Постанова
Іменем України
27 лютого 2018 року

м. Київ
справа № 362/4862/16-к

провадження № 51-901км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002397, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кролевець Сумської області, котра проживає в АДРЕСА_1 , раніше судимої 16.06.2016 року вироком Сумського районного суду Сумської області за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі КК) до штрафу в розмірі 3400 грн., який 30.09.2016 року ухвалою Сумського районного суду Сумської області змінений на 200 годин громадських робіт,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст.15, ч.1 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік.
На підставі ч.1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків остаточне покарання ОСОБА_6 визначено у виді одного року позбавлення волі.
На підставі ст. 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком на один рік з покладенням обов`язку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти органи кримінально виконавчої інспекції про зміну свого місця проживання, та 200 годин громадських робіт, які виконувати самостійно.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 24 вересня 2016 року о 22 год. 50 хв., перебуваючи в приміщенні супермаркету АТБ-Маркет по вул. Грушевського 7а в м. Василькові Київської області, діючи умисно з корисливих мотивів, таємно викрала упаковку філе риби сьомга 240 гр. вартістю 118, 90 грн. та пляшку горілки Хлібний Дар ємкістю 0,7 л. вартістю 81, 45 грн. із викраденим намагалась залишити приміщення магазину, але була затримана працівниками охорони магазину.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості, просить ухвалуапеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що апеляційний суд докладних та переконливих мотивів на спростування наведених в апеляції доводів прокурора щодо безпідставного застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, всупереч вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), у своїй ухвалі не навів. Крім того, залишаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін, апеляційний суд безпідставно погодився з рішенням місцевого суду в частині визначення остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_7 вважав касаційну скаргу обґрунтованою і просив ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості засудженої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних і перевірених у судовому засіданні доказах та в касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання за ч. 1 ст. 71 та ч. 3 ст. 72 КК, то вони є безпідставними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Водночас ч. 3 ст. 72 КК містить припис, за яким основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 була засуджена вироком Сумського районного суду Сумської області від 16 червня 2016 року за ч. 2 ст. 307 КК до штрафу в розмірі 3400 грн. А ухвалою того ж суду від 30 вересня 2016 року покарання у виді штрафу замінено на громадські роботи.
Оскільки за попереднім вироком щодо ОСОБА_6 як основне покарання було призначено штраф, який у зв`язку з його несплатою згодом за ухвалою судубув замінений на громадські роботи в порядку ч. 5 ст. 53 КК, то враховуючи положення ч. 1 ст. 71 та ч. 3 ст. 72 КК, у такому випадку громадські роботи повинні виконуватися самостійно.

Таким чином, призначення судом першої інстанції покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 та ч. 3 ст. 72 КК не призвело до неправильного застосуваннязакону України про кримінальну відповідальність.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням засудженої на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, то вони також не можуть вважатися обґрунтованими.

Прокурором порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, що згідно зі ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, дані про особу винної, яка вину визнала, позитивно характеризується, обставини, що обтяжують покарання, рецидив злочину, суд призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк один рік, яке за своїм видом та розміром не є мінімальним у межах санкції зазначеної норми.

Разом із тим, зваживши на конкретні обставини кримінального провадження, встановивши наявність пом`якшуючих покарання обставин щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також врахувавши наявність на утриманні ОСОБА_6 малолітнього сина, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення останньої без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК звільнив її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік, який є достатнім для того, щоб засуджена в умовах здійснення контролю за її поведінкою довела своє виправлення.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку апеляційним доводам прокурора, та, навівши належні й достатні мотиви спростування, правильно визнав їх необґрунтованими.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

За таких обставин, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, суд

ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3