудового слідства був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою колегії судді Ленінського районного суду м. Харкова від 24 липня 2017 року строк тримання обвинуваченої ОСОБА_9 під вартою був продовжений до 21.09.2017 року.

В судове засідання 20.09.2017 року захисник ОСОБА_10 не з`явився, надавши письмову заяву з проханням відкласти проведення судового засідання.

Колегія суддів Ленінського районного суду м. Харкова, вислухавши думку обвинуваченої ОСОБА_9 , яка не заперечувала проти проведення судового засідання за відсутністю захисника ОСОБА_10 , аналогічні думки учасників кримінального провадження, вважала за можливе провести судове засідання за відсутністю вищезазначеного захисника.

В судовому засіданні 20.09.2017 року захисниками обвинуваченої ОСОБА_9 - адвокатами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були заявлені клопотання про зміну обраного відносно обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжного заходу.

Так, захисник ОСОБА_7 просив змінити запобіжний захід відносно обвинуваченої ОСОБА_9 на цілодобовий домашній арешт, а захисник ОСОБА_8 на будь-яки інший, не пов`язаний з триманням обвинуваченої під вартою.

В поданому клопотанні захисник ОСОБА_7 посилається на те, що під час надання правової допомоги ОСОБА_9 , ним встановлено обставини, які прямо вказують на те, що до обвинуваченої систематично застосовуються фізичне насильство та погрози під час утримання в Державній установі «Харківська УВП № 27» Міністерства юстиції України, що підтверджується зверненнями останньої до Міністра юстиції України з приводу отримання нею 24 червня 2017 року тілесних ушкоджень від працівника установи виконання покарань, застосування до неї погроз та примушення давати неправдиві свідчення та пояснення, а також до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо умисного та систематичного погіршення умов її утримання адміністрацією установи виконання покарань на виконання прямих вказівок окремих працівників.

Крім того захисник ОСОБА_7 зазначає, що ОСОБА_9 має низку хронічних захворювань, які з перебігом часу та в умовах тримання під вартою мають прояви загострення та впливають на суттєве погіршення стану здоров`я.

Так, відповідно до консультативного висновку лікаря - кардіолога встановлено, що ОСОБА_9 має такі значні захворювання, як: Гіпертонічна хвороба II ст., ст. 1, кризовий перебіг, ризик великий. Ішемічна хвороба серця. Цукровий діабет 2 типу, які в сукупності можуть спричинити розвиток серцево-судинних ускладнень (інфаркт міокарда, інсульт), що може привести до стійкої інвалідізації та смерті.

Зазначений стан здоров`я та катування обвинуваченої в слідчому ізоляторі не може далі залишатись поза увагою суду під час вирішення питань щодо продовження найсуворішого запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 .

Відповідно до ст. 6 ч. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що «Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Згідно із ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Згідно із ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, ОСОБА_9 без обвинувального вироку суду, четвертий рік тримається під вартою із застосуванням режиму, суворішого а ніж для осіб, які відбувають призначене покарання, що є прямою ознакою тортур.

Таке поводження з невинуватою людиною виходить за всі допустимі межі уявного забезпечення процесуальної поведінки та досягнення мети кримінального провадження.

Відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим. Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою.»

Відповідно до пункту 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2013 р. у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правила статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах. Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з- під варти.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи (рішення «Панченко проти Росії», рішення «Ілійков проти Болгарії», рішення «Летіли проти Франції», рішення «Худойоров проти Росії», рішення «Рохліна проти Росії»).

Захисник ОСОБА_7 вважає, що з моменту обрання 13.07.2014 р.відносно обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою була досягнута рівновага між загальними інтересами суспільства та правами обвинуваченої, передбаченими ст. 5 ч. 1 Конвенції та ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції, що втручання в її особисту свободу на той період часу було обґрунтованим, але, зі спливом часу, зміна запобіжного заходу на домашній арешт із застосуванням до неї електронного засобу контролю буде адекватним і ефективним, а також пропорційним законній переслідуваній меті та забезпечить запобігання ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

З урахуванням тяжкості хвороби та обґрунтованою відсутністю раніше встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відсутності інших підстав для продовження тримання під вартою а також вищенаведеної чисельної практики Європейського суду з прав людини, подальше тримання обвинуваченої під вартою є недоцільним та таким, що порушує норми національного та міжнародного законодавства.

В судовому засіданні 20.09.2017 року захисниками обвинуваченої ОСОБА_9 - адвокатом ОСОБА_8 було заявлене клопотання про зміну обраного відносно обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжного заходу на будь-яки інший, не пов`язаний з триманням обвинуваченої під вартою.

В поданому клопотання захисник зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Сторона захисту вважає, що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України мінімальні та на даний час не має обставин, що переважують правило поваги до особистої свободи, а саме тільки існування обгрунтованої підозри не є підставою для продовження позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою ОСОБА_9 .

На даний час Жовтневим районним судом м. Харкова постановлено дві ухвали від 30.06.2017 року та 14.08.2017 року, згідно до яких, начальника ХУВП № 27 зобов`язано забезпечити дотримання права обвинуваченої ОСОБА_9 на належну медичну допомогу, та вжити заходи щодо невідкладного проведення необхідних медичних досліджень із урахуванням консультативних висновків лікаря ОСОБА_11 та аналізів, проведених ТОВ «Медичний центр здоров`я». Відповідно до медичної довідки від 08.08.2017 року, наданої начальником ХУВП №27, вбачається, що зазначені ухвали не були належним чином виконані, а саме, не проведена фіброгастродуоденоскопія (ФГДС), проігноровано діагноз цукровий діабет 2 ступеню. Враховуючи зазначене, сторона захисту була вимушена звернутися до Європейського суду з прав людини, та 15.08.2017 року було отримано відповідь, згідно до якої Уряд України зобов`язано, надати свої коментарі з приводу невиконання зазначених ухвал слідчих суддів та наданої ОСОБА_9 медичної допомоги та проведених медичних досліджень.

Відповідно до п.4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97 ВР кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, мас право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до ст. 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім певних випадків та відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "с" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Це ж положення відображено в ч.ч. 4 та 5 ст. 28 КПК України, а саме кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Слоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обгрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Відповідно до п.1 ч. 1 ППВСУ № 11 від 17.10.2014 « Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, по яких підсудний тримається під вартою, грунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду (з урахуванням виключного ступеня обмеження права особи на свободу). Усталена правова позиція ЄСПЛ із зазначеного питання наведена у п.90 рішення у справі «Тодоров проти України»: «Суд також зазначає, що протягом усього кримінального провадження заявник у цій справі тримався під у вартою, що вимагало від державних органів, які розглядали справу, особливу сумлінність у здійсненні правосуддя без затримок (див. наприклад, п. 83 рішення у справі «Смірнова проти Росії» та п.31 рішення від 31.01.2006 року у справі «Юртаєв проти України» .

Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України грунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. Оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необгрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, захисник ОСОБА_8 зазначає, що в даній справі «розумність» строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_9 вже давно порушена, оскільки жодних нових доказів, які б підтверджували вину за цей час не встановлено, а можливості їх отримати вичерпані.

В даний час відпали будь-які ризики зазначені в ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_9 не має будь-якого наміру переховуватися від суду.

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи Тирон проти Румунії, Смирнова проти Росії Пірузян проти Вірменії).

Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або- вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови). Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (Сулаоя проти Естонії), § 64). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (Ідалов проти Росії, Гарицький проти Польщі, Храїді проти Німеччини, Ілійков проти Болгарії).

Захисник зазначає, що обвинувачена ОСОБА_9 позбавлена можливості знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, так як всі речові докази, які мають суттєве значення для справи були вилучені.

ОСОБА_9 не має потреби незаконно впливати на свідків так як зазначених осіб було допитано. Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу (Яжинський проти Польщі) § 43).

ОСОБА_9 не має необхідності перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Зазначений ризик є неконкретним і не підтверджується будь-якими доказами.

ОСОБА_12 не збирається вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, оскільки вона раніше не судима, цей ризик не доведено стороною обвинувачення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, немає підстав в даний час стверджувати, про існування всіх зазначених ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, та запобігання яким спрямоване застосування виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою.

З огляду на положення ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також ст. 9 Кримінально процесуального кодексу України, де вказано, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші посадові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`зковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, вбачається обов`язковість виконання рішень Європейського суду з прав людини.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_9 раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягувалась, а пред`явлена підозра не обгрунтована та не підтверджена належними і достатніми доказами, захисник вважає, що утримання ОСОБА_9 під вартою є не обгрунтованим, адже жоден ризик передбачений ст. 177 КК України не доведений.

Враховуючи те, що державою не забезпечено право ОСОБА_9 на належну медичну допомогу, зважаючи на невиконання ХУВП №27 ухвал слідчих суддів захисник ваажає за можливе змінити ОСОБА_9 запобіжний захід вигляді тримання під вартою, на інший не пов`язаний з позбавленням волі.

Відповідно до ст. 8 Кримінально процесуального кодексу України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також обвинувачена ОСОБА_9 підтримали подані стороною захисту клопотання про зміну запобіжного заходу.

При цьому обвинувачена ОСОБА_9 зазначила, що незважаючи на погіршення стану її здоров`я, вона не отримує належного лікування в умовах Харківської установи виконання покарань №27, змушена самостійно призначати собі курс лікування та медичні препарати, а крім того умови її перебування під вартою погіршилися, оскільки вона була переведена до камери площею 30 м.кв., з великою чисельністю затриманих осіб (16 осіб), яка не відповідає належним санітарним умовам.

Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_5 категорично заперечували проти задоволення вищевказаних клопотань сторони захисту, мотивуючи тим, що ухвалою колегії суддів Ленінського районного суду м. Харкова від 24.07.2017 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_9 продовжено до 21.09.2017.

У поданих клопотаннях про зміну запобіжного заходу захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 посилаються на систематичне застосування стосовно їх підзахисної ОСОБА_9 фізичного та психологічного впливу з боку працівників Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№27)», примушування останньої щодо надання неправдивих свідчень та пояснень, неналежних умов її утримання в установі, у зв`язку з чим обвинувачена була змушена 28.08.2017 звернутися із відповідними заявами до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та 30.08.2017 до Міністра юстиції України.

Вказані доводи є необгрунтованими, оскільки як у клопотаннях адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , так і у копіях заяв ОСОБА_9 , наданих у додатках до нього, не наведено жодного конкретного факту щодо здійснення стосовно ОСОБА_9 будь-яких заходів фізичного та психологічного впливу.

Від обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисників до цього часу до прокуратури області не надходило жодної заяви з приводу застосування заходів фізичного, психічного впливу, жорстокого поводження із нею працівниками Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№27)».

Проте, як обвинуваченій, так і її захисникам достовірно відомо про внесення даних до ЄРДР СВ Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області з приводу отримання обвинуваченою тілесних ушкоджень. Кримінальне провадження №0001579 зареєстровано в ЄРДР ще 01.08.2017 за ч. 1 ст.125 КК України. Досудове розслідування на цей час триває, проводяться необхідні слідчі дії та за їх результатами слідчим буде прийнято законне процесуальне рішення.

Посилання адвоката ОСОБА_7 на факти примушування обвинуваченої щодо надання неправдивих свідчень взагалі є нікчемними, оскільки остання раніше вже допитана по суті справи та добровільно надавала свідчення, що підтверджується аудіо записами судових засідань.

Одночасно з цим зазначили, що чинним Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено, як підставу до зміни, або скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, неналежні, на його думку, умови тримання в установі виконання покарань, особисті співвідносини із іншими слідчо-заарештованими та працівниками установи.

Посилання адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в якості підстави до зміни запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_9 на незадовільний стан здоров`я, що унеможливлює її перебування у слідчому ізоляторі, також є необгрунтованим.

Надані стороною захисту копії консультативних висновків ФОП лікаря-кардіолога, терапевта ОСОБА_11 від 24.07.2017, які були зроблені на підставі огляду обвинуваченої ОСОБА_9 у залі судового засідання Ленінського районного суду м.Харкова, з яких вбачається, що ОСОБА_9 страждає на низку хронічних захворювань, діагнози яких встановлені даним лікарем після проведення її обстеження прямо у залі судових засідань, викликають об`єктивний сумнів в їх достовірності, оскільки, будь-яких даних щодо виклику, прибуття, перебування у залі судових засідань, обстеження обвинуваченої ОСОБА_9 та надання їх вказаним лікарем на місці медичної допомоги, немає. Незрозумілим є і той факт, яким саме чином лікар ОСОБА_11 проводила обстеження обвинуваченої ОСОБА_9 24.07.2017 у період з 14.00 до 15.00 у залі судових засідань Ленінського районного суду м. Харкова та на підставі яких саме досліджень нею були поставлені останній діагнози, у тому числі в перше виявлений - цукровий діабет 2 типу, який може бути встановлений та підтверджений виключено лабораторно, хворі на який не є інсуліно залежними.

Під час вирішення питання 24.07.2017 про продовження обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою колегією Ленінського районного суду м.Харкова було досліджено колегіальний висновок обстеження останньої, проведеного лікарями Харківської обласної клінічної лікарні у липні 2017 року, відповідно до якого обвинувачена термінової госпіталізації не потребує, може отримувати лікування у медичній частині Харківського слідчого ізолятора.

Прокурори зазначають, що відповідно до ч. 5 ст.176 КПК України (зі змінами внесеними Законом України №1689-VII від 07.10.2014) запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України, та вважають , що ризики, які були враховані судом при обранні та продовженні ОСОБА_9 запобіжного заходу не змінилися, нових обставин для скасування запобіжного заходу стосовно обвинуваченої не з`явилося.

Так ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені особливо тяжких злочинів, передбачених ст.ст. 110, 258-3 КК України, постійного місця проживання у м.Харкові обвинувачена не має, що підтверджується долученими до матеріалів справи документами про фактичне місце реєстрації ОСОБА_9 та місце її проживання, у разі застосування до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, остання може переховуватися від суду, виїхати за межі України.

Все вище перелічене відноситься до ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вважають, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченої, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним у п. 35 рішення ЄСПЛ «Летеиьєр проти Франції», вважали, що стосовно ОСОБА_9 немає підстав для скасування виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначених вище ризиків.

Проте, тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 даного статті передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ухвали колегії судів Ленінського районного суду м. Харкова від 24.07.2017 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_9 був продовжений до 21.09.2017 року.

Судове провадження до спливу даного строку не завершене, у зв`язку з чим колегією суддів поставлено на розгляд питання доцільності продовження тримання обвинуваченої ОСОБА_9 під вартою.

Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вважали необхідним продовжити строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_9 на два місяці, пославшись на вимоги ч.5 ст.176 КПК України, в якій зазначено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України.

Також прокурори вважали, що ризики, які були враховані судом при обранні ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченої не з`явилося, судовий розгляд справи до цього часу не завершено, тому продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_9 необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також сама обвинувачена ОСОБА_9 - проти продовження строків тримання обвинуваченої під вартою заперечували, пославшись на обставина, які були зазначені ним в поданих клопотаннях про зміну запобіжного заходу.

Колегія суддів, вислухавши думки учасників процесу, дослідивши відповідні докази по справі стосовно питання про доцільність продовження строків тримання обвинуваченої під вартою, приходить до висновку що клопотання захисників обвинуваченої ОСОБА_9 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1)переховуватися від органів досудового розслідування та /або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні клопотання про зміну обраного у відношенні обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжного заходу на домашній арешт для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно ч. 2 ст. 194 КПК України суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
Колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Відповідно до підпункту «с» пункту 1 та пункту 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «c» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Зі змісту ст. 1 Конвенції вбачається, що держава гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Відповідно до положень ст.ст. 5, 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. Обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені.

Згідно до ст. 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого судом порушення, а також усунення підстави для надходження до суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в суді.

Відповідно до зазначених положень, колегія суддів вважає за необхідне, під час вирішення питання щодо доцільності продовження строків тримання під вартою ОСОБА_9 та розгляду клопотань про зміну запобіжного заходу останній, яка перебуває під вартою більше ніж три роки та три місяці, слід врахувати правову позицію Європейського суду з прав людини за ст. 5 Конвенції, яка є обов`язковою у справах щодо України, та викладена в рішенні по справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року, відповідно до якої зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами.

Зазначена правова позиція також викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Яблонський проти Польщі», «І.А. проти Франції, «Іловецький проти Польщі».

Так, обраний у відношенні ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартую продовжувався 18 разів. Прокурорами в судовому засіданні заявлені ризики того, що обвинувачена ОСОБА_9 може переховуватись від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Проте, у судовому засіданні прокурори, на думку колегії суддів не обґрунтували та не довели наявність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а зробили лиш посилання на ризики, які існували на час обрання та продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_9 .

Крім того, прокурорами необґрунтовано неможливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів з урахуванням обставин, передбачених ст. 178 КПК України, щодо даних про її особу, їх сукупності.

Колегія суддів під час розгляду клопотання бере до уваги дані про особу обвинуваченої ОСОБА_9 , яка має родину, постійне місце проживання, раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягується вперше, до арешту займала посаду мера м. Славянськ Донецької області, має позитивну репутацію.

Вказані обставини свідчать про міцність соціальних зв`язків обвинуваченої, що навпаки свідчить про зниження наявності ризиків незаконного впливу на свідків та ризику переховування від суду.

По даній справі у судовому засіданні допитані практично усі свідки сторони обвинувачення, крім одного, їх покази зафіксовані засобами фіксування та засобами масової інформації шляхом транслювання судових засідань в офіційних засобах інформації.

Всі докази по справі були зібрані стороною обвинувачення, будь-які нові докази її винуватості відсутні, що на думку колегії суддів, дає підстави вважати про неможливість обвинуваченої здійснювати тиск або вплив на свідків та знищити або спотворити наявні у сторони обвинувачення докази по справі.

Колегією суддів не були встановлені нові ризики, які виправдовують тримання ОСОБА_9 під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які обвинувачуються у вчинення злочинів, передбачених ст. 109-114, 258- 258-5, 260-261 КК України.

Тобто у розумінні національного законодавства відсутня альтернатива застосування іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Однак колегія суддів, враховуючи вказану норму Закону, виходячи з розумності строків розгляду справи, захисту прав людини, закріплених в Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає, що ч.5 ст. 176 КПК України вступає в протиріччя з нормами міжнародного права.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Статтею 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною 17 липня 1997 року і з цього часу є невід`ємною частиною національного Законодавства.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне і доцільне застосувати норми міжнародного права, які мають вищу юридичну силу ніж Закони України, окрім Конституції України.

Вказана позиція закріплена в національному законодавстві, а саме в ч. 2 ст. 1 КПК України, де передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Колегія суддів враховує і тяжкість інкримінованих ОСОБА_9 злочинів, однак відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Під час розгляду справи у суді стороною обвинувачення не було надано детального обґрунтування ризиків та не проведено належним чином їх аналіз.

Під час вирішення питання щодо продовження строку тримання ОСОБА_9 під вартою колегія суддів бере до уваги стан здоров`я обвинуваченої.

Відповідно до ст.ст. 3, 27, 49 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Кожен має право на охорону здоров`я та медичну допомогу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 має низку тяжких захворювань.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 9.10773 від 21.07.2017 року кардіологічного відділення комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна лікарня- центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та консультативних висновків лікаря кардіолога, терапевта, кандидата медичних наук ОСОБА_11 . ОСОБА_9 хворіє на гіпертонічну хворобу 2 ступеню, ішемічну хворобу серця, стенокардію, дісциркуляторну гіпертонічну енцефолопатію 1 ступеню, сечокам`яну хворобу, остеохондроз, подагру, цукровий діабет 2-го типу, який виник у неї в умовах тримання під вартою.

Згідно листа начальника установи виконання покарань № 27 від 20 грудня 2016 року вбачається, що медична частина установи виконання покарань № 27 не є спеціалізованим лікарняним закладом надання невідкладної медичної допомоги і у разі необхідності надання спеціалізованої медичної допомоги хворий доставляється до спеціалізованого лікарняного закладу.

Як вбачається з ухвал слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова в умовах установи виконання покарань № 27 ОСОБА_9 не надається необхідне медичне лікування, що стало підставою для відкриття провадження Європейським судом з прав людини за зверненням захисників ОСОБА_9 .

Виходячи з положень ст. 2, 3 Конвенції, колегія суддів також враховує стать, вік, стан здоров`я обвинуваченої, наявність скарг обвинуваченої на неналежне утримання в слідчому ізоляторі, відсутність надання їй належної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятору.

В своїх рішеннях по справах «Кудла проти Польщі», «Ухань проти України», «Хумматов проти Азербайджану», «Петухов проти України», Європейського суду з прав людини неодноразово наголошував на тому, що держава повинна забезпечити тримання ув`язненої особи в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а також належним чином забезпечити її здоров`я та добробут з огляду на практичні потреби ув`язнення. Відсутність належної медичної допомоги може, таким чином, становити поводження, що суперечить ст. 3 Конвенції.

Дослідивши матеріали кримінального провадження колегія суддів дійшла висновку, що сам факт огляду підозрюваної лікарем та призначення певного виду лікування автоматично не може призвести до висновку, що медична допомога була належною. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хумматов проти Азербайджану».

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому факті, що в Харківській установі виконання покарань Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області « № 27» не створено умов, необхідних для фактичного надання ОСОБА_9 лікування та запобігання ускладненню хвороби, а не лише усунення симптомів.

Посилання прокурорів на неналежність медичних висновків лікаря ОСОБА_11 колегія суддів відхиляє, оскільки будь-яких інших медичних даних, які б спростовували висновки даного лікаря, ними суду наданого не було.

Таким чином, зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», відповідно до якої при розгляді клопотанні про обрання або ж продовження строку тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення клопотання сторони захисту.

Суд вважає, що продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , з урахуванням незадовільного стану здоров`я та наявності хвороби, що прогресує та ставить під загрожу життя, не можу бути виправдане міркуваннями безпеки.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З урахуванням наведеного стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, та неможливість застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного засобу.

Разом з тим колегія суддів, перевіривши на даній стадії судового розгляду матеріали кримінального провадження, вважає достатніми дані, що підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.110 ч. 3, 258-3 ч.1 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КПК України суд має право зобов`язати обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставин, передбачених пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

Таким чином, за викладених та детально проаналізованих обставин в їх сукупності, колегія суддів не погоджується з доводами сторони обвинувачення щодо доцільності продовження строків тримання під вартою і вважає доцільним задовольнити клопотання сторони захисту та змінити обраний відносно ОСОБА_9 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Окрім цього, з урахуванням наявності у ОСОБА_9 постійного місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона зареєстрована та постійно проживає, застосовуючи щодо обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, колегія судів вважає за необхідне покласти на неї строком на два місяці обов`язки, передбачені ст. 194 ч.5 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись нормами Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, ст. ст.177- 178, 181, 183, 194, 201, 202, 331, 371-372, 376 КПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Клопотання захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Слов`янська Донецької області, громадянки України, не заміжньої, яка має вищу освіту, раніше працюючої на посаді Слов`янського міського голови, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити.

Змінити обраний у відношенні обвинуваченої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в Державній установі « Харківська установа виконання покарань (№ 27)» на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши їй цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду, та покласти на обвинувачену ОСОБА_9 , обов`язки:

-прибувати до суду за першою вимогою;

-не відлучатися із місця постійного проживання: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт (паспорти) громадянки України - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-носити електронний засіб контролю.

Строк дії даної ухвали до 18 листопада 2017 року.

Копію ухвалу направити на виконання до Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№ 27)», а також до Головного Управління Національної поліції в Донецькій області для виконання.

Ухвала оскарженню не підлягає, однак заперечення проти цієї ухвали можуть бути включенні до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Головуючий суддя ОСОБА_1

судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3