Справа № 159/2680/17 Провадження № 11-кп/773/61/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 164 КК України Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 січня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Єлгава (Латвія), громадянку України, жительку АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодружену, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, не працює, раніше судиму:

- 16.03.2016 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч. 1 ст. 164 КК України до покарання у вигляді громадських робіт строком на 80 (вісімдесят) годин,

засуджено за ч. 2 ст. 164 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) грн.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено від відбування покарання за даним вироком.

ОСОБА_7 визнано винною та засуджено за те, що вона, будучи раніше судимою Ковельським міськрайонним судом Волинської області від 16.03.2016 року за ч. 1 ст. 164 КК України до покарання у вигляді громадських робіт строком на 80 годин, та будучи, зобов`язаною, згідно рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2014 року сплачувати аліменти на користь ОСОБА_9 на утримання неповнолітніх дітей дочки ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ), 2002 року народження, та сина ОСОБА_13 , 2005 року народження, в розмірі 350 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 28 січня 2014 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, знаючи про обов`язок сплати аліментів, в період часу з 01 січня 2016 року по 31 травня 2017 року злісно ухилялась від сплати аліментів.

Так, ОСОБА_7 у вказаний період часу грошові кошти на утримання дітей не виплачувала, не працевлаштувалася та заходів щодо працевлаштування з метою погашення заборгованості зі сплати аліментів не вживала, на попередження державного виконавця про необхідність сплачувати аліменти не реагувала, в результаті чого в період з 01 січня 2016 року до 31 травня 2017 року утворилась заборгованість у сплаті аліментів на утримання двох дітей у розмірі 11900 грн.

Не погоджуючись із вироком суду, прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченої, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду у зв`язку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості. Вказує, що судом при звільненні від відбування покарання останньої неправильно застосовано Закон України «Про амністію у 2016 році», оскільки не враховано, що обвинувачена вчинила злочин, що посягає на охоронювані законом права неповнолітніх дітей і це є обставиною, що виключає застосування зазначеного Закону.

Заслухавши доповідача, який виклав обставини кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, прокурора, обвинувачену, захисника, потерпілу, які апеляцію не заперечили, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України, що полягало у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утриманні дитини (аліментів), вчиненою особою, раніше судимою за аналогічний злочин, за обставинами інкримінованими в обвинувальному акті в апеляційній скарзі не оспорюється.

Твердження прокурора про неправильне застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» щодо обвинуваченої є підставним, а тому апеляційний суд доходить висновку про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що згідно ст.ст. 413, 409, 420 КПК України є підставою для скасування вироку та ухвалення нового.

Так, місцевий суд, встановивши доведеними фактичні обставини кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, при обранні ОСОБА_7 міри покарання, яке відповідало б тяжкості та особі обвинуваченої, призначив їй покарання за ч. 2 ст. 164 КК України у виді громадських робіт строком на 120 годин.

При призначенні покарання місцевим судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який належить до злочину невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченої, яка раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів, за місцем проживання характеризуються негативно, на диспансерному обліку в психіатра не перебуває, проте з 29.11.2010 року знаходиться на диспансерному обліку в лікаря-нарколога з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю синдром залежності.

До обставини, що пом`якшує покарання, суд відніс щире каяття.

Обтяжуючих покарання обставин не встановлено.

Із таким висновком погоджується апеляційний суд, оскільки, судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65, КК України, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченої та ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Разом з тим, за заявою обвинуваченої про застосування до неї Закону України «Про амністію у 2016 році», місцевий суд, врахувавши думку учасників процесу, звільнив першу від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 вказаного Закону.

Відповідно до п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», який набув чинності 07 вересня 2017 року, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, які на день набрання чинності вказаного Закону в установленому законом порядку не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років, дітей-інвалідів та/ або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Однак, згідно п. «г» ст.9 Закону України «Про застосування амністії у 2016 році» амністія не може застосовуватися до осіб, визначених у статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», які мають дітей, яким не виповнилось 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами і вчинили злочин, що посягають на життя, здоров`я, честь і гідність чи інші охоронювані законом права та інтереси цих дітей.

Оскільки ОСОБА_7 має двоє неповнолітніх дітей 2002 та 2005 року народження, раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів, вчинений нею злочин посягає на життя, здоров`я, честь і гідність чи інші охоронювані законом права та інтереси її дітей, а тому перша не може бути звільнена від відбування покарання на підставі п «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Таким чином, апеляція прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду в частині звільнення ОСОБА_7 від покарання на підставі закону про амністію скасуванню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, Законом України «Про амністію у 2016 році», апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області задовольнити.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21.09.2017 року в частині звільнення ОСОБА_7 від покарання на підставі п «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною за ч. 2 ст. 164 КК України та призначити покарання у виді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) годин.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Головуючий
Судді