Справа № 515/1167/17
Провадження № 1-кп/515/1738/17

Татарбунарський районний суд Одеської області
В И Р О К

Іменем України

28 вересня 2017 р. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

захисника обвинуваченої ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Татарбунари кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Бритівка Білгород-Дністровського району Одеської області, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , але проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , громадянку України, українку, з неповною середньою освітою, не заміжньої, маючої на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працевлаштованої, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.166 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , являючись матір`ю малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та не будучи позбавленої стосовно нього батьківських прав, в порушення вимог ст.150 Сімейного кодексу України, ст.ст. 11,12 Закону України «Про охорону дитинства», діючи умисно, будучи неодноразово попередженою про необхідність здійснення догляду за малолітньою дитиною та неприпустимість залишення дитини без нагляду, та маючи реальну можливість здійснювати такий догляд та нагляд, злісно не виконувала свої батьківські обов`язки, не забезпечивши необхідні умови для безпеки дитини.

Так, на початку жовтня 2016 року (точну дату встановити не виявилось можливим), о 19.00 годині, ОСОБА_6 залишила в будинку АДРЕСА_3 , на дивані поруч з піччю малолітню дитину ОСОБА_7 , який за віком перебував у безпорадному стані, без нагляду протягом 10 хвилин, та не забезпечила йому на цей час безпечних умов перебування за місцем знаходження, хоча мала реальну можливість таку безпеку забезпечити та передбачити створену нею загрозу для життя і здоров`я, внаслідок чого дитина перелізла з дивану на розпечену піч, наступивши на неї ногами та отримала опіки обох стоп ніг. Але, не зважаючи на це, ОСОБА_6 жодного разу не звернулася до медичного закладу за медичною допомогою для своєї дитини ОСОБА_7 .

Згідно висновку експерту №105 від 16.11.2016 року, у ОСОБА_7 виявлено 2 опікові рани на підошовних поверхнях обох стоп.

Далі, 29 жовтня 2016 року, в період часу з 20години 25 хвилин до 20 години 35 хвилин, ОСОБА_6 , у черговий раз в будинку АДРЕСА_3 , залишила малолітню дитину ОСОБА_7 , який за віком та, з урахуванням отриманих раніше опіків обох стоп ніг, перебував у безпорадному стані, без нагляду протягом 10 хвилин, та не забезпечила йому на цей час безпечних умов перебування за місцем знаходження, залишивши на печі висотою 90 см, хоча мала реальну можливість таку безпеку забезпечити та передбачити створену нею загрозу для життя і здоров`я дитини, внаслідок чого дитина впала з печі на підлогу, вдарившись головою об бетонне покриття, підвелася та, рухаючись до виходу з будинку, втратила свідомість і, падаючи, знову вдарилася об бетонне покриття, в результаті чого ІНФОРМАЦІЯ_3 о 02 годині 50 хвилини, померла в Татарбунарській ЦРЛ.

Згідно висновку експерта №105 від 16.11.2016 року, причиною смерті дитини є черепно-мозкова травма у вигляді вогнищевих крововиливів в м`яких тканинах голови, перелому кісток склепіння та основи черепа, субдурального крововиливу, вогнищевих субарахноїдальних крововиливів в оболонках великих півкуль, петехіальних та периваскулярних геморрагій в речовині великих півкуль та настала від набряку головного мозку.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 винною себе визнала повністю, не оспорювала фактичних доказів по справі та пояснила суду, що дійсно на початку жовтня 2016 року залишила свого малолітнього сина ОСОБА_7 , 2014 року народження без нагляду, відійшовши у інше приміщення, в результаті чого останній, переліз з дивану на розпечену піч, наступивши на неї ногами, та отримав опіки обох стоп ніг. За медичною допомогою вона не зверталась, так як самостійно надавала йому допомогу. Крім того, не оспорювала, що 29 жовтня 2016 року приблизно о 20.30 годині, залишила сина ОСОБА_8 на невеликий проміжок часу без належного догляду на печі висотою 90 см, в результаті чого дитина впала з печі на підлогу, вдарившись головою об бетонне покриття, отримала травми голови, від чого в лікарні померла. Вона щиро кається у скоєному, розуміючи, що вказане трапилось через її недогляд та просить призначити їй покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Також просить врахувати наявність на її утриманні двох малолітніх дітей та стан вагітності, у якому вона перебуває на теперішній час та застосувати до неї Закон України «Про амністію у 2016 році», звільнивши від відбування покарання.

Потерпілий ОСОБА_4 пояснив суду, що він не знає обставин, за яких його син ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, несумісні з життям. Про смерть сина йому стало відомо зі слів обвинуваченої, яка не могла толком йому пояснити за яких обставин сталась трагедія. Але він у всьому винує лише ОСОБА_6 та просить призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки, не погоджуючись із застосуванням до неї Закону України про амністію.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що обвинувачена повністю визнала свою вину в інкримінованому діянні, ніхто з учасників провадження не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише показаннями обвинуваченої, потерпілого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що стосуються характеризуючих даних на обвинувачену.

Таким чином, суд повно, усестороннє, об`єктивно аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні докази, приходить до висновку, що умисні дії обвинуваченої ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ст.166 КК України, за ознакою злісного невиконання батьками встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки.

Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченої встановлено, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.с. 43) позитивно характеризується за місцем проживання (а.с.48), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 45), щиро кається у скоєному, активно сприяла розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_6 , суд не виявив.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд враховує ступінь тяжкості вчинененого кримінального правопорушення, дані про особу винної та обставини справи, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують. Судом враховуються відношення обвинуваченої до вчиненого, та наслідки вчиненого правопорушення, мотив, мета та спосіб вчинення злочинного діяння, визначене законом покарання за вчинене протиправне діяння, позитивну характеристику обвинуваченої, висновок досудової доповіді, складеної органом пробації щодо можливості виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства (а.с.а.с. 29-34) та перебування обвинуваченої у стані вагітності (а.с.49).

А тому, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що до обвинуваченої ОСОБА_6 слід застосувати покарання, яке буде достатнім для її виправлення, у виді позбавлення волі у мінімальній межі, передбаченій санкцією інкримінуємої їй статті. Крім того, враховуючи особу винної, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяла розкриттю злочину та вищезазначені обставини, що пом`якшують відповідальність, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням терміном на 1 рік та покладанням не неї обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

В судовому засіданні адвокат обвинуваченої ОСОБА_5 заявив клопотання про застосування до його підзахисної акту амністії, звільнивши її від відбування покарання на підставі п.п.б, в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році, оскільки вона є матір`ю двох малолітніх дітей, які знаходяться на її утриманні, на теперішній час є вагітною, вчинила кримінальне правопорушення середньої тяжкості, повністю визнає свою вину, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_3 не заперечував проти звільнення обвинуваченої від відбування покарання, призначеного судом, на підставі п.в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році.

Як встановлено ст.85 КК України, на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ч.2 ст.86 КК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1 ЗУ "Про застосування амністії в Україні", амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

06 вересня 2017 року набрав чинності Закон України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 р. №1810-УІІІ. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно. Відповідно до ст. 10 Закону України Про амністію у 2016 році питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержання законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.

Відповідно до п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, особи, не позбавлені батьківських прав, що на день набрання чинності цим законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

З матеріалів кримінального провадження, а саме свідоцтва про народження дітей серії НОМЕР_1 від 18.11.2010 року (а.с.50) та серії НОМЕР_2 від 25.01.2011 року (а.с.51) вбачається, що обвинувачена ОСОБА_6 є матір`ю малолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Це свідчить, що обвинувачена ОСОБА_6 на момент вчинення злочину та на теперішній час являється матір`ю двох малолітніх дітей, вперше вчинила кримінальне правопорушення, яке не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України. Вказане кримінальне правопорушення вона вчинила до дня набрання чинності (06 вересня 2017 року) Закону України Про амністію у 2016 році. Свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення обвинувачена визнає повністю, щиро кається у вчиненому.

Обмежень застосування до ОСОБА_6 акту амністії, які визначені ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» та ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 року №392/96-ВР, із змінами та доповненнями, судом не встановлено.

За таких обставин суд вважає, що на обвинувачену ОСОБА_6 поширюється дія Закону України Про амністію у 2016 році, а тому вона підлягає звільненню від відбування покарання. При цьому, суд не погоджується з доводами потерпілого ОСОБА_4 , який категорично заперечував проти застосування щодо обвинуваченої вказаного закону та розцінює його ставлення до вказаного питання тяжкістю наслідків, які настали в результаті вказаного злочину.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, на підставі п.в ст.1 Закон України "Про амністію у 2016 році", суд -

З А С У Д И В :

ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.166 КК України та призначити їй покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

Згідно ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на 1 (один) рік .

На підставі ч.1 п.п.1.2 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі п.в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного за цим вироком покарання.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Апеляційна скарга на вирок подається Апеляційному суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя Семенюк