Справа № 159/2891/17
Провадження № 1-кп/159/267/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі судових засідань - ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої - ОСОБА_4

потерпілої - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ковельського міськрайонного суду кримінальне провадження №0000971 за обвинувальним актом щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Мельники-Мостище Камінь-Каширського району Волинської області, українки та громадянки України, з середньою спеціальною освітою, працюючої техніком з інвентаризації нерухомого майна Ковельської філії КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», заміжньої, має на утриманні неповнолітню дитину-інваліда, зареєстрованої та проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимої, -

про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.366 КК України, -

в с т а н о в и в:
ОСОБА_4 , будучи призначена, згідно наказу КП «ВОБТІ» №132 від 01.12.2006 року на посаду техніка з інвентаризації нерухомого майна Ковельської філії Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, якій, згідно п.п.2.1., 4.1. посадової інструкції, затвердженої наказом начальника КП «ВОБТІ» 15.01.2016 року на виконання службових обов`язків надано право обстежувати конструктивні елементи будівель, та будучи відповідальною за правильність та достовірність даних інвентаризаційних справ і технічної документації, всупереч покладеним на неї обов`язкам, під час виконання замовлення щодо видачі довідки про знесення будинку за адресою АДРЕСА_2 , знаючи в силу своїх службових обов`язків про порядок проведення технічної інвентаризації, що регламентується Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року, погодившись на прохання особи, розслідування відносно якої здійснюється в окремому кримінальному провадженні та, достовірно знаючи, що основні будівельні конструкції квартири за вище вказаною адресою в дійсності наявні, склала, посвідчивши своїм підписом, та видала 02.02.2016 року завідомо неправдивий документ - довідку про те, що квартира АДРЕСА_3 , та належала ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_8 01.01.2008 року за номером 2464, знесена, вчинивши, таким чином, службове підроблення.

Обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у скоєнні інкримінованого їй діяння визнала повністю та показала суду наступне. Приблизно в січні 2016 року до неї звернувся чоловік на прізвище ОСОБА_9 , ім`я якого вона на даний час не пам`ятає, з замовленням на видачу довідки про те, що квартира АДРЕСА_4 знесена. Вона, виїхавши на місце за вище вказаною адресою, виявила, що така квартира існує, однак, ОСОБА_9 завірив її в тому, що протягом найближчого часу цю квартиру буде знесено. Повіривши, вона видала йому таку довідку, в якій вказала, що згадана квартира знесена, хоча достовірно знала, що така квартира продовжує існувати. Показала, що не повинна була так діяти, розуміла, що це суперечить інструкції, чому так вчинила пояснити не може. У скоєному щиро розкаюється та прохає звільнити її від відбування покарання на підставі акту амністії, оскільки вона має на утриманні неповнолітню дитину-інваліда.

Потерпіла ОСОБА_5 показала суду про те, що вона мешкає за адресою АДРЕСА_5 і з їх квартирою в цьому ж будинку межує квартира АДРЕСА_6 , власник якої померла раніше, однак, в помешканні тривалий час продовжували проживати квартиранти. Показала, що в березні 2017 року до них прийшли ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які прохали її та її матір підписати дозвіл на знесення квартири АДРЕСА_6 , а коли вони відмовились, останні повідомили, що все-рівно знесуть квартиру та через нетривалий проміжок часу частину згаданої квартири почали руйнувати наймані робітники. При цьому, їх квартира також почала рушитись, оскільки помешкання мають спільну стіну і знаходяться в одному будинку, який є старим і будь-яка реконструкція його без належної перевірки може призвести до завалу цілого будинку. Вони викликали поліцію і лише тоді дізнались про існування виданої обвинуваченою довідки про те, що квартира АДРЕСА_6 ніби-то вже знесена. Використовуючи саме таку довідку ОСОБА_9 і ОСОБА_10 почали зносити частину будинку в якому вона також мешкає. Показала, що на даний час внаслідок руйнування стін ОСОБА_9 та ОСОБА_10 почала завалюватися і стіна їх квартири.

Потерпіла ОСОБА_11 у судове засідання не з`явилась, подавши суду письмову заяву про розгляд даного кримінального провадження в її відсутності. Із урахуванням такої заяви потерпілої та думки інших учасників кримінального провадження, судовий розгляд справи проводиться судом у відсутності потерпілої ОСОБА_11 .

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченою ОСОБА_4 , вина останньої у скоєнні інкримінованого їй діяння доведена і зібраними у даному кримінальному провадженні доказами, фактичні обставини щодо яких не оспорюються учасниками судового розгляду.

Аналізуючи вище наведене, суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у скоєнні інкримінованого їй діяння, яке виразилось у службовому підробленні, а саме складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивого офіційного документа і такі дії обвинуваченої ОСОБА_4 вірно кваліфіковані органами досудового розслідування за ч.1 ст. 366 КК України.

При обранні міри покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення (злочину), яке відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, та особу винної у їх сукупності, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин справи.

Так, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_4 суд відносить повне визнання нею своєї вини та щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що ОСОБА_4 вперше притягається до кримінальної відповідальності, що підтверджено вимогою на судимість ВІТ УІЗ ГУНП у Волинській області від 19.07.2017 року №24/446.

Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченій ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні відсутні.

Крім того, судом враховується і те, що обвинувачена ОСОБА_4 має на утриманні неповнолітню дитину-інваліда, що об`єктивно підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 від 28.04.2001 року, вкладкою до вказаного посвідчення № НОМЕР_2 від 10.12.2013 року, посвідченням Управління соцзахисту населення від 30.07.2012 року серії НОМЕР_3 , медичним висновком №235 на дитину, що стала інвалідом внаслідок аварії на ЧАЕС в віці до 16 років від 23.11.2013 року, експертним висновком №235 від 18.11.2013 року, довідкою Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 19.07.2017 року №2065, довідкою про склад сім`ї ОСОБА_4 від 25.07.2017 року №2260. Також судом враховується і те, що обвинувачена позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджено характеристикою від 25.07.2017 року №91, раніше правопорушень не вчиняла.

Із урахуванням наведеного суд вважає, що виправлення і перевиховання обвинуваченої можливе без її ізоляції від суспільства, та доцільним і достатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нею нових правопорушень є призначення покарання в межах санкції ч.1 ст.366 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 1 (один) рік.

Обвинуваченою ОСОБА_4 заявлено клопотання про звільнення її від покарання на підставі акту амністії.

Прокурор не заперечила проти звільнення обвинуваченої від покарання на підставі амністії, потерпіла ОСОБА_5 покладається на розсуд суду.

Відповідно до ст.85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарання. Згідно ч.1 та ч.2 ст.86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб; законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Згідно ч.2 ст.3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання. Відповідно до ч.1 ст.6 згаданого Закону, особи, на яких поширюється дія закону про амністію, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, в частині вироку, яка не була виконана на день набрання чинності законом про амністію.

Відповідно до п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», який набрав чинності 07.09.2017 року, звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Як установлено судом вище, обвинувачена ОСОБА_4 вчинила злочин невеликої тяжкості, за який не передбачено покарання у виді позбавлення волі, має на утриманні неповнолітню дитину інваліда, що об`єктивно підтверджено вище дослідженими судом письмовими доказами у справі.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_4 підлягає звільненню від покарання за вчинення злочину невеликої тяжкості, як особа, яка на день набрання чинності цим Законом має на утриманні неповнолітню дитину-інваліда. Про застосування даної норми Закону обвинувачена заявила безпосередньо у ході судового розгляду даного кримінального провадження.

Заявлений потерпілою ОСОБА_11 цивільний позов про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_4 майнової шкодив розмірі 1500 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн. до задоволення не підлягає з наступних причин.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; при цьому, збитками є, зокрема, витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, при цьому, наявність чи відсутність у винної особи коштів для відшкодування такої шкоди законом до уваги не береться.

Законодавець передбачив наявність прямого причинного зв`язку між протиправними діями винної особи та настанням негативних наслідків у вигляді майнової шкоди, яка була завдана такими діями винної особи іншій особі.

Як убачається із змісту позовної заяви потерпілої ОСОБА_11 , майнову шкоду в розмірі 1500 грн. остання обгрунтовує тим, що гр-нами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які скористались недостовірною довідкою, виданою обвинуваченою ОСОБА_4 , було проведено (розпочато) демонтаж частини житлового будинку АДРЕСА_7 , співвласником іншої частини якого є позивач. Вказує, що такі протиправні дії згаданих осіб могли призвести до реальної загрози завалення цілого житлового будинку і залишення сім`ї позивача без житла. У подальшому рішенням суду в цивільній справі ОСОБА_13 було зобов`язано припинити демонтаж будинку, однак, як зазначає позивач, вона змушена була витрачати свій час та власні кошти для захисту її порушених прав та інтересів і оцінює завдані їй матеріальні збитки на суму 1500 грн. Будь-яких доказів на підтвердження визначення розміру завданої майнової шкоди позивач (потерпіла) не вказала та до позову не додала.

Таким чином, судом установлено, що дії по демонтажу частини житлового будинку, в частині якого мешкає позивач, здійснювались іншими особами, а не обвинуваченою ОСОБА_4 і протиправними діями обвинуваченої, які полягають у службовому підробленні, а саме складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивого офіційного документа, - майнової шкоди потерпілій ОСОБА_11 завдано не було, оскільки сама по собі видача завідомо неправдивого документа не зобов`язує особу, яка отримала такий документ, використовувати вказаний документ, і, тим більше, здійснювати демонтаж будівлі. Відтак, підстави для задоволення позовних вимог позивача в цій частині заявлених вимог відсутні.

При цьому, суд ураховує, що позивач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про стягнення завданої їй майнової шкоди до інших (винних) осіб, які заподіяли (могли заподіяти) таку шкоду майновим інтересам позивача (за реальної наявності такої шкоди та доведеності розміру завданої шкоди, а також вини винної особи у заподіянні майнової шкоди).

Щодо позовних вимог ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Ураховуючи відсутність прямого причинного зв`язку між протиправними діями обвинуваченої ОСОБА_4 та настанням негативних наслідків для потерпілої ОСОБА_11 , які вона мотивує наявністю душевних хвилювань та необхідністю з`являтись до правоохоронних органів у даному кримінальному провадженні, а також ураховуючи відсутність доказів на підтвердження наявності та розміру моральної шкоди, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог цивільного позивача в цій частині.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні; арешт на майно ОСОБА_4 не накладався.

Запобіжний захід щодо обвинуваченої ОСОБА_4 на стадії досудового розслідування не обирався і підстави для його обрання на даній стадії відсутні.

Керуючись ст.ст.369,370,371,373,374,376 КПК України, ст.ст.85,86 КК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_14 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.366 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 1 (один) рік.
На підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити обвинувачену ОСОБА_4 від відбування призначеного їй покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 1 (один) рік.
У задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди в розмірі 1500 гривень та моральної шкоди в розмірі 5000 гривень відмовити.
Речові докази у даному кримінальному провадженні - замовлення-договір №Кв-133, ескіз та технічний опис будівлі, довідку від 02.02.2016 року щодо помешкання по АДРЕСА_2 , копію технічного висновку щодо стану будівельних конструкцій згаданого помешкання, - які зберігаються в матеріалах кримінального провадження №0000971, - залишити зберігати в матеріалах даного кримінального провадження, інвентаризаційну справу на будинковолодіння АДРЕСА_7 , яка зберігається при матеріалах справи повернути до Ковельської філії Волинського обласного бюро технічної інвентаризації.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

ГоловуючаОСОБА_1