Центральний районний суд м. Миколаєва
н/п 1-кс/490/3169/2017
У Х В А Л А
26.06.2017р. слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СУ ГУ НП в Миколаївської області ОСОБА_3 про арешт майна
В С Т А Н О В И В :
22.06.2017р. слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , що за документами належить ОСОБА_4 .
В судовому засіданні слідчий клопотання підтримала та пояснила, що встановлено що вказане приміщення мало належить територіальним громадам області після розподілу майна відповідно до рішення Миколаївського міськвиконкому №62 від 09.03.1992р. "Про розмежування майна між власністю області і власністю міст обласного підпорядкування". Однак вказане приміщення не було внесене в інвентарну справу як майно громад області, в зв`язку з чим незаконно вибуло з власності громад області. На даний час не встановлено чи це відбулося завдяки порушенням з боку посадових осіб ММБТІ, або вони не отримали необхідні дані щодо майна з обласної ради. Накладення арешту необхідне за для збереження вказаного майна.
Заслухавши пояснення прокурора, вивчивши клопотання та додані матеріали, вважаю необхідним в задоволенні клопотання відмовити з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 170 ч.1 КПК України арешт може бути накладений на майно щодо якого існує сукупність підстав або розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації, конфіскації юридичної особи для забезпечення позову, конфіскації майна.
Відповідно до ст. 170 ч. 2 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речового доказу; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як покарання; 4) відшкодування шкоди за цивільним позовом у кримінальному провадженні, стягнення з юридичної особи неправомірної вигоди.
Аналіз вказаних норм свідчить про те що арешт майна може бути накладений щодо будь-якого майна, навіть майна осіб не причетних до вчинення злочину, якщо вказане майно містить ознаки речового доказу, може бути використане стороною обвинувачення в процесі доказування. Якщо майно не містить ознак речового доказу, то таке майно може бути арештоване виключно в тому разі, якщо воно належить певній особі та вказана особа має певний процесуальний статус /підозрюваний, обвинувачений, юридична особа - суб`єкт спеціальної конфіскації/.
Аналіз ст. 98 КПК України, всього абзацу в сукупності, дає підстави стверджувати, що законодавцем малося на увазі, можливість арешту як майна, на яке прямо був спрямований злочин /річ, яка була, наприклад, викрадена/, так і арешту майна, яке було придбано за рахунок коштів від реалізації вказаної речі, а також арешту майна у разі розслідування кримінального провадження за ст. 209 КК України.
Певною мірою є підстави вважати що не житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 відповідає критерію речового доказу, оскільки може бути майном, на яке був спрямований злочин.
Разом з тим, арешт майна є одним із видів заходу забезпечення кримінального провадження. Метою накладення арешту на майно, на яке був спрямований злочин, є забезпечення можливості за вироком суду повернути вказане майно потерпілому. Оскільки з моменту вибуття майна пройшло більше 15 років, то щодо жодної особи не може бути постановлено обвинувального вироку та відповідно за вироком суду майно не може бути повернуте територіальній громаді області.
Оскільки накладення такого арешту не відповідає вимогам ст. 132 ч.3 п.2.3 КПК України, вважаю накладення арешту не доцільним, таким що обмежує права ОСОБА_4 , не призведе до тієї мети, за для якої арешт накладається, ступень втручання у права конкретної особи не виправдовують потреби досудового розслідування, що відбувається через 19 років після вчинення злочину.
Керуючись ст. 173, 309 КПК України
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання про накладення арешту на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Миколаївської області протягом 5 днів.

Слідчий суддя ОСОБА_1