Справа № 179/1148/16
№ 1-кп/183/116/18

У Х В А Л А
10 січня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретаря - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поливанівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, не працюючого, не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, -
До Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 21 грудня 2016 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, підготовче судове засідання по якому було призначено на 23.12.2017 року, однак не було проведено в строк відповідно з вимогами ст. 314 КПК України у зв`язку із неодноразовою неявкою обвинуваченого та прокурора в судове засідання, тому підготовче судове засідання проведено лише 05.10.2017 року.
Прокурор вважає за необхідне призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, вважає, що підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає.
Обвинувачений не заперечував проти призначення провадження до розгляду.
Дослідивши обвинувальний акт, вислухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
До загальних засад кримінального провадження, згідно ст. 7 КПК України, зокрема, віднесено законність та забезпечення права на захист. Принцип законності встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства. Забезпечення права на захист передбачає, зокрема, право обвинуваченого користуватися правовою допомогою захисника, а слідчий, прокурор та суд зобов`язані забезпечити право обвинуваченого на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним чи призначеного захисника.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Так, дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування кваліфіковано як незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів без мети збуту за ч. 1 ст. 309 КК України.
Предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України є наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги. При цьому відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України настає у випадку, коли розмір наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, перевищує невеликий.
Однак, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_4 взагалі не зазначено яку кількість наркотичних засобів останній придбав та зберігав без мети збуту, тобто відсутній предмет злочину та ймовірність правильної кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК України.
Разом з тим, в обвинувальному акті зазначено, що на експертизу було надано 22,800 г. речовини, однак, як зазначено в тому ж обвинувальному акті маса канабісу (в перерахунку на висушену речовину) після проведення експертизи становить 33,766 г., що взагалі є неможливим.
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.
Так, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_4 не зазначено наявність чи відсутність обставин, які обтяжують покарання останнього, а зазначено про не встановлення обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 .
Разом з тим, в розписці о ОСОБА_4 про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, не зазначено кількість аркушів ані обвинувального акту, ані реєстру матеріалів досудового розслідування, що вказує на можливість вручення обвинуваченому ОСОБА_4 іншого обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, або взагалі про його не вручення останньому.
Крім того, категоричне ствердження сторони обвинувачення в обвинувальному акті про вчинення ОСОБА_4 злочину, без доведення факту вироком суду є порушенням ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України щодо презумпції невинуватості, що також неодноразово зазначалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), а саме «Хужин та інші проти Росії» від 23.10.2008 року, «Шагін проти України» від 10.12.2009 року.
В зазначених вище рішеннях ЄСПЛ зазначає, що положення ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в ч. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається в ч. 1 ст. 6 Конвенції.
Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчинені злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Разом з тим, ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом.
ЄСПЛ чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону.
Навіть за відсутності формальної думки про винуватість особи, достатньо, аби були певні підстави вважати, що суд чи посадова особа ставиться до обвинуваченого як до винуватого у вчинені злочину.
Вагоме розрізнення має проводитись між твердженням про те, що особа лише підозрюється у вчинені певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. ЄСПЛ неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого.
Зазначені обставини в сукупності вказують на невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України.
Суд вважає, що повернення обвинувального акту має здійснюватися судом не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках грубого порушення, передбачених КПК України вимог.
З огляду на зазначене, суд переконаний в необхідності повернення обвинувального акту прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у зв`язку з невідповідністю його вимогам КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. 314 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК України - повернути прокурору Магдалинівського відділу Новомосковської місцевої прокуратури в Дніпропетровській області як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом семи днів з дня її оголошення.
Суддя ОСОБА_1