Провадження №11-кп/772/47/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
Суддя-доповідач: ОСОБА_2 ,
Судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.03.2015 р. за № 0001356 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Вінниці, громадянку України, освіта вища, працюючу менеджером ПАТ «Концерн «Хлібпром», розлучену, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді виправних робіт строком 1 (один) рік з відрахуванням із суми заробітку в дохід держави у розмірі 10 (десяти) відсотків.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь:
- КЗ «Міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» 463 (чотириста шістдесят три) грн. 92 коп. вартості лікування потерпілої;
- держави 1194 (одну тисячу сто дев`яносто чотири) грн. 72 коп. вартості проведення криміналістичних досліджень;
- ОСОБА_7 5 (п`ять тисяч) грн. моральної шкоди та 3000 (три тисячі) грн. витрат на правову допомогу.
за участю секретаря: ОСОБА_8 ,
прокурора: ОСОБА_9 ,
обвинуваченої: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_10 ,
потерпілої: ОСОБА_7 ,
представника потерпілої: ОСОБА_11
В С Т А Н О В И В :

Вироком Віницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2016 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді виправних робіт строком 1 (один) рік з відрахуванням із суми заробітку в дохід держави у розмірі 10 (десяти) відсотків.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь:
- КЗ «Міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» 463 (чотириста шістдесят три) грн. 92 коп. вартості лікування потерпілої;
- держави 1194 (одну тисячу сто дев`яносто чотири) грн. 72 коп. вартості проведення криміналістичних досліджень;
- ОСОБА_7 5 (п`ять тисяч) грн. моральної шкоди та 3000 (три тисячі) грн. витрат на правову допомогу.
З вироку суду першої інстанції вбачається, що 28.12.2014 р. біля 11.30 год. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Шевроле», д.н. НОМЕР_1 , рухаючись в правій смузі руху проїзної частини вул. Чорновола в напрямку вул. Театральної зі сторони вул. Київської в м. Вінниці, в районі тролейбусної зупинки «вул. Жуковського», не переконалась, що перед передньою частиною невстановленого автомобіля, який зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом в лівій смузі руху в попутному напрямку, відсутні перешкоди. При цьому перед вказаним невстановленим автомобілем зліва направо проїзну частину перетинала пішохід ОСОБА_7 . Водій ОСОБА_6 , не надавши перевагу в русі пішоходу ОСОБА_7 , продовжила рух, внаслідок чого з необережності допустила наїзд на пішохода ОСОБА_7 на розмітці нерегульованого пішохідного переходу.
Внаслідок вказаної пригоди згідно з висновком судово-медичної експертизи № 561/592 від 09.06.2015 р. у ОСОБА_7 були виявлені об`єктивні ознаки тілесних ушкоджень у вигляді сполучної травми тіла: контузія важкого ступеню лівого ока з підвивихом кришталика та крововиливами в середовища ока (часткова дислокація капсульного мішка в скловидне тіло, ірідіаліз, тотальний гемофтальм); закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, забої м`яких тканин скроневої ділянки зліва, лівої виличної ділянки, лівої правоорбітальної ділянки, ділянок правого плечового суглобу і попереково-крижового відділу хребта; вказана контузія лівого ока у ОСОБА_7 обумовила тривалий розлад здоров`я, а також явилась причиною зниження гостроти зору до «рахунку пальців на обличчі», тому за ступенем тяжкості належить до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи № 290-а від 12.06.2015 р. в даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «Шевроле», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 з технічної точки зору регламентувались вимогами п. п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху.
Таким чином, водій ОСОБА_6 порушила вимоги п. п. 18.1, 18.4 ПДР, згідно з якими:
водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а вразі потреби зупинитись, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека;
якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Порушення вимог п. п. 18.1, 18.4 ПДР водієм ОСОБА_6 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками.
В апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_5 ставиться питання про скасування вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 щодо ОСОБА_6 за ч. 1 сг. 286 КК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та просить постановити свій вирок, яким засудити ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 286 КК України на 3 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити її від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки. Покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбаченні тт. п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 року, оскільки висновки суду викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи. З другого боку, суд не прийняв до уваги докази, які істотно впливають на вирішення справи, що потягнуло за собою невідповідність його висновків фактичним обставинам справи. Просить ухвалити новий вирок, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, прокурора ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив її задовольнити, скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і постановити свій вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України на 3 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити її від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки. Покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбаченні тт. п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України, обвинувачену ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої та просили її задовольнити, вивчивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої є не обґрунтованою та не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України , суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно до вимог ст. 370 КПК України законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення полягає в тому, що воно повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального та процесуального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вина ОСОБА_6 , в скоєнні інкримінованого їй злочину доказана та підтверджується наданими суду доказами та показаннями допитаних в судовому засіданні першої інстанції потерпілої та свідків.
Дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Порушень кримінально-процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність засудженої та на кваліфікацію її дій, не виявлено.
Незважаючи на невизнання вини обвинуваченою, її вина у вчиненні інкримінованого злочину повністю знайшла своє підтвердження в ході судового слідства та підтверджується показаннями як потерпілої, свідків, так і дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 про безпідставне засудження є необґрунтованими та спростовуються рядом доказів, які проаналізовані судом і наведені у вироку.
Крім показань потерпілої та свідків вина ОСОБА_6 підтверджується і іншими доказами наявними в матеріалах кримінального провадження, а саме:
- протокол огляду транспортного засобу від 31.03.2015 р., відповідно до якого на момент проведення огляду автомобіля марки «Шевроле», д.н. НОМЕР_1 , зовнішніх пошкоджень не виявлено;
- протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_6 від 29.04.2015 р., згідно з яким остання розповіла про обставини ДТП, вказала на місце здійснення наїзду на пішохода, виставила автомобіль таким чином, як він зупинився після наїзду на пішохода;
- протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 від 29.04.2015 р., відповідно до якого остання розповіла про обставини здійснення наїзду на неї, вказала, де саме відбувся наїзд;
- висновок експерта № 561/592 від 09.06.2015 р., згідно з яким у ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: контузія важкого ступеню лівого ока з підвивихом кришталика та крововиливами в середовища ока (часткова дислокація капсульного мішка в скловидне тіло, ірідіаліз, тотальний гемофтальм); закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, забої м`яких тканин скроневої ділянки зліва, лівої виличної ділянки, лівої правоорбітальної ділянки, ділянок правого плечового суглобу і попереково-крижового відділу хребта; вказана контузія лівого ока у ОСОБА_7 обумовила тривалий розлад здоров`я, а також явилась причиною зниження гостроти зору до «рахунку пальців на обличчі» (до травми гострота зору на ліве око була 0,1), тому за ступенем тяжкості належить до тілесних ушкоджень середньої тяжкості; закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, забої м`яких тканин скроневої ділянки зліва, лівої виличної ділянки, лівої правоорбітальної ділянки, ділянок правого плечового суглобу і попереково-крижового відділу хребта належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; вказані ушкодження у ОСОБА_7 виникли від дії тупого твердого предмету (предметів), по давності відповідають строку ДТП 28.12.2014 р.;
- висновок експерта № 290-а від 12.06.2015 р., з якого вбачається в даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «Шевроле», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 з технічної точки зору регламентувались вимогами п. п. 18.1, 18.4 ПДР; в ситуації яка склалась, при умові, що з моменту виникнення небезпеки до наїзду потерпіла ОСОБА_7 подолала відстань 10.8 м в темпі спокійного кроку, по розмітці нерегульованого пішохідного переходу зліва направо по ходу руху автомобіля «Шевроле», ОСОБА_6 мала технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п. п. 18.1, 18.4 ПДР; при умові перебування пішохода поза смугою руху автомобіля, у випадку на бордюрному камені, та русі пішохода зліва направо по ходу руху автомобіля, вимог ПДР, які не дозволяють водію продовжити рух немає, при цьому також необхідно зазначити, що пішохід рухався відносно автомобіля зліва направо і тому в момент початку руху транспортного засобу він ще міг подолати якусь відстань, віддалившись від автомобіля далі в межах тротуару;
- висновок експерта № 171-а від 21.03.2016 р., згідно з яким при умові, що в автомобілі «Шевроле», д.н. НОМЕР_1 , було деформовано капот та передній державний номерний знак внаслідок контактування з пішоходом, механізм контактування наступний: пішохід розташовувався перед передньою частиною автомобіля і в момент наїзду тіло пішохода контактувало з переднім державним номерним знаком та капотом даного автомобіля, від чого утворились вм`ятини вказаних вище частин автомобіля, питання щодо розташування пішохода (якою стороною тіла) виходить за межі компетенції експерта; якщо ж пошкодження на автомобілі «Шевроле», д.н. НОМЕР_1 , були утворені до моменту розвитку ДТП або ж не було деформовано передній державний номерний знак, тоді визначити механізм контактування автомобіля з пішоходом не видається за можливе; дати відповідь на питання щодо місця здійснення наїзду не представляється за можливе у зв`язку з відсутністю протоколу та схеми огляду місця події; при умові, що контактування автомобіля та пішохода відбулось центральною частиною автомобіля, покази водія ОСОБА_6 в частині того, що в момент падіння пішохода на автомобіль, пішохід знаходився на відстані 0,9 м від передньої осі транспортного засобу на бордюрному камені, технічно недостовірні; при умові, що фотоілюстрації, які містяться в матеріалах кримінального провадження, були виконані під час огляду місця пригоди, при цьому автомобіль розташовувався так, які він був зупинений після наїзду, покази пішохода ОСОБА_7 , які вона вказала при проведенні слідчого експерименту, в частині розташування місця поїзду на неї в поперечному напрямку (відносно краю проїзної частини), технічно необґрунтовані, проте в категоричній формі дати відповідь не видається за можливе в зв`язку з відсутністю в матеріалах кримінального провадження протоколу та схеми огляду місця ДТП.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про недостовірність свідчень потерпілої ОСОБА_7 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються показами самої обвинуваченої даними в суді першої інстанції, з яких вбачається, що обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні факту здійснення наїзду на потерпілу не заперечувала, повідомивши, що вона зупинилась перед пішохідним переходом, щоб пропустити потерпілу, а коли та стала на тротуар, продовжила рух. При цьому обвинувачена ОСОБА_6 зазначила, що потерпіла, похитнулась і впала на автомобіль.
В матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які об`єктивні дані стосовно місця вчинення наїзду на потерпілу, однак в ході проведення слідчого експерименту обвинувачена ОСОБА_6 підтвердила факт руху пішохода по розмітці нерегульованого пішохідного переходу. Дані показання обвинуваченої узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_7 та відомостями, викладеними в протоколі проведення з потерпілою слідчого експерименту.
При цьому суд враховує, що згідно з висновком експерта № 171-а від 21.03.2016 р. показання потерпілої ОСОБА_7 в частині розташування місця наїзду на неї в поперечному напрямку (відносно краю проїзної частини) технічно недостовірні. Експерти зазначили, що в категоричній формі дати відповідь не видається за можливе в зв`язку з відсутністю в матеріалах провадження протоколу та схеми ДТП. Як слідує з протоколу проведення слідчого експерименту, потерпіла ОСОБА_7 зазначала, що наїзд на неї відбувся на відстані 2,4 м від краю проїзної частини. Разом з тим, суд враховує, що згідно з вказаним висновком показання обвинуваченої ОСОБА_6 в частині того, що в момент падіння пішохода на автомобіль пішохід знаходилась на відстані 0,9 м від передньої осі автомобіля на бордюрному камені технічно недостовірні.
Крім того, у висновку № 290-а від 12.06.2015 р. зазначено, що при умові перебування пішохода поза смугою руху автомобіля, у даному випадку на бордюрному камені, та русі пішохода зліва направо по ходу руху автомобіля, вимог ПДР, які не дозволяють водію продовжити рух немає, при цьому також необхідно зазначити, що пішохід рухався відносно автомобіля зліва направо і тому в момент початку руху транспортного засобу він ще міг подолати якусь відстань, віддалившись від автомобіля далі в межах тротуару. Як вже було зазначено, у висновку № 171-а від 21.03.2016 р. можливість знаходження пішохода ОСОБА_7 на бордюрному камені визнана технічно недостовірною.
Таким чином, суд першої інстанції аналізуючи показання обвинуваченої та потерпілої, протоколи проведення з ними слідчого експерименту, висновки проведених авто-технічних експертиз, прийшов до обґрунтованого переконання, що наїзд на пішохода відбувся саме на розмітці нерегульованого пішохідного переходу.
Враховуючи зазначене колегія судді вважає , що суд першої інстанції провів судовий розгляд кримінального провадження з достатньою повнотою, дотриманням принципів верховенства права , законності , рівності перед законом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини , забезпечення права на захист , змагальності сторін та свободі в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості , безпосередності дослідження показань , речей і документів , публічності , диспозитивності , та виніс законне обґрунтоване і вмотивоване судове рішення ,тому апеляційна скарга обвинуваченої про незаконність засудження ОСОБА_6 внаслідок неповноти з`ясування всіх обставин кримінального провадження є необґрунтованими.
За змістом закону (ст. 50 КК України), покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді виправних робіт строком 1 (один) рік з відрахуванням із суми заробітку в доход держави у розмірі 10 (десяти) відсотків, належним чином виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, які узгоджуються із роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 Про практику призначення судами кримінального покарання, а саме відповідно до вимог ст. 65 КК України та врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченої, яка вчинила необережний нетяжкий злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, частково відшкодувала потерпілій завдані збитки..

Тому колегія вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_5 про м`якість призначеного обвинуваченій покарання не підлягає до задоволення , так як покарання в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів. Порушень кримінально-процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченої та на кваліфікацію її дій, колегією суддів не виявлено.

Крім того, санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, за якою засуджена ОСОБА_6 передбачено додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Згідно роз`яснень, наведених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003. позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення.
Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні вироку неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та в резолютивній частині вироку не навів рішення про призначення або не призначення додаткового покарання яке б відповідало змісту санкції ч. 1 ст. 286 КК України. Тому вимоги апеляційної скарги прокурора в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні з зазначенням інформації щодо додаткового покарання.
Оскільки судом першої інстанції при судовому розгляді кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України та винесені вироку , дотримано вимоги КПК України в частині визнання її винною та призначенні покарання, тому колегія суддів вважає, що доводи зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченої ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, оскільки нею не наведено достатніх даних, які б давали підстави для виправдання обвинуваченої, а зазначені в апеляційній скарзі доводи спростовуються доказами які були досліджені судом при судовому розгляді кримінального провадження. Разом з тим, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні.
Керуючись ч. 2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без задоволення
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України задовольнити частково.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України змінити в частині призначення додаткової міри покарання.
В резолютивній частині вироку зазначити без призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена на протязі 3-х місяців до касаційного суду.

Судді: