Справа № 603/78/17
Провадження № 1-кп/603/23/2017
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" вересня 2017 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Монастириська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000144 від 13 жовтня 2016 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, з вищою освітою, працюючу директором ОКЕМ музею імені Володимира Гнатюка, раніше не судиму,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора : ОСОБА_4
обвинуваченої: ОСОБА_3
потерпілої: ОСОБА_5
представника потерпілої: ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В:
Обвинувачена ОСОБА_3 , будучи призначеною 11 квітня 2016 року на посаду виконуючої обов`язки директора обласного комунального етнографічно - меморіального музею ОСОБА_7 у с. Велеснів Монастириського району та на підставі розпорядження голови обласної ради Тернопільської області від 11 квітня 2016 року та 30 листопада 2016 року призначеною на посаду директора обласного комунального етнографічно - меморіального музею ОСОБА_7 у с. Велеснів Монастириського району на підставі розпорядження голови обласної ради Тернопільської області від 30 листопада 2016 року, будучи при цьому, в силу своїх службових обов`язків, службовою особою, працюючи на посаді директора вищезазначеного музею виконуючи організаційно-розпорядчі функції, умисно не виконала рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року про поновлення потерпілої ОСОБА_5 на посаду прибиральниці на 0,5 ставки в Обласний комунальний етнографічно-меморіальний музей Володимира Гнатюка у с. Велеснів Монастириського району Тернопільської області.

Так, 09 листопада 2015 року потерпілу ОСОБА_5 було звільнено із посади прибиральниці музею Володимира Гнатюка у с. Велеснів Монастириського району відповідно до Наказу директора № 22-К від 09 листопада 2015 року.

Вважаючи своє звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, потерпілою ОСОБА_5 17 грудня 2015 року було подано цивільний позов до Монастириського районного суду Тернопільської області, за результатами якого, на підставі рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року, потерпілу ОСОБА_5 поновлено на посаді прибиральниці 0,5 ставки музею Володимира Гнатюка у с. Велеснів Монастириського району Тернопільської області, з нарахуванням та виплатою ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 листопада 2015 року по 22 вересня 2016 року. 22 вересня 2016 року обвинуваченій ОСОБА_3 надіслано вступну та резолютивну частину вказаного рішення суду, а 03 жовтня 2016 року - рішення суду у повному обсязі. Крім того, на підставі даного судового рішення Монастириським районним судом видано виконавчий лист № 603/787/15-ц від 26 вересня 2016 року, копія якого направлена у відділ державної виконавчої служби Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області для негайного виконання в частині поновлення на роботі. Згідно вимог ст.17, ст.19, ст.20, ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», старшим державним виконавцем Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, 30 вересня 2016 року була винесена відповідна постанова про відкриття виконавчого провадження з наданням строку для добровільного виконання рішення суду в частині негайного поновлення на роботі потерпілої ОСОБА_5 , копія якої 05.10.2016 року, у відповідності до п.5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», була направлена директору Обласного комунального етнографічно - меморіального музею Володимира Гнатюка у с. Велеснів Монастириського району.

Однак, обвинувачена ОСОБА_3 , в період часу з 22 вересня 2016 року по 22 грудня 2016 року, будучи обізнаною про винесене судом рішення і маючи реальну можливість його виконати, демонструючи явну неповагу до суду та ігноруючи прийняте ним рішення в частині негайного поновлення на роботі потерпілої ОСОБА_5 , яке вступило в законну силу 22 вересня 2016 року, в порушення ч.2 ст.124 та ст. 129-1 Конституції України та ч.7 ст. 235 Кодексу Законів про працю України, вказане рішення умисно не виконала.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у вчиненні пред`явленого їй в обвинуваченні кримінального правопорушення визнала повністю, в скоєному щиро розкаялась і даючи суду покази, повністю підтвердила факт та обставини скоєння нею вищезазначеного у вироку кримінального правопорушення. Вважає недоцільним дослідження інших доказів по справі.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні з приводу призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , просить останню покарати суворо, цивільний позов підтримала повіністю, просить його задоволити.

Представник потерпілої ОСОБА_6 в судовому засіданні просить призначити обвинуваченій ОСОБА_5 покарання в межах санкції статті обвинувачення, цивільний позов підтримав повністю.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, враховуючи повне визнання обвинуваченою своєї вини, суд відповідно до ст.349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, зібраних у ході досудового слідства, які ніким не оспорюються.

Даючи оцінку зібраним по справі доказам, суд вважає, що дії обвинуваченої ОСОБА_3 слід кваліфікувати за ч.2 ст.382 КК України умисне невиконання службовою особою рішення суду, що набрало законної сили.

Вирішуючи питання про призначення основного та додаткового покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка позитивно характеризується по місцю проживання, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, у зв`язку з чим, обвинуваченій слід обрати міру покарання в межах санкції ч.2 ст.382 КК України у вигляді штрафу з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк 1 рік.

Обвинувачена ОСОБА_3 в судовому засіданні подала письмове клопотання про звільнення її від відбування покарання на підставі п. «ґ» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», як особу, яка на день набрання чинності Законом «Про амністію у 2016 році» досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Прокурор ОСОБА_4 , потерпіла ОСОБА_5 та представник потерпілої ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечили щодо задоволення зазначеного клопотання.

Відповідно до п.«ґ», ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, звільненню від покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, зокрема особи, які на день набрання чинності Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження обвинуваченій ОСОБА_3 на дату набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» - 07 вересня 2017 року, виповнилось 60 років, у зв`язку з чим суд не вбачає перешкод для звільнення обвинуваченої ОСОБА_3 від відбування основного та додаткового покарання на підставі п.« ґ» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.

Також, представником потерпілої ОСОБА_6 було заявлено цивільний позов про стягнення в користь потерпілої ОСОБА_5 з обвинуваченої ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Зазначений позов обґрунтований тим, що потерпіла ОСОБА_5 через протиправну поведінку обвинуваченої з 22 вересня 2016 року по 22.12.2016 року не мала змоги поновити своє право на працю та отримувати дохід.

Дослідивши матеріали цивільного позову та заслухавши пояснення учасників судового розгляду, суд враховуючи роз`яснення, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», прийшов до висновку що цивільний позов підлягає до часткового задоволення, шляхом стягнення з обвинуваченої ОСОБА_3 в користь потерпілої ОСОБА_5 1000 грн. моральної шкоди.
Керуючись ст. 368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, п. «ґ» ст. 1, ст. 14 Закону України «Про амністію у 2016 році», суд,-
У Х В А Л И В:
Визнати винною ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України та призначити їй покарання у вигляді штрафу в розмірі семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 12750 грн. 00 коп. з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк один рік.
Згідно п. "ґ" ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року звільнити засуджену ОСОБА_3 від відбування основного та додаткового покарання.
Цивільний позов ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 1000 грн. моральної шкоди.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.
Суддя: ОСОБА_1