Ухвала
Іменем України

26 січня2018 року
м. Київ
Провадження № 51- 124 ск 17
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального судуВерховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000264,
встановила:
вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Ялинці Кременчуцького району Полтавської області, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Стягнуто із засудженого на користь потерпілої ОСОБА_5 10143 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Вирішені питання про судові витрати та речові докази у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року зазначений вирок залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він 22 березня 2015 року о 02 год. 50 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи мопедом «Дельта» без номерних знаків, не маючи посвідчення водія, рухаючись по вул. Петровського у с. Ялинці Кременчуцького району Полтавської області, порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на неповнолітню ОСОБА_6 , яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння.
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень та призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Зазначає, що він вину визнав, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, відшкодував завдану потерпілій шкоду, має на утриманні матір, яка є інвалідом 3 групи та малолітнього сина. Вказує, що до кримінальної відповідальності не притягувався, а його вина виражена у формі необережності. Наголошує, що з урахуванням всіх обставин справи його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Висновок суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого правопорушення за викладених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_4 у касаційному порядку не оскаржуються.
Що стосується призначеного покарання, яке, на думку засудженого, є несправедливим внаслідок суворості, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_4 судом дотримані.
Суд урахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим необережного правопорушення, наслідком якого стало спричинення тяжких тілесних ушкоджень; дані про особу винного, який характеризується позитивно.
Обґрунтовано визнано судом та взято до уваги обставину, яка пом`якшує покарання, це те що ОСОБА_4 раніше не судимий, та ту, що його обтяжує, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням всіх обставин кримінального провадження, даних про особу винного, суд призначив ОСОБА_4 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.
Доводи щодо суворості призначеного покарання були предметом перевірки апеляційного суду, на них надано вмотивовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Судом апеляційної інстанції, крім іншого, враховано те, що засуджений визнав вину, має на утриманні малолітнього сина та матір, яка є інвалідом 3 групи.
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_4 керував транспортним засобом не маючи на це права, за 2015-2017 роки відшкодував потерпілим лише 2 000 грн. матеріальної шкоди, посилаючись на скрутне матеріальне становище, а також врахував думку представника потерпілих, який просив вирок суду залишити без зміни.
Рішення про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових правопорушень. Підстав для призначення йому більш м`якого покарання ніж передбаченого законом та застосування ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.
Враховуючи викладене, касаційні вимоги засудженого безпідставні.
Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Враховуючи зазначене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7