Справа № 755/808/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"23" січня 2018 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у рамках кримінального провадження унесеного 28.12.2016 до ЄРДР за № 0017754,

в с т а н о в и в :
Представник володільця майна ОСОБА_5 ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із вказаним клопотання виходячи з того, що у рамках вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_6 від 12.01.2017 у справі № 755/808/17, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження майна, однак, на цей час, потреба у такому арешті відсутня, а тому, на думку заявника, такий арешт має бути скасований у порядку ст. 174 вказаного Кодексу.
Саме клопотання заявник мотивує ти, що у провадженні слідчого відділу Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві знаходяться матеріали кримінального провадження №017754 від 28.12.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 .

Це кримінальне провадження зареєстровано в ЄРДР на підставі звернення до слідчого 27.08.2016 ОСОБА_5 щодо незаконного заволодіння документами її померлого родича ОСОБА_7 та імовірної підробки документів на його квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.01.2017 (справа №755/808/17) задоволено клопотання слідчого про арешт майна в указаному кримінальному провадженні та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження майна.

У той час, як клопотання слідчого до суду про накладення арешту на вказану квартиру подавалося з метою попередження її відчуження та настання можливих тяжких наслідків та мотивувалося тим, що 18.08.2016 в квартирі АДРЕСА_1 виявлено труп її власника - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До СВ Дніпровського УП ГУНП в м. Києві зверталася громадянка ОСОБА_5 (донька рідного брата ОСОБА_7 ) з проханням віддати ключі від квартири та паспорт ОСОБА_7 , оскільки є єдиною його спадкоємицею.

Також, як вказує автор звернення, досудовим слідством встановлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) згідно Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (індексний номер: 31971367 від 21.10.2016) набув ОСОБА_8 , особу якого не встановлено, а підставами виникнення його права власності є договір купівлі-продажу серії ВТВ №278320, виданий 07.12.2012 Державним нотаріусом ОСОБА_9 Вишгородської районної державної нотаріальної контори, в якому підпис продавця ОСОБА_7 явно не схожий на підпис на закордонному паспорті ОСОБА_7 .

З урахуванням вищезазначених у клопотанні слідчого доводів та того, що в разі не накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , вона може бути відчужена на користь інших осіб, тобто майно може бути втрачене, слідчий суддя клопотання органу досудового розслідування про арешт майна задовольнив та наклав арешт на цю квартиру шляхом заборони її відчуження.

Однак, на думку заявника, на даний час потреба в подальшому арешті квартири АДРЕСА_1 відпала, що обґрунтовується таким.

Листом від 10.02.2017 завідувача Вишгородської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_10 , в якому на запит слідства щодо тимчасового доступу за рішенням суду до оригіналів документів Договору купівлі-продажу серії ВТВ №278320, виданого 07.12.2012, державний нотаріус ОСОБА_9 , повідомила, що на бланку серії ВТВ №278320 державним нотаріусом ОСОБА_11 07.12.2012 посвідчувався договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 (не договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_7 ОСОБА_8 ).

Протоколом допиту свідка ОСОБА_9 , яка визнала невідповідним та заперечила факт посвідчення нею договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Інформацією наданою Київським міським БТІ №062/14-6091 від 24.05.2017 про те, що замовлень на виготовлення технічної та іншої відповідної документації на квартиру АДРЕСА_1 упродовж 2012 2016 років не надходило.

Протоколом допиту ОСОБА_8 від 21.08.2017, в ході якого він заперечив обізнаність та факт купівлі квартири ОСОБА_7 , участі в реєстрації права на цю квартиру чи наданні повноважень іншим особам на вказані дії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.11.2017 року у справі №826/10274/17 за позовом ОСОБА_5 до Державного реєстратора ДП «Сетам» ОСОБА_12 , якою вимоги ОСОБА_5 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора ОСОБА_12 про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (індексний номер: 31971367 від 21.10.2016) за громадянином ОСОБА_8 .

Повідомленням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2017 у справі №826/10274/12050/17 про набрання рішення законної сили.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яким підтверджується внесення 26.12.2017 до Реєстру державним реєстратором відомостей про державну реєстрацію 12.12.2017 рішення щодо скасування рішення про державну реєстрацію 21.10.2016 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) за ОСОБА_8 на підставі постанови, серія та номер: 826/10274/17, виданої 06.11.2017 Окружним адміністративним судом м. Києва.

Інформацією 10-ї Київської нотаріальної контори про заведення за заявою ОСОБА_5 спадкової справи №1076/2016 (номер у Спадковому Реєстрі 59709087) щодо майна померлого ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , як єдиної спадкоємиці.

За вказаних обставин ризики, які були підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження №017754 у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 - відпали, неправомірне рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_8 скасовано та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вжитими заходами унеможливлено подальше незаконне відчуження вказаного майна ОСОБА_8 чи від його імені уповноваженими особами, у тому числі за підробленими документами, на користь інших осіб, попереджено незаконне відчуження майна та настання можливих наслідків.

Зазначені підстави слід вважати обґрунтованими для скасування арешту.

Крім того, подальше перебування майна під арештом впливатиме на порушення прав, свобод та законних інтересів потерпілої у кримінальному провадженні №017754 ОСОБА_5 щодо успадкування нею, як єдиною спадкоємицею, майна померлого ОСОБА_7 .

У судовому засіданні заявник та прокурор ОСОБА_4 , кожен окремо, вказане клопотання підтримали, просили задовольнити, з вказаних в ньому підстав.
Слідчий суддя заслухавши думку сторін, дослідивши надані ними матеріали, приходить до наступного.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Згідно ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У цьому випадку, у світлі даних клопотання заявника та позиції прокурора, в ході судового розгляд встановлено, що у застосованому заході забезпечення кримінального провадження згідно ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_6 від 12.01.2017 у справі № 755/808/17, а саме арешті квартири АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження майна, відпала потреба, а тому він має бути скасованим у порядку ст. 174 КПК України.
Адже, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, адже лише у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а арешт скасуванню, оскільки, на цей час, власник даного майна при відсутності обставин визначених ч. 2 ст. 170 КПК України фактично позбавлений права користування приватною власністю, що є не припустимим.
А тому, у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, як-то того, що вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання у те чи інше право особи право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Таким чином, оскільки, у даному випадку, втручання у права заявника, у цей період, порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи", та виходячи з того, що, на цей час, захист його прав можливий тільки шляхом задоволення клопотання, бо тільки в такий спосіб є можливим усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого повинне, по можливості відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП] (), заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).
Керуючись Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. ст. 170, 174,369-372, 376 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в :
Клопотання задовольнити.

Арешт накладений, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.01.2017 у справі № 755/808/17, на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження майна, - скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.
Визначити час проголошення повного тексту - 13:40 год. 26.01.2018.

Слідчий суддя: ОСОБА_1