Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

20 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,
сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9
та обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0008560 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року щодо
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та засуджено до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_10 від відбуття покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.
Цим же вироком суд вирішив питання щодо відшкодування процесуальних витрат та речових доказів.

Як встановлено вироком суду, 05.11.2013 року, приблизно о 17 годині 20 хвилин, обвинувачений ОСОБА_10 умисно, з метою використання завідомо підробленого документа, що видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи і який надає права або звільняє від обов`язків, використав завідомо підроблений документ при наступних обставинах.

05.11.2013 року, приблизно о 17 годині 20 хвилин, ОСОБА_10 , перебуваючи на вул. Шевченка, 38, в м/р Жуляни м. Києва, після зупинки автомобіля марки «Range Rover» д.н.з. НОМЕР_1 , яким він керував, на вимогу працівників ДПС ДАЇ ГУ МВС України в м. Києві надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, який був ними перевірений по базі «АІС» і за результатами перевірки виявилось, що вищевказаний номерний знак не відповідає даному автомобілю.

Після цього, обвинувачений ОСОБА_10 , з метою уникнення адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 121-1 КУпАП (експлуатація водіями транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах) використав підроблене посвідчення серії НОМЕР_2 працівника міліції на своє ім`я шляхом пред`явлення його працівникам ДПС ДАЇ ГУ МВС України в м. Києві, як документ, що надавав можливість уникнути адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 121-1 КпАП України, і яке у нього було вилучено.

Згідно висновку експерта № 494/тдд від 28.11.2013 року бланк посвідчення працівника міліції серії НОМЕР_2 , яке видане на ім`я « ОСОБА_10 », не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України (а.п. 102-104 т. 1).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року та закрити кримінальне провадження у відповідності до статей 284, 417 КПК України.

В обґрунтування поданої скарги захисник посилається на те, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим, необ`єктивним та таким, що суперечить нормам Конституції України та нормам міжнародного права, а деякі висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають фактичним обставинам та доказам, що знаходяться в матеріалах справи.

Встановлені та наведені у вироку обставини кримінального правопорушення, які були переписані з обвинувального акту, як вважає захисник, не були підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, в розумінні ст.ст. 84, 85, 86, 87, 95, 96 КПК України та ст. 62 Конституції України, а тому не могли братися до уваги та лягати в основу вироку, як обставини, що встановлюють вину ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Зокрема, показання старших інспекторів ДПС УДАІ ГУ МВС України в м. Києві свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які нібито о 17:20 виявили правопорушення ОСОБА_10 , який здійснюючи маневр не увімкнув покажчик повороту за адресою: вул. Шевченка, 38, м/р Жуляни, що в м. Києві, не відповідають дійсності, бо на місце затримання ОСОБА_10 , вони прибули о 17:58, що підтверджується роздруківкою мобільного оператора «Київстар», яка була отримана з урахуванням ст. 62 Конституції України, а о 17:51 вони були на вул. Заболотного.

Затримання ОСОБА_10 , як стверджує його захисник, відбувалося за відсутності як працівників міліції у формі, так і відсутності службових автомобілів міліції, очевидцями якого були допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які повідомили суду про те, що затримання ОСОБА_10 дійсно відбулося за адресою в Жулянах, але воно мало місце приблизно о 16-й годині, при цьому останній ніяким авто не керував, а затримували його не працівники ДАІ, а особи в цивільному, коли вони спілкувалися біля воріт Новицького. Вказані обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Також, захисник звертає увагу на те, що показання свідка ОСОБА_17 , слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві, не можуть братися до уваги, оскільки законність його присутності та проведення слідчої дії огляду місця події на території Солом`янського району м. Києва викликає масу запитань, а відповідей на них судовим слідством не встановлено.

До самого протоколу ОМП також є маса запитань з приводу порушень, допущених при його складанні, однак у вироку суду про це не зазначено, хоча при проведенні вказаної слідчої дії та складанні відповідного протоколу ОСОБА_10 був відсутній, про що повідомляли свідки захисту, що одночасно підтверджує не тільки незаконність протоколу ОМП від 05 листопада 2013 року, а й незаконне позбавлення ОСОБА_10 права вільно пересуватися, за умови, що він не був офіційно затриманим.

Ці та інші наведені у скарзі обставини, на думку захисника, свідчать про фабрикування кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , бо ні працівників УДАІ при затриманні ОСОБА_10 , ні останнього при огляді автомобіля не було, так само як і повідомлення про кримінальне правопорушення та законних підстав перебування СОГ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві в с. Жуляни Солом`янського району м. Києва.

З огляду на викладене, захисник вважає, що висновки Солом`янського районного суду м. Києва щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення є хибними та не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції не встановлено достатньо належних та достовірних доказів на їх підтвердження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу останнього та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження; проаналізувавши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зокрема, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, свій висновок про доведеність вини ОСОБА_10 у використанні завідомо підробленого документа, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, суд першої інстанції обґрунтував доказами, які були досліджені в ході судового розгляду, а саме:
показаннями свідка ОСОБА_11 , старшого інспектора ДПС про те, що ним разом з оперуповноваженим УКР ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_18 та старшим інспектором ДПС ОСОБА_12 о 17 год. 20 хв. 05 листопада 2013 року було зупинено автомобіль марки «Range Rover» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Шевченка, 38, в м/р Жуляни м. Києва, яким керував ОСОБА_10 . Під час перевірки свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу було виявлено, що держаний номерний знак не відповідає даному автомобілю, а сам автомобіль знаходиться в угоні. Після з`ясування даної обставини, ОСОБА_10 пред`явив посвідчення працівника міліції та повідомив, що він є співробітником ОВС. Дане посвідчення викликало у них сумніви, а тому була викликана слідчо-оперативна група. При проведенні огляду місця події ОСОБА_10 добровільно передав слідчому посвідчення працівника міліції на його ім`я;

аналогічними показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 , оперуповноваженого УКР ГУ МВС України в м. Києві та свідка ОСОБА_12 , старшого інспектора ДПС;

показаннями свідка ОСОБА_17 , слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві, який 05 листопада 2013 року проводив огляд місця події за адресою: м. Київ, м/р Жуляни, вул. Шевченка, 38 та складав відповідний протокол;

показаннями свідка ОСОБА_19 , який брав участь в якості понятого під час проведення огляду місця події про те, що в ході вказаного огляду ОСОБА_10 , поряд з іншими документами, передав працівнику міліції, який складав протокол, посвідчення працівника міліції, які потім були вилучені;

протоколом огляду місця події від 05 листопада 2013 року, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_10 добровільно надав посвідчення працівника міліції серії НОМЕР_2 , видане на ім`я « ОСОБА_10 »;

висновком експерта № 494/тдд від 28.11.2013 року, відповідно до якого вказане вище посвідчення працівника міліції не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

Оцінивши наведені вище докази, суд першої інстанції визнав їх належними, допустимими та достовірними, а доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він не використовував завідомо підроблене посвідчення працівника міліції шляхом його пред`явлення працівникам міліції, а також про те, що його не було при проведенні огляду місця події 05.11.2013 року, суд не прийняв до уваги, оскільки вони спростовуються доказами, покладеними в основу вироку, які не викликали у суду сумнівів, розцінивши позицію обвинуваченого , як бажання уникнути покарання за вчинене.

Також суд першої інстанції не прийняв до уваги докази сторони захисту, в тому числі показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_21 щодо часу фактичного затримання ОСОБА_10 та його відсутності при огляді місця події оперативно-слідчою групою, з огляду на те, що, як прямо зазначено у вироку суду, показання цих свідків не можуть свідчити про те, що обвинувачений ОСОБА_10 не використовував завідомо підроблене посвідчення працівника міліції серії НОМЕР_2 на його ім`я, шляхом пред`явлення його працівникам міліції, оскільки не один з цих свідків не перебував при проведенні огляду місця події оперативно-слідчою групою і не був очевидцем спілкування обвинуваченого з працівниками міліції.
Разом з тим, оскаржуване судове рішення не може бути визнане законним, обґрунтованим та вмотивованим, з точки зору дотримання вимог, передбачених ст. 370 КПК України, через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, у звязку з чим формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним слід визнати таким, що підтверджене доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з огляду на таке.
Зокрема, визнаючи показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_18 та ОСОБА_12 про те, що ними о 17 год. 20 хв. 05 листопада 2013 року по вул. Шевченка, 38, в м/р Жуляни м. Києва, було зупинено автомобіль марки «Range Rover» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_10 ; що під час перевірки свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу було виявлено, що держаний номерний знак не відповідає даному автомобілю, а сам автомобіль знаходиться в угоні та що після з`ясування даної обставини, ОСОБА_10 пред`явив посвідчення працівника міліції, яке викликало у них сумніви, у зв`язку з чим була викликана слідчо-оперативна група, належними, допустимими та достовірними доказами, суд першої інстанції не взяв до уваги не тільки показання обвинуваченого та свідків захисту, на які захисник посилається у своїй апеляційній скарзі, а й дані, отримані у встановленому законом порядку від оператора мобільного зв`язку «Київстар», про те, що вказані свідки у зазначений вище час не могли знаходитися за вказаною адресою, оскільки до 17:51 перебували на вул. Заболотного, яка територіально розташована не в Солом`янському, а в Голосіївському районі м. Києва.
До того ж, враховуючи обставини зупинки автомобіля марки «Range Rover» д.н.з. НОМЕР_1 , про які повідомили суду вказані вище свідки, а також зазначені в обвинувальному акті та вироку суду дані про те, що ОСОБА_10 використав завідомо підроблене посвідчення працівника міліції на своє ім`я, шляхом пред`явлення його працівникам ДПС ДАІ ГУ МВС України в м. Києві, з метою уникнення адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 121-1 КУпАП (експлуатація водіями транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах), як документу, що надавав можливість уникнути адміністративної відповідальності, суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що під час судового розгляду вказані свідки не повідомили суд про наявність будь-яких даних, які б підтверджували не тільки факт законності зупинки автомобіля марки «Range Rover» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_10 , а й факт складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 121-1 КУпАП, оскільки незалежно від того, використовував чи не використовував обвинувачений завідомо підроблене посвідчення працівника міліції, КУпАП або будь-яким іншим законом України не передбачено, що посвідчення працівника міліції є документом, який звільняє від обов`язків або надає можливість, за будь-яких обставин, уникнути адміністративної відповідальності, зокрема передбаченої ст. 121-1 КУпАП.

Більш того, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , як працівники ДПС ДАІ ГУ МВС України в м. Києві, відповідно до вимог, передбачених КУпАП, були наділені повноваженнями не лише на складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 121-1 цього Кодексу, а й на вжиття заходів забезпечення провадження у справах про адміністративне правопорушення, в тому числі вилучення речей і документів, а також на тимчасове затримання транспортного засобу, за наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачене вказаною вище статтею, відповідно до ст. 265-2 КУпАП, в редакції, яка діяла станом на 05.11.2013 року, а тому, в даному випадку, не було необхідності викликати та чекати слідчо-оперативну групу.

При наданні правової оцінки показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , а також протоколу огляду місця події від 05 листопада 2013 року, заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 щодо обставин фактичного затримання обвинуваченого ОСОБА_10 та його відсутності під час огляду місця події, про які повідомили останній та свідки захисту, оскільки ці обставини, всупереч висновкам суду першої інстанції, не були спростовані належними та допустимими доказами, які були досліджені під час судового розгляду.

Так, згідно повторно досліджених судом апеляційної інстанції доказів, зокрема протоколу огляду місця події від 05 листопада 2013 року (т.1, а.с. 93-100), який до речі, всупереч показанням свідка ОСОБА_19 , наведеним у вироку суду, тривав не 40 хвилин, а понад дві години, встановлено, що об`єктом огляду являвся автомобіль «Range Rover» д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Шевченка, 38, а не посвідчення працівника міліції, яке ОСОБА_10 начебто пред`явив працівникам ДПС ДАІ ГУ МВС України в м. Києві, яке викликало у них сумніви, у зв`язку з чим була викликана слідчо-оперативна група.

Тобто, оцінючи даний доказ, суд першої інстанції не дав оцінки даному протоколу з точки зору того, чи це був огляд місця знаходження транспортного засобу, який перебуває в угоні, чи місця, де ОСОБА_10 використовував завідомо підроблений документ.

Якщо це був огляд транспортного засобу, який перебуває в угоні, то не зрозуміло чому його не було вилучено разом зі свідоцтвом про його реєстрацію, оскільки цей транспортний засіб фактично являвся речовим доказом у кримінальному провадженні за ст. 289 КК України, за умови, що таке провадження по вказаному автомобілю взагалі було. Якщо ж такий огляд проводився у зв`язку з використанням ОСОБА_10 завідомо підробленого документу, то не зрозуміло навіщо було так ретельно оглядати сам автомобіль, якщо в протоколі прямо зазначено, що громадянин ОСОБА_10 добровільно надав посвідчення працівника міліції на своє ім`я, яке було вилучено та упаковано в паперовий конверт.

І це незважаючи на те, що сам ОСОБА_10 категорично заперечував не тільки факт наявності у нього будь-якого посвідчення працівника міліції та його пред`явлення працівникам ДПС, а й факт проведення огляду місця події за його участю, та стверджував про те, що був затриманий приблизно о 16 годині 05 листопада 2013 року, коли виходив з будинку співробітниками карного розшуку, а не працівниками ДАІ та тривалий час незаконно утримувався в автомобілі, який знаходився поблизу місця, де проводився огляд. При цьому в нього забрали технічний паспорт на автомобіль, який йому не належав, а перебував у нього на ремонті та посвідчення водія.

Обставини, пов`язані саме із затриманням ОСОБА_10 приблизно о 16 годині 05 листопада 2013 року, а не проведенням огляду місця події оперативно-слідчою групою, як безпідставно зазначено у вироку суду, підтвердили свідки захисту ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а тому суд першої інстанції не мав достатніх підстав для висновку про неналежність їх показань, з огляду на те, що вони не були очевидцями спілкування обвинуваченого з працівниками міліції та присутніми під час проведення огляду місця події.
Приймаючи до уваги встановлені під час апеляційного розгляду обставини, пов`язані з проведенням огляду місця події та складанням відповідного протоколу, з урахуванням показань свідків обвинувачення та захисту, а також доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника, в тому числі даних щодо особи ОСОБА_22 , який, згідно вказаному вище протоколу, являвся другим понятим, наряду з ОСОБА_19 , під час проведення згаданої слідчої дії, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний протокол не може бути визнаний допустимим доказом з огляду на те, що його було отримано всупереч порядку, встановленому КПК України, у тому числі вимогами ст. 237 цього Кодексу та внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України у зв`язку з незаконним обмеженням прав ОСОБА_15 на свободу пересування та особисту недоторканність, через його примусове утримання в автомобілі працівниками міліції на протязі декількох годин без оформлення відповідних процесуальних документів.
У зв`язку з цим, показання свідків обвинувачення ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 не можуть бути належними та достовірними, оскільки їх об`єктивність викликає обгрунтовані сумніви, з огляду на обставини, які були встановлені за наслідками апеляційного розгляду та перевірки доводів апеляційної скарги захисника.
Що ж стосується інших доказів, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку, зокрема висновку експерта № 494/тдд від 28.11.2013 року (т. 1, а.с. 102-104), відповідно до якого бланк посвідчення працівника міліції серії НОМЕР_2 , яке видане на ім`я ОСОБА_10 не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України, то він також не може бути використаний, як доказ вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки, як встановив суд апеляційної інстанції, посвідчення працівника міліції, яке направлялось для проведення відповідного експертного дослідження, було отримано внаслідок істотного порушення вимог закону, у зв`язку з чим відповідний доказ було визнано недопустимим, а тому суд не може посилатись на нього при ухваленні судового рішення..

Крім того, постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_10 , суд першої інстанції не тільки допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, яка, відповідно до вимог ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а й залишив поза увагою вимоги ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. І що усі сумніви щодо доведеності вини особи, в даному випадку ОСОБА_10 , повинні тлумачитись на його користь.
Таким чином, переглядаючи судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів встановила не тільки наявність підстав для скасування судового рішення щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , а й відсутність достатніх доказів для доведення в суді його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та вичерпаність можливості їх отримати, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, є підставою для закриття кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року щодо ОСОБА_10 , колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу захисника задовольнити; вирок суду щодо ОСОБА_10 скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 в суді та вичерпанням можливостей їх отримання.
Враховуючи те, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 закриттю, колегія суддів вважає за необхідне також прийняти рішення щодо речового доказу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 284, 376, 404, 405, 407, 409, 417, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року, яким ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України скасувати, а кримінальне провадження щодо нього - закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 в суді та вичерпанням можливостей їх отримання.

Речовий доказ: підроблене посвідчення працівника міліції серії НОМЕР_2 на імя ОСОБА_10 зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/370/2017

Категорія: ч. 4 ст. 358 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_23

Доповідач - суддя ОСОБА_1