Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
Справа № 511/549/13-к
Номер провадження: 1-кп/511/122/17
"19" липня 2017 р. Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Надеждівка Арцизського району Одеської області, громадянки України, не працюючої, не одруженої, проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 та 3 ст. 190 КК України,
До Роздільнянського районного суду Одеської області з апеляційного суду Одеської області після скасування вироку Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року та ухвали Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 листопада 2014 року, для розгляду надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 2 та 3 ст. 190 КК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурором висловлена думка про необхідність призначення справи до судового розгляду, обвинуваченою заявлено клопотання про повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків, оскільки цей акт не відповідає вимогам КПК України, в зв`язку з чим, нею висловлена думка про неможливість призначення справи до судового розгляду.
Прокурор в судовому засідання заперечував проти клопотання обвинуваченої та вважав, що всі недоліки обвинувального акту можуть бути виправлені під час судового розгляду та вказане не є підставою для його повернення.
Дослідивши обвинувальний акт, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, оскільки даний обвинувальний акт не відповідає вимогам статті 291 КПК України з огляду на наступне.
З письмового клопотання обвинуваченої вбачається, що підставою для повернення обвинувального акта прокурору обвинувачена зазначає відсутність в ньому формулювання обвинувачення від якого вона повинна захищатися та наявність цивільно-правових відносин по даним фактам, а не кримінального злочину (т. 2 а.к.п. )
Судовим розглядом встановлено, що ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 листопада 2014 року ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (по епізодах заволодіння шляхом зловживання довірою - будинком) у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року ОСОБА_4 засуджено (по епізоду заволодіння шляхом зловживання довірою частиною квартири) за ч. 3 ст. 190 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України засуджену звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2015 року вирок відносно ОСОБА_4 змінено, ухвалено її засудженою за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 850грн.

Як убачається з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 7 квітня 2015 року щодо обвинуваченої було скасовано з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, серед яких було зазначено і про погіршення становища засудженої, справа направлена до апеляційного розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року цей вирок змінено. Ухвалено вважати ОСОБА_4 засудженою за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 850 грн. В решті вирок залишено без зміни.

Надалі, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року щодо обвинуваченої було скасовано з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, справу передано на новий розгляд в суд апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.03.2017 року вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року відносно ОСОБА_4 та ухвала Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 листопада 2014 року, скасовані з підстав ігнорування судом першої інстанції вимог ст. 291 КПК України (за відсутності пред`явленого у встановленому законом порядку обвинувачення, яке в тому числі є незрозумілим та неконкретним) та не дотримання судом вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, які взагалі перешкоджали розгляду обвинувального акту по суті, в тому числі підтримання потерпілим обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

Згідно до частини 2 ст. 439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Так, у відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.314 КПК України під час підготовчого судового засідання, суд повинен вирішити питання про відповідність обвинувального акту вимогам цього Кодексу та у разі невідповідності його вимогам, повернути такий обвинувальний акт прокурору.

Згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 4 ст.110 КПК України передбачено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Процесуальне значення обвинувального акта полягає в тому що він встановлює межі майбутнього судового розгляду, яке здійснюється лише стосовно особи (осіб) якій висунуто обвинувачення (ч.1 ст.337 КПК).

За змістом пункту 5 частини другої статті 291 КПК обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Отже, закріплення в Кримінально процесуальному кодексі України (далі КПК) вимог до обвинувального акту є однією із форм реалізації на національному рівні положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка гарантує право на справедливий суд, закріплюючи принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство.

Європейський Суд з прав людини (далі - Суд) зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому звязку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень.

Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємоповязані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення Суду у справі «Жупнік проти України»).

Крім того, Суд у справі Камасінскі проти Австрії та у справі Абрамян проти Росії (рішення від 09 жовтня 2008 р.) зазначив, що у тексті підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі Пелісьє та Сассі проти Франції, № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі Матточіа проти Італії, № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі І.Н. та інші проти Австрії, № 42780/98, п. 34).
Також, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях послідовно зазначає, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист (справа № 5-328кс16, пункт 7) та підтверджує правову позицію, що правильне застосування норми закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально - правовою нормою (справа № 5-34кс13, № 5-27кс 14).

Недотримання вказаних вимог при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження: засаду законності, яка полягає в неухильному дотриманні вимог міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України (пункт 1 статті 9 КПК), засаду забезпечення права обвинуваченого на захист (стаття 20 КПК), а також унеможливлює виконання судом вимог статті 348 КПК щодо роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено, що викладення фактичних обставин провадження з підсумком про те, що особа вчинила те чи інше кримінальне правопорушення, як це зроблено як в первісному обвинувальному акті щодо ОСОБА_4 так і в зміненій його редакції, не може замінити формулювання обвинувачення, оскільки за змістом п.5 ч.2 ст.291 КПК України формулювання обвинувачення в обвинувальному акті має бути викладено незалежно від викладених фактичних обставин кримінального правопорушення, з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Крім того, вказівки в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_4 вчинила інкримінований їй кримінальний злочин, є безпідставним, оскільки обвинувачення останній висунуте не було у встановленому законом порядку та не міститься в самому обвинувальному акті. Більш того, така вказівка в обвинувальному акті є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Проте, прокурор зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованих кримінальних злочинів, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що обвинувачена скоїла інкриміновані їй кримінальні злочини, що є недопустимим. При складанні обвинувального акту, з урахуванням положень ст. 17 КПК України, можливо вказувати тільки на те, що особи обвинувачуються у вчиненні певного кримінального злочину.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення в розумінніп.13 ч.1 ст.3 КПК України, а за правилами ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд приходить до висновку про наявність обставини, що перешкоджають судовому розгляду обвинувального акту щодо обвинуваченого.
Вказані порушення вимог чинного кримінального процесуального законодавства перешкоджають повному, всебічному і об`єктивному судовому розгляду кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення та можливості обвинуваченої підготуватись до захисту від такого обвинувачення.
Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що первісний обвинувальний акт затверджений прокурором прокуратури Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_6 , а в подальшому змінений виконуючим обов`язки прокурора Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_7 .

Разом з тим, на підтвердження повноважень прокурорів ОСОБА_6 щодо затвердження обвинувального акту, а надалі і зміни обвинувального акту прокурором ОСОБА_7 та їх участі як процесуальних керівників у розгляді зазначеного кримінального провадження, до матеріалів кримінального провадження не долучено жодного документу який би підтверджував їх повноваження (завірених належним чином копій витягу з ЄРДР, або постанови про створення групи прокурорів-процесуальних керівників).

Більш того, матеріали кримінального провадження не містять належних даних щодо дати реєстрації кримінального провадження, оскільки в первісному обвинувальному акті дата внесення цих даних до ЄРДР зазначена 04.12.2012 року, а у зміненому обвинувальному акті зазначена інша дата, а саме 01.11.2013 року, що є не зрозумілим.

Крім того, обвинувальний акт не відповідає вимогам і статті ст. 291 ч. 2 п. 3 КПК України , а саме: в обвинувальному акті не встановлені анкетні відомості щодо потерпілого ОСОБА_8 , також не встановлено дійсне місце проживання, реєстрації або знаходження обвинуваченого, оскільки неодноразові виклики до суду на його ім`я повернулися з відміткою про те, що особа за вказаною адресою не проживає.

В результаті невиконання наведених вимог закону щодо складання обвинувального акту суд був позбавлений можливості на протязі майже трьох місяців, а саме з 18.04.2017 року запросити потерпілого у підготовче судове засідання та повідомити його належними чином.

Так, підготовчі судові засідання, призначені на 03.05.2017 р., 23.05.2017р., 20.06.2017р. та 04.07.2017р. відкладалися через неявку в тому числі і потерпілого у судове засідання.

Судові виклики про явку в судове засідання на вказані дати, направлені на і`мя потерпілого, поверталися до суду з відміткою про те, що за вказаною адресою він не проживає, або з позначкою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Суд звертає увагу, що на судове засідання, призначене на 19.07.2017р. потерпілий викликався також за допомогою кур`єрської доставки по всім наявним в матеріалам справи адресам: а саме: АДРЕСА_1 (місце його реєстрації, де фактично проживає обвинувачена сама) , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , але вказане також виявилося безрезультатним.

Крім того, суд зауважує, що судом надавалося неодноразова можливість стороні обвинувачення здійснити будь-які дії та забезпечити явку потерпілого в судове засідання, чи сповістити його належним чином, чим сторона обвинувачення не скористалася.

Таким чином, в результаті фактичної відсутності взагалі будь-якої адреси знаходження потерпілого та невиконання наведених вимог закону щодо складання обвинувального акту, суд взагалі був позбавлений будь-якої можливості запросити останнього у підготовче судове засідання, повідомити його належними чином або здійснити будь-які інші дії.

Разом з цим, не заслуговують на уваги та є неспроможними посилання в клопотання як на підставу для повернення обвинувального акту відсутність складу кримінального правопорушення, а наявність цивільно-правового спору (потерпілий, будучи державним службовцем та працюючи в правоохоронних органах, сам погодився на укладання договорів купівлі продажу житла з подальшим їх оформленням на обвинувачену, чим мав намір приховати свій дійсний майновий стан), оскільки дослідження та оцінка доказів по справі не входить до повноважень суду під час проведення підготовчого судового засідання.

Разом з цим, суд звертає увагу, що дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст.190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману й зловживання довірою (шахрайство).

Але, об`єктивна сторона вказаного злочину, передбаченого ст. 190 КК України, є альтернативною та полягає в заволодінні чужим майном шляхом обману або зловживання довірою.

При цьому об`єктивна сторона злочину є невід`ємною частиною складу злочину та це сукупність ознак, які характеризують зовнішню сторону злочину, тобто суспільно-небезпечне діяння і характер суспільно-небезпечних наслідків, які настали в результаті діяння, і причинний зв`язок між ними.

Обман - це повідомлення неправдивих відомостей (дія) або замовчування відомостей, які мають бути повідомленими (бездіяльність), з метою заволодіння чужим майном або придбання права на майно. Тоді як, зловживання довірою - це вид обману, що полягає у використанні винним довірливих відносин з потерпілим, заснованих на родинних, службових відносинах, знайомстві, інших цивільно-правових відносинах.

Таким чином об`єктивна сторона вказаного злочину носить альтернативний характер, тому встановлення саме було заволодіння здійснено шляхом обману або зловживання довірою, є необхідною умовою для встановлення обставин по справі та правильної кваліфікації дій обвинуваченої.

Крім того, вказаний злочин може бути вчинений тільки з прямим умислом, який полягає в тому, що особа усвідомлювала суспільно-небезпечний характер свого діяння (або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. З обвинувального акту взагалі не вбачається з яким умислом діяла обвинувачена, з якою метою та якими мотивами керувалася, тоді як навпаки вбачається, що квартиру вона переоформила на спільну дитину ОСОБА_9 ..

Суд вважає, що встановлення вказаних обставин має принципове значення для правильної кримінально-правової кваліфікації скоєного або відсутності взагалі ознак злочину в діях обвинуваченої, що також підлягає доказуванню.

Вищевикладене вказує на відсутність визначення меж висунутого обвинувачення по кримінальному правопорушенню, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 .

Тому, наявні об`єктивно існуючі суперечності і неузгодженості свідчать про неконкретність обвинувачення.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_4 змінила призвіще на « ОСОБА_10 », що підтверджується наявними доказами (т. 2 а.к.п. 161-163), тому вказане також повинно бути враховано в разі прийняття будь-якого рішення органом досудового розслідування.

Вищенаведені обставини свідчать про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, вказані недоліки є істотними, які в подальшому можуть вплинути на прийняття судом рішення, а тому зазначені матеріали підлягають поверненню прокурору з зобов`язанням його усунути виявлені недоліки. Окрім того, вказані недоліки обвинувального прямо зазначені а ухвалі апеляційного суду Одеської області від 29.11.2016 року, а відповідно до ст.21 КПК України ухвали суду, які набрали законної сили в порядку, визначеному цим кодексом, є обов`язковим і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Керуючись ст.291, п.3 ч.3 ст.314 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Повернути обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч.ч. 2 та 3 ст. 190 КК України, зареєстрованих в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000091 від 04.12.2012 року прокурору Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області, в зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України.
Копію ухвали вручити учасникам провадження.
Ухвала підлягає оскарженню протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя:ОСОБА_1