Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання засудженого ОСОБА_4 ,
у режимі відеоконференціїОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК України на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 289 цього Кодексу на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки й покладено обов`язки, передбачені пунктами 24 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу (в редакції Закону від 14 квітня 2009 року, яка діяла на час ухвалення вироку).
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , щодо якого судові рішення у касаційному порядку не оскаржуються.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні за попередньою змовою з ОСОБА_8 кримінальних правопорушень за таких обставин.
20 серпня 2014 року приблизно о 02.00 год. ОСОБА_5 та ОСОБА_8 поблизу будинку АДРЕСА_2 шляхом підбору ключа відкрили двері автомобіля ВАЗ-21043, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , звідки таємно викрали майно останнього загальною вартістю 1504 грн, завдавши матеріальної шкоди на вказану суму.
Крім цього, в аналогічний спосіб обидва засуджених за попередньою змовою групою осіб на території м. Харкова з припаркованих на вулиці автомобілів повторно вчинили крадіжки:
- 10 вересня 2014 року приблизно о 02.00 год. біля будинку № 254 на Салтівському шосе майна ОСОБА_10 загальною вартістю 1250 грн;
- 29 вересня 2014 року приблизно о 02.00 год. біля будинку № 262-а на Салтівському шосе майна ОСОБА_11 загальною вартістю 877 грн;
- 02 жовтня 2014 року приблизно о 02.00 год. біля будинку № 2-а у пров. П`ятигорському майна ОСОБА_12 на суму 580 грн;
- 10 жовтня 2014 року в період з 00.00 до 04.00 год. біля будинку № 87 на вул. Рибалко майна ОСОБА_13 вартістю 1147,50 грн.
Окрім наведеного, 07 вересня 2014 року близько 02.00 год. ОСОБА_5 та ОСОБА_8 біля будинку № 15 на вул. Танкопія за попередньою змовою групою осіб повторно незаконно заволоділи автомобілем ОСОБА_14 марки ВАЗ-2108, державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 28 245 грн. При цьому ОСОБА_5 , реалізуючи спільний злочинний умисел, відкрив двері автомобіля і запустив двигун, завдяки чому обидва засуджених на викраденому автомобілі залишили місце злочину, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на вищевказану суму.
17 вересня 2014 року засуджені з метою незаконного заволодіння транспортним засобом під`їхали на автомобілі ВАЗ-2101, державний номерний знак НОМЕР_3 , до будинку № 44 на вул. Миру в м. Харкові, де знаходився автомобіль ОСОБА_15 марки ВАЗ-21134, державний номерний знак НОМЕР_4 . Реалізуючи спільний злочинний умисел, засуджені разом проникли у салон цього транспортного засобу, відключили сигналізацію і відштовхали його до свого автомобіля ВАЗ-2101, до якого прикріпили за допомогою троса. У подальшому ОСОБА_8 сів за кермо автомобіля ВАЗ-21134, а ОСОБА_5 за кермо автомобіля ВАЗ-2101, і таким чином вони залишили місце злочину, вирушивши у с. Кам`яну Яругу Чугуївського району Харківської області.
В аналогічний спосіб із таким же розподілом ролей та функцій засуджені 07 жовтня 2014 року в період із 01.00 до 02.00 год. біля будинку № 54/1 на вул. Миру у м. Харкові за попередньою змовою групою осіб повторно незаконно заволоділи автомобілем ОСОБА_16 марки ВАЗ-2101, державний номерний знак НОМЕР_5 .
Апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України й ухвалив свій вирок, яким призначив засудженому покарання: за ч. 2 ст. 289 КК України з застосуванням ст. 69 цього Кодексу 4 роки позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 цього Кодексу шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі через суворість, просить про зміну вироку апеляційного суду шляхом застосування щодо нього ст. 75 КК України. Вважаючи необґрунтованими висновки суду про неможливість свого виправлення без відбування заходу примусу, засуджений звертає увагу, що він до кримінальної відповідальності притягується вперше, страждає на серйозні захворювання, до затримання займався суспільно корисною працею, хоча й без офіційного оформлення, утримував бабусю похилого віку. Вказує автор скарги і на те, що він вчинив злочини під впливом іншого співучасника, його роль була незначною, він повністю визнав вину, щиро розкаявся й відшкодував шкоду, у зв`язку з чим потерпілі не мають до нього претензій.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Вирішення судом питання про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, за наведених у вироку обставин та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 289 КК України у касаційній скарзі не оспорюються і відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.
Доводи касаційної скарги засудженого про надмірну суворість застосованого щодо нього покарання не можуть вважатися обґрунтованими.
Вирішення апеляційним судом питання про призначення ОСОБА_5 заходу примусу та обрання порядку його відбування ґрунтується на визначених у статтях 50, 65 КК України правових орієнтирах, через які реалізуються засади справедливості й індивідуалізації покарання.
Категорія справедливості передбачає домірність покарання злочину, тобто відповідність його соціальній небезпеці, яка визначається за встановленими у ст. 12 КК України критеріями тяжкості злочинів та з урахуванням інших обставин, що відображають особливості конкретного діяння у межах даної кримінально-правової кваліфікації. До таких обставин належать, зокрема, кількість епізодів злочинної діяльності, спосіб протиправного посягання, роль особи у його вчиненні.
При визначенні міри покарання згідно зі ст. 65 цього Кодексу підлягають урахуванню й обставини, що його пом`якшують і обтяжують, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Без належного аналізу й оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обраний захід примусу не може вважатися справедливим.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, згідно зі ст. 65 цього Кодексу має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для досягнення вказаної мети.
Відповідність указаним критеріям заходу примусу, застосованого судом за вчинений злочин, є однією з передумов виконання визначених у ч. 1 ст. 1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.
Обираючи ОСОБА_5 покарання з реальним відбуттям, апеляційний суд дав належну оцінку фактам багаторазового вчинення ним умисних злочинів корисливої спрямованості, у тому числі тяжких (5 епізодів крадіжок і 3 епізодів незаконного заволодіння транспортними засобами упродовж менш як 2 місяців), з урахуванням чого дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Адже за таких обставин, які переконливо свідчили про спрямованість винного на протиправне збагачення та злочинний спосіб життя, обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами було б очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки засудженого та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Разом із цим отримали належну оцінку суду дані про особу ОСОБА_5 , котрий за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерних наркологічному та психіатричному обліках не перебуває (а. к. п. 66, 68).
Як обставини, що пом`якшують покарання, враховано вчинення засудженим злочину вперше, активне сприяння його розкриттю, щире каяття, що виразилось у відшкодуванні завданої шкоди, й зумовлену такою поведінкою ОСОБА_5 позицію потерпілих про відсутність до нього претензій (т. 1, а. к. п. 7781, 127, 190, 191).
Обставин, що обтяжують покарання, у справі не встановлено.
Таким чином, суд дав належну оцінку обставинам і даним про особу засудженого, на які він посилається у касаційній скарзі, визнав їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, і з застосуванням ст. 69 КК України призначив йому за ч. 2 ст. 289 цього Кодексу покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією вказаної частини статті. Окрім наведеного, при визначенні на підставі ст. 70 КК України остаточного покарання за сукупністю злочинів суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, який є найсприятливішим для засудженого.
Всупереч доводам касаційної скарги ОСОБА_5 , фактів менш активної його участі у вчиненні злочинів, порівняно з ОСОБА_8 , за результатами судового розгляду встановлено не було. Натомість, як видно з обвинувачення, визнаного судом доведеним, обидва засуджених, діючи як співвиконавці, відповідно до розподілених функцій виконували приблизно однаковий обсяг дій для реалізації спільного умислу на заволодіння автомобілями й викрадення іншого майна.
Що стосується стану здоров`я засудженого та наявності в нього бабусі похилого віку, то такі обставини з огляду на характер і тяжкість вчинених протиправних діянь не дають достатніх підстав для пом`якшення призначеного покарання або звільнення від його відбування.
Призначене ОСОБА_5 покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів і не сприймається як явно несправедливе унаслідок суворості.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оспорюваного судового рішення, під час розгляду справи в касаційній інстанції не встановлено.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 ? без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3