Справа № 297/1790/17
Провадження № 1-кп/303/598/17
УХВАЛА
21 грудня 2017 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши в судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесенному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000131 від 23.06.2017 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 289 КК України,
в с т а н о в и в:
В провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 289 КК України.
Під час розгляду справи в судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .
В обґрунтування вказаного клопотання прокурор посилається на те, що відносно обвинуваченого ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який закінчується 29.12.2017 року. Всі ризики, на які сторона обвинувачення посилалася під час обрання та продовження такого запобіжного заходу, є актуальними і на даний час. Зокрема, прокурор вказує, що ОСОБА_6 вчинив особливо тяжкі злочини, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. Обвинувачений є мешканцем м.Київ, вчинив злочини на території Закарпатської області, тривалий час, в тому числі після оголошення його в розшук, переховувався від органів слідства. Він ніде не працює, не має постійного джерела доходу, вчинив корисливі злочини проти власності, у відкритий спосіб групою осіб із застосуванням зброї, тобто злочини, які характеризуються погрозою застосування та застосуванням насильства. Крім того прокурор зазначає, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків, переховуватися від судових органів, іншим способом перешкоджати розгляду кримінального провадження в суді, оскільки на даний час на волі перебувають інші учасники злочину. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вищевказаним ризикам, тому просить продовжити строк тримання обвинуваченого на два місяці.
Обвинувачений ОСОБА_6 заперечив проти задоволення клопотання прокурора та пояснив, що ніяких ризиків, про які зазначає прокурор, на даний час не існує. Він ніколи не переховувався він органів досудового розслідування, оскільки його ніхто не розшукував. Під час проведення досудового розслідування його викликали в органи поліції і він з`являвся на всі виклики, про оголошення його в розшук його ніхто не повідомляв. В той час, коли він нібито перебував в розшуку, особисто подавав документи для виготовлення закордонного паспорта. Ні на яких свідків він впливати не може, оскільки майже всі свідки вже допитані судом, а ті, що залишилися недопитаними, не володіють жодною інформацію щодо причетності його до вчинення злочинів. Наміру ухилятися від явки до суду він не має і ніколи не мав, в разі прийняття судом рішення про зміну йому запобіжного заходу буде сумлінно виконувати покладені на нього обов`язки. В зв`язку з цим просить обрати відносно нього будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні також заперечила проти задоволення клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою. В обґрунтування своїх заперечень вказує на те, що ОСОБА_6 ніколи не ухилявся від слідства, в період того часу, коли він перебував в розшуку, він неодноразово викликався в поліцію, жодної неявки на виклик з його боку не було, ніхто його в той час не затримував. На даний час жодних ризиків, на які вказує прокурор, не існує, матеріали справи вже досліджені судом, свідки допитані. Дійсно, між м.Києвом та м.Мукачево значна відстань, однак це не може бути підставою для тримання обвинуваченого під вартою, вона впевнена, що він буде сумлінно з`являтися в судові засідання, тому просила змінити ОСОБА_6 запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням його волі.
Крім того, захисник звертає увагу, що заявляючи до суду клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою прокурором порушено одну із загальних засад кримінального провадження презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки в клопотанні прокурор вказав, що ОСОБА_6 вчинив злочини, за якими йому висунуте обвинувачення. Такі твердження прокурора є грубим порушенням вимог закону, оскільки вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів ще не доведена.
Потерпілий ОСОБА_8 дане питання залишив на розсуд суду, проти задоволення клопотання прокурора не заперечив.
Розглянувши заявлене клопотання, заслухавши доводи прокурора, потерпілого, обвинуваченого та його захисника, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Так, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 затриманий на підставі ухвали суду 10.06.2017 року. Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.06.2017 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб. В подальшому, 04.08.2017 року строк тримання під вартою ОСОБА_6 продовжено до 02.10.2017 року.
В ході судового розгляду даного кримінального провадження строк тримання під вартою обвинуваченого продовжувався судом двічі, а саме ухвалою суду від 19.09.2017 року вказаний строк продовжено до 17.11.2017 року, а ухвалою суду від 06.11.2017 року строк продовжено до 29.12.2017 року.
Запобіжний захід, який застосований до обвинуваченого, а саме тримання під вартою, в розумінні ст. 173 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність і, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Вказані гарантії права на свободу та особисту недоторканність, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Європейський суд з прав людини традиційно у своїй практиці особливу увагу акцентує на необхідності ретельного підходу при розгляді питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання чи продовженні його дії, а наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому визначається, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Так, суд погоджується з позицією сторони захисту, що огляду на стадію судового процесу обґрунтованість самої підозри дійсно втратила вирішальне значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.
Як зазначає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21.12.2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23.09.1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04.10.2001 року у справі «Іловецький проти Польщі», від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України»). Аналогічно у справі «Ошурко проти України» (рішення від 08.09.2011 року) Європейський Суд з прав людини чітко вказав, що обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.
Більше того суд звертає увагу на те, що як вказує Європейський Суд з прав людини, існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справі «Смирнова проти Росії»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення від 23.09.2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).
Як постановив Європейський Суд з прав людини у справі «W. vs. Switzerland», що питання, «чи був строк тримання під вартою розумним, не може оцінюватися абстрактно. Питання розумності знаходження обвинуваченого під вартою повинно оцінюватися у кожній справі відповідно до її специфічних рис. Тривале тримання під вартою може бути виправданим у конкретній справі лише, якщо є специфічні ознаки суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає правило поваги до свободи особи».
При цьому Європейський Суд з прав людини свій підхід до розгляду питання доцільності продовження строків тримання особи під вартою протягом судового розгляду ґрунтує на презумпції, що з перебігом ефективного розгляду справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право на свободу особи.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі "Шишков проти Болгарії", пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі "Тасе проти Румунії").
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Ненаведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").
Під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.
З огляду на вказане суд звертає увагу на наступне.
Так стороною обвинувачення не доведено в достатній мірі щодо обвинуваченого ризик можливого знищення, спотворення доказів чи можливого незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні.
При цьому у рішенні у справі «Лабіта проти Італії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що небезпека чинення тиску на свідків та ризик фальсифікації доказів могли виступати юридичними підставами обрання до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте правоохоронні органи не вказали жодного факту, який міг би довести, що зазначені підстави справді існували, не навели жодного доказу можливої неправомірної поведінки обвинуваченого. Більше того суд враховує, що майже всі свідки і потерпілий судом вже допитані, письмові докази дослідженні.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик переховуватися від суду не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа «Бекчиєв проти Молдови»).
Разом з тим інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі і необхідність в утриманні під вартою обвинуваченого в цьому кримінальному провадженні стороною обвинувачення не наведено. Аналогічно жодним чином новими доводами чи аргументами стороною обвинувачення не підтверджено також існування інших ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Одночасно на виконання вимог ст. 178 КПК України суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, має постійне місце проживання, характеризуються позитивно, до його затримання активно займався волонтерською діяльністю, 30.11.2016 року нагороджений відзнакою МО України медаллю «За сприяння Збройним Силам України», 21.08.2017 року нагороджений почесним нагрудним знаком начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних сил України «За заслуги перед Збройними Силами України».
Таким чином суд погоджується із стороною захисту, що такі дані про особу обвинуваченого спростовують позицію сторони обвинувачення щодо суспільної небезпечності такої особи і необхідності їх через саму лише тяжкість покарання за злочини, в яких він обвинувачується, в подальшому утримувані під вартою.
Підсумовуючи наведене вище, за переконанням суду стороною обвинувачення в цьому судовому засіданні не доведено, що застосування до ОСОБА_6 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою викликано об`єктивною необхідністю і виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи, а інший запобіжний захід не зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим слід прийти до висновку про відсутність підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.
Одночасно суд враховує, що судові засідання в даному кримінальному провадженні неодноразово відкладалися саме за клопотаннями прокурора, який в порушення ч.2 ст. 327 КПК України не забезпечував прибуття в суд свідків, клопотання про виклик яких було заявлено саме ним. В зв`язку з цим, судом не закінчено розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_6 до спливу строку дії раніше обраного запобіжного заходу не з вини суду чи сторони захисту, а саме через неодноразові клопотання прокурора про відкладення судових засідань.
Крім того суд вважає обґрунтованими доводи захисника про те, що заявляючи клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою прокурором порушено одну із загальних засад кримінального провадження презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки в клопотанні прокурор вказав, що ОСОБА_6 вчинив злочини, за якими йому висунуте обвинувачення. Такі твердження прокурора є грубим порушенням вимог закону, оскільки вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів ще не доведена.
Відтак, виключно у сукупності з усіма наведеними вище обставинами, для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, враховуючи мету застосування запобіжного заходу, а також за відсутності безумовних підстав для продовження виняткового запобіжного заходу, тримання під вартою, суд приходить до висновку, що слід змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, звільнивши обвинуваченого з-під варти в залі суду, в тому числі з покладенням на нього обов`язків, а саме прибувати до суду за кожною вимогою, не залишати місце постійного проживання, а саме АДРЕСА_1 , без дозволу суду цілодобово, а в задоволенні клопотання прокурора слід відмовити.
Керуючись ст.2, 3, 7, 8, 9, 91, 177, 178, 180, 194, 196, 201, 202, 331, 370, 372, 376 КПК України, суд,
у х в а л и в:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 відмовити.
Змінити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцю АДРЕСА_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання строком на два місяці з дня винесення даної ухвали до 20 лютого 2018 року.
Покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:
-прибувати до суду за кожною вимогою;
-не залишати місце постійного проживання, а саме АДРЕСА_1 , без дозволу суду цілодобово.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти, зобов`язавши його невідкладно прибути до місця проживання.
Копію ухвали направити для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали проголошено о 14 год. 50 хв. 26.12.2017 року.
Головуючий ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3