Номер провадження: 11-сс/785/1506/17
Номер справи місцевого суду: 509/3190/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.09.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

власника майна - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.09.2017 року про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0002007, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, -

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про арешт майна в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002007, внесеного доЄРДР 26.08.2016 року, а саме - об`єкта незавершеного будівництва, 70% готовності, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_7 .

Ухвала мотивована тим, що прокурором не доведена необхідність накладення арешту на майно, з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР досудове розслідування не завершено, ОСОБА_7 не повідомлено про підозру, а заявник ОСОБА_10 мав змогу звернутись за захистом своїх прав до суду в порядку цивільного чи адміністративного судочинства із заявою про забезпечення позову, однак цього не зробив, не заявив також цивільного позову у кримінальному провадженні, не встановлено розмір завданої йому шкоди.

На дану ухвалу прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання та накласти арешт на майно.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги прокурор зазначає, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі належним чином не мотивував, в чому полягає недоведеність необхідності накладення арешту на майно, а прокурор у свою чергу в клопотанні зазначив вичерпне обґрунтування необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора та потерпілого, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; думку ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновків про таке.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим суддею під час розгляду клопотання цілком дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Так, з клопотання та долучених до нього документів вбачається, що 26.08.2016 року до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення на підставі заяви голови ЖБК "Баварія" - ОСОБА_11 та громадянина ОСОБА_10 про вчинення щодо них шахрайських дій з боку ОСОБА_7 та інших осіб, які полягають у заволодінні майном кооперативу з використанням документів, які не відповідають дійсності. При цьому з моменту внесення 26.08.2017 року відомостей про кримінального правопорушення до ЄРДР до моменту повторного звернення прокурора 19.08.2017 року до слідчого судді з клопотанням про арешт майна пройшов майже рік, однак протягом усього цього часу, відповідно до змісту клопотання, було проведено лише декілька слідчих дій, а саме: проведено огляд місця події, перевірено правовстановлюючі документи на об`єкт незавершеного будівництва, допитано в якості свідка ОСОБА_12 , отримано тимчасовий доступ до речей і документів, отримано відповідь Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо порушення вимог чинного законодавства та "інші".

При цьому в судовому засіданні було з`ясовано, що сам власник арештованого майна - ОСОБА_7 , на якого заявники прямо вказують як на особу, яка шляхом шахрайських дій заволоділа їх майном, протягом усього досудового розслідування не був допитаний з приводу викладених в заяві обставин.

Аналогічні обставини були встановлені апеляційним судом Одеської області під час перегляду ухвали слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.05.2017 року, якою задоволено клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_13 , про арешт майна в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002007 від 26.08.2016 року, та накладений арешт на об`єкт незавершеного будівництва, 70% готовності, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_7 (приватна власність), шляхом позбавлення права на відчуження даного майна. За наслідками апеляційного перегляду дана ухвала була скасована ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.08.2017 року, а клопотання - повернуте прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Незважаючи на це, прокурор у новому клопотанні не усунув недоліки, встановлені апеляційним судом, та знову звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, яке за своїм змістом відповідає попередньому, при цьому нових обставин, які могли би бути беззаперечною підставою для накладення арешту на майно, у повторному клопотанні не зазначив.

У клопотанні лише формально зазначено, що відносно вказаного майна існує сукупність підстав вважати, що воно є доказом злочину або набуте злочинним шляхом, разом з цим жодного доказу на підтвердження цих доводів матеріали судового провадження не містять. Жодних доказів про існування обставин, які могли би слугувати підставою для накладення арешту на вищевказане майно, матеріали судового провадження не містять. За таких обставин, апеляційний суд вважає клопотання не вмотивований і таким, що не відповідає вимогам ст.171 КПК України.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що під час розгляду слідчим суддею клопотання прокурора представником ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_8 до матеріалів провадження долучені копії судових рішень, прийнятих в порядку цивільного та адміністративного судочинства, з яких вбачається, що між ОСОБА_10 і ОСОБА_7 та іншими особами існують цивільні спірні правовідносини щодо вказаного об`єкта незавершеного будівництва, з метою врегулювання яких ОСОБА_10 звертався до судів з позовними заявами в порядку цивільного та адміністративного судочинства, однак йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

З викладеного вбачається, що фактично між заявниками та ОСОБА_7 існують цивільні спірні правовідносини, у зв`язку з чим апеляційний суд ставить під сумнів факт вчинення щодо ОСОБА_10 та ЖБК "Баварія" злочину. Будь-яких доказів, які свідчили би про вчинення будь-ким будь-якого кримінального правопорушення, прокурором ані слідчому судді, ані апеляційному суду також не надано.

При прийнятті рішення про відмову у накладенні арешту на майно слідчий суддя послався на вищевказані обставини, клопотання слідчого було розглянуто повно та всебічно, внаслідок чого слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, належним чином мотивував своє рішення та в ухвалі зазначив, чим саме зумовлена необхідність відмови в накладенні арешту на майно, пославшись при цьому на відповідні докази.

Вищевикладене свідчить про те, що під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя дотримався вимог закону, тому апеляційний суд не знаходить підстав для скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення слідчого судді.

Доводів, які могли би обґрунтувати наявність реальних підстав для арешту майна, в апеляційній скарзі не зазначено і прокурором в судовому засіданні апеляційному суду також надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора та вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.09.2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про арешт майна в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002007, внесеного до ЄРДР 26.08.2016 року, а саме - об`єкта незавершеного будівництва, 70% готовності, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4