Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

20 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
та обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0004445 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року, щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сари-Шаган, Джезказганської області, Казахстан, не маючого судимості в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесяти тисяч) грн.

Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів, а також відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_8 , 17.04.2016 року о 21:25 год., в м. Києві, керуючи технічно справним автомобілем «Lexus 570» д.н.з. НОМЕР_1 , в районі регульованого перехрестя вул. Велика Васильківська та вул. Саксаганського, яке на той час освітлювалось міським електроосвітленням, виконуючи маневр лівого повороту, був неуважним та неправильно зреагувавши на зміну дорожньої обстановки, здійснив наїзд на пішохода, яка спокійним кроком переходила дорогу на дозволений сигнал світлофору по вул. Саксаганського. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_9 отримала забійні рани правого ліктьового суглобу, закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку з формуванням геморагічного вогнища в базальних відділах лівої лобної частки, лінійного перелому правої потиличної кістки, підшкірної гематоми м`яких тканин тім`яної ділянки, забійної рани з осадженням тім`яно-потиличної ділянки справа, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
Порушення водієм ОСОБА_8 , вимог п. п. 2.3 б), 16.2 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року змінити та призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі, оскільки призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник посилається на те, що суд першої інстанції під час розгляду справи не врахував обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Як зазначає захисник у своїй скарзі, по справі наявні всі підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю та щиро розкаявся.

Окрім того, обвинувачений повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду, а також не заперечував проти моральної шкоди, і був готовий її відшкодувати за рішенням суду.

При призначенні покарання, як зазначається в апеляційній скарзі, судом першої інстанції не були враховані обставини, які помякшують покарання ОСОБА_8 , а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування завданих матеріальних збитків; надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину. Крім того, як встановив суд першої інстанції, обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_8 відсутні.
На думку захисника, при призначенні покарання, судом не були враховані в повному обсязі дані про особу обвинуваченого та його характеризуючи дані, а саме те, що він: в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, вчинене ним діяння відноситься до категорії злочинів вчинених з необережності, за місцем реєстрації ОСОБА_8 мешкає з пристарілим батьком, який потребує опіки та перебуває на утриманні обвинуваченого. Також судом першої інстанції не було враховано те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, до ухвалення вироку мав постійне місце роботи, працював водієм у приватного підприємця ОСОБА_10 та позитивно характеризувався за місцем роботи.

Звертається увага в апеляційній скарзі і на те, що на даний час ОСОБА_8 повністю відшкодовані моральні збитки в розмірі 50 000 грн., заподіяні потерпілій ОСОБА_9 , що підтверджується її розпискою і остання не заперечує проти застосування до ОСОБА_8 покарання не повязаного з позбавленням волі.
Отже, як вважає захисник, з урахуванням наведених вище обставин та даних про особу засудженого, застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України є можливим та справедливим, оскільки судом першої інстанції обвинуваченому було призначене занадто суворе та несправедливе покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення обвинуваченого та його захисників, які повністю підтримали апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Приймаючи до уваги той факт, що під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину та не заперечував проти формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків інкримінованих йому дій, форми вини та мотивів кримінального правопорушення, а також належності, допустимості та достовірності доказів, які наведені у вироку та підтверджують встановлені судом обставини; іншими учасниками судового провадження також не заперечуються та не спорюються фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 , судом апеляційної інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, ці обставини не перевіряються, оскільки, згідно з вказано нормою, судове рішення суду першої інстанції переглядається лише в межах апеляційної скарги, в даному випадку в межах призначеного ОСОБА_8 покарання.

Вирішуючи питання про обрання обвинуваченомуОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 65 КК України, як дослівно зазначено у вироку: «враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного, аналізуючи результати судового розгляду, зважаючи на позицію сторони обвинувачення та, зокрема потерпілої, яка просила застосувати до обвинуваченого максимальне покарання із позбавленням права керування транспортними засобами».
Обставин, що помякшують чи обтяжують покарання судом не встановлено.

При цьому, добровільне відшкодування завданого збитку, про що вказувала сторона захисту, суд не взяв до уваги як обставину, яка помякшує покарання, оскільки потерпілій компенсовано лише матеріальну шкоду, в той час як моральна шкода компенсована не була. Крім цього, суд врахував той факт, що в повному обсязі матеріальну шкоду обвинувачений компенсував лише 14.08.2017 року, тобто більше ніж через рік після вчинення наїзду та за два дні до проведення судових дебатів, що у своїй сукупності, як прямо зазначено у вироку, не вказує на те, що цю обставину суд може зарахувати як помякшуючу.
Обставину, що помякшує покарання, а саме щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину суд першої інстанції також не взяв до уваги та відкинув, оскільки в судовому засіданні встановлено факти, які обвинуваченим заперечувались, зокрема тяжкість нанесених тілесних ушкоджень. Той факт, що в судових дебатах ОСОБА_8 вказав, що в повному обсязі визнає вчинення ним інкримінованого йому злочину за обставин викладених в обвинувальному акті, суд першої інстанції сприйняв як такий, що спрямований для уникнення покарання або його помякшення, а тому не взяв його до уваги.

Крім того, судом враховано, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а тому визнав за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі.
Підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж для застосуваня ст. 69 чи 69-1 цього Кодексу, суд першої інстанції не знайшов, у звязку з відсутністю передумов, за яких вказані правові норми можуть бути застосовані, характером вчинення злочину, його способу, які вказують у своїй сукупності на те, що тяжкість вчиненого ним злочину разом із іншими вищенаведеними обставинами, встановленими у цьому провадженні не свідчать про можливість виправлення останнього без відбування покарання чи за допомогою призначення більш мякого покарання, ніж передбачено законом та оскільки суд однозначно переконаний втому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення останнім нових злочинів.

Одночасно, враховуючи обставини ДТП, думку прокурора, потерпілої, суд першої інстанції визнав за необхідне застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Перевіряючи оскаржуване судове рішення в межах доводів апеляційної скарги захисника, колегія суддів погоджується з тим, що при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував усі обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу та обставини, що помякшують покарання, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягав застосуванню, що, відповідно до вимог ст. 409 КПК України, є підставою для зміни судового рішення.
Зокрема, незважаючи на те, що призначене судом ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом, так і розміром, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до нього ст. 75 КК України, з огляду на таке.
По-перше, як прямо передбачено ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції відповідної частини статті Особливої частини цього Кодексу, в даному випадку ч. 2 ст. 286, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, а також враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання.
Думка прокурора чи потерпілого, відповідно до вимог закону, не може враховуватись як істотна чи вирішальна обставина, яка впливає на вид чи розмір кримінального покарання, а також на можливість застосування чи не застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.
У звязку з цим, посилання у вироку суду, при обґрунтуванні призначеного ОСОБА_8 покарання, на позицію сторони обвинувачення та потерпілого, слід визнати таким, що не ґрунтується на вимогах закону, оскільки покарання призначається відповідно до загальних засад призначення покарання, встановлених законом, а не визначених сторонами кримінального провадження чи потерпілим.

По-друге, суд першої інстанції безпідставно не визнав обставинами, які помякшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 відшкодування ним матеріальної шкоди, спричиненої злочином та щире каяття, оскільки законом не передбачено будь-яких винятків для визнання цих обставин помякшуючими в залежності від того, коли саме обвинувачений відшкодував спричинену злочином шкоду чи визнав свою вину та покаявся у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Посилання у вироку суду на те, що обвинувачений компенсував потерпілій лише матеріальну шкоду, в той час як моральна шкода компенсована не була, також не може служити підставою для того, щоб не визнавати цю обставину, як помякшуючу покарання, оскільки за будь-яких обставин, на момент ухвалення вироку факт відшкодування матеріальної шкоди було встановлено, а тому суд першої інстанції не мав жодних правових підстав не враховувати цю обставину, як помякшуючу, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Більш того, як встановлено під час апеляційного розгляду, на підставі доданої до апеляційної скарги розписки потерпілої ОСОБА_9 вона отримала грошові кошти в сумі 50000 грн., в якості компенсації моральної шкоди, відповідно до вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року, у звязку з чим не має матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_8 та не заперечує проти помякшення йому покарання.

З огляду на вище наведе, колегія суддів вважає за необхідне визнати обставинами, які помякшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 щире каяття та добровільне відшкодування завданих злочином збитків.

Приймаючи до уваги ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке характеризується необережною формою вини, дані про його особу, а саме те, що ОСОБА_8 , до взяття під варту на підставі оскаржуваного вироку, працював водієм, позитивно характеризувався за місцем роботи та проживання, доглядає за пристарілим батьком, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, а також наведені вище обставини, які помякшують його покарання та відсутність обставин, які б його обтяжували, колегія суддів дійшла висновку про те, що виправлення ОСОБА_8 можливе без відбування покарання, а тому він може бути звільнений від відбування основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, якщо протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне встановити обвинуваченому ОСОБА_8 іспитовий строк тривалістю два роки та, у зв`язку зі звільненням останнього від відбування основного покарання, скасувати обраний щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її задоволення, зміни вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання та застосування до нього ст. 75 КК України, а саме його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.

Застосувати до ОСОБА_8 ст. 75 КК України та звільнити останнього від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю два роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обовязки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 у виді тримання під вартою скасувати, звільнивши останнього з під варти в залі суду.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/1878/2017
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1