Справа № 362/5321/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/280/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 02.03.2017

УХВАЛА
Іменем України
2 березня року. м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 , суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , представника потерпілого .С., ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_9 , розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника потерпілого на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2016 року яким,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та призначено покарання у виді :

-за ч. 2 ст. 286 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі,

-за ч. 1 ст. 135 КК України 1 рік позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_10 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 200 000 гривень, матеріальну шкоду в сумі 100 000 гривень, всього 300 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 на відшкодування заподіяної майнової шкоди 21 364 гривень.

Цим же вироком вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Згідно вироку, 30 червня 2016 року близько 6 години обвинувачений ОСОБА_10 , не маючи водійського посвідчення та при керуванні без відповідної для цього правової підстави технічно справним автомобілем марки «ГАЗ 33021», державний № НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі від с. Велика Вільшанка у напрямку с. Барахти Васильківського району Київської області, порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.1 «а», 2.3 «б» та п.12.1 ПДР України, проявив неуважність та відволікся від управління транспортним засобом, не устеживши за дорожньою обстановкою, внаслідок чого зіткнувся з велосипедистом ОСОБА_11 , який їхав по правому краю дороги у попутному напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав закриті тупі травми живота з розривом селезінки і внутрішньочеревною кровотечею, грудної клітини з переломами 6-11-го ребер зліва із забоєм лівої легені; забій лівої нирки; закриту черепно-мозкову травму. Травми живота кваліфіковані як тяжке тілесне ушкодження по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння, а грудної клітини - як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості по критерію розладу здоров`я більше 21 дня.

Після вчинення вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, обвинувачений ОСОБА_10 , в порушення п.п.2.10 «а»-«г» та «є», не зупиняючи транспортного засобу та не надавши потерпілому, який перебував у безпорадному стані внаслідок отримання тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент заподіяння та був позбавлений можливості до самозбереження, не викликавши йому швидкої та не надавши першої медичної допомоги, залишив місце злочину та приїхав до м. Василькова Київської області де вжив спиртні напої.

Дії обвинуваченого ОСОБА_10 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_11 тяжке тілесне ушкодження, та за ч.1 ст.135 КК України, як залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Не погоджуючись з рішенням суду представник потерпілого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині цивільного позову. Стягнути з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 солідарно на користь ОСОБА_11 завдану матеріальну шкоду в розмірі 121 364 грн. Стягнути з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 солідарно на користь ОСОБА_11 завдану моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в заявленому цивільному позові були зазначені обґрунтування солідарного стягнення шкоди з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 . Проте судом не було надано повної та всебічної оцінки поясненням представника цивільного позивача від 28.11.2016 року. В мотивувальній частині вироку судом невмотивовано незастосування доводів наведених у цивільному позові та поясненнях. Вважає, що оскільки відсутні об`єктивні дані про незаконне заволодіння транспортним засобом та ОСОБА_10 не інкримінувалось вчинення даного злочину, то цивільний позов підлягає стягненню солідарно з усіх цивільних відповідачів, а саме власника ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , який володів ним за довіреністю та ОСОБА_10 , як особи яка скоїла ДТП. Таку правову позицію підтримує і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25.05.2015 року в справі № 5-2781ск15. Судом першої інстанції було встановлено , що матеріальну та моральну шкоду було нанесено ОСОБА_11 внаслідок злочинних дій ОСОБА_10 та бездіяльності ОСОБА_12 та ОСОБА_8 щодо забезпечення неможливості завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, як особами у власності та володінні яких перебувало джерело підвищеної небезпеки. На думку представника потерпілого, злочинні дії ОСОБА_10 не можуть становити повний обсяг об`єктивної сторони злочину у випадку неврахування злочинної бездіяльності ОСОБА_12 та ОСОБА_8 . Лише сукупність всіх дій можливо розглядати як підставу нанесення матеріальної та моральної шкоди потерпілому.

Цивільний відповідач ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілого, в яких просить залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та представника відповідача, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, думку представника потерпілого щодо необхідності задоволення апеляційної скарги з викладених в ній підстав, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду 1-ї інстанції про винність обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на повно і об`єктивно досліджених в судовому засіданні та належним чином оцінених і наведених у вироку доказах, які зібрані в кримінальному провадженні.

В обґрунтування висновку суду про винність ОСОБА_10 в скоєнні злочину, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України суд обґрунтовано поклав покази потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , фактичні дані протоколу огляду місця ДТП від 30.06.2016 року з ілюстрованою таблицею, схемою до протоколу огляду місця ДТП від 30.06.2016 року, протоколу огляду місця події від 30.06.2016 року з ілюстрованою таблицею, рапорту поліцейського ВП ГУНП в Київській області від 30.06.2016 року, а так же висновки експертів щодо механізму дорожньо - транспортної пригоди, технічного стану автомобіля та механізму і ступені тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень.

При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, що відносяться відповідно ст. 12 КК України до тяжкого та невеликої тяжкості злочинів, обставини їх вчинення, мотив, характер діяння, форму і ступінь вини, дані про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої обставини щире каяття та відсутність обставин що обтяжують покарання.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_10 вперше притягується до кримінальної відповідальності, його вік, щире каяття, критичну оцінку своєї злочинної діяльності і готовність нести кримінальну відповідальність, скоєння ним одного із злочинів із необережності, повне визнання цивільного позову, позитивну характеристику за місцем проживання, відсутність інших негативних даних про його особу.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_10 в повній мірі дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України та призначив останньому покарання що за своїм видом та розміром є справедливим та необхідним і достатнім для його виправлення, та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Щодо доводів апеляційної скарги про солідарне стягнення з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 моральної та матеріальної шкоди, то вони є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції задовольнив частково цивільний позов представника потерпілого та ухвалив стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 100 000 грн., а також з ОСОБА_8 стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 21 364 грн.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що цивільний позов підлягає до часткового задоволення.

Так, згідно з положеннями ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла.

Відповідно до положень ч.2 ст.23 і ч.ч.1 і 2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, яка відшкодовується особою, яка її завдала , за наявності її вини і незалежно від вини, якщо шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Джерелом підвищеної небезпеки, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України є діяльність пов`язана з використанням зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право , договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Таким чином, відповідно до даної норми закону, оскільки на час вчинення ДТП за договором доручення, а саме на підставі довіреності фактичним володільцем транспортного засобу був ОСОБА_8 , то в даному випадку виключається відповідальність ОСОБА_12 .

Згідно із положеннями ч.ч.3 і 4 ст.1187 ЦК України, особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом сприяла недбалість її власника, шкода, завдана щодо його використання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

З врахуванням конкретних обставин справи, приймаючи до уваги, що ОСОБА_10 не мав водійського посвідчення, не перебував у трудових відносинах з ОСОБА_8 , а скористався можливістю вільного доступу до автомобіля, суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність задоволення матеріальної шкоди не лише за рахунок особи винної в ДТП, а частково й за рахунок володільця транспортного засобу з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи представника потерпілого про необхідність відшкодування шкоди в солідарному порядку суперечать вимогам ст.. 1190 ЦК України, оскільки солідарну відповідальність можуть нести лише особи спільними діями яких, або спільною бездіяльністю яких, було завдано шкоди, що в даному випадку по справі не встановлено.

Задовольняючи позовом суд першої інстанції також враховував положення п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення злочину транспортний засіб марки «ГАЗ-33021» державний № НОМЕР_1 , на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 09.08.2011 року, перебував у фактичному володінні співвідповідача ОСОБА_8 , який через свою недбалість сприяв його неправомірному заволодінню обвинуваченим ОСОБА_10 , внаслідок чого, останній не маючи посвідчення на право керування будь-яким транспортним засобом та відповідних для цього правових підстав, під час керування зазначеним автомобілем вчинив дорожньо-транспортну пригоду з тяжкими наслідками.

При визначені суми моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що потерпілому ОСОБА_11 дійсно прийшлось переносити фізичний біль та моральні страждання, пов`язані із заподіянням йому обвинуваченим внаслідок саме ДТП тілесних ушкоджень, докладати додаткових зусиль для організації свого життя в зв`язку із заподіянням тілесних ушкоджень, втрати ним можливості займатися активними видами спорту, а тому, суд першої інстанції, приймаючи до уваги обставин справи, характеру нанесених потерпілому тілесних ушкоджень, глибини його фізичних та душевних страждань, приймаючи до уваги матеріальний та сімейний стан обвинуваченого, його вік та можливість реального виконання рішення суду, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважав за можливе визначити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого, еквівалентної 200 000 грн.

Крім того, суд першої інстанції не вбачав підстав для стягнення з співвідповідача ОСОБА_8 і ОСОБА_12 моральної шкоди, а з співвідповідача ОСОБА_12 й матеріальної шкоди.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийняв правильне рішення з яким повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку що вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2016 року щодо ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Васильківськогоміськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2016 року щодо ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ протягом трьох місяців з дня оголошення судового рішення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4