Справа № 345/16/17
Провадження № 11-кп/779/145/2017
Категорія ч. 2 ст. 263 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Калуського міськрайонного суду від 31 січня 2017 року у кримінальних провадженнях № 0001637 та №0001374 про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бабин Середній Калуського району та жителя АДРЕСА_1 , із середньою-спеціальною освітою, одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, раніше судимого вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.12.2016. року за ст.263 ч.1 КК України на 240 годин громадських робіт, громадянина України

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.263 ч.2, ст.309 ч.1 КК України, та призначено покарання:

- за ч.2 ст.263 КК України у виді обмеження волі на строк два роки;

- за ч.1 ст.309 КК України у виді обмеження волі на строк один рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк два роки.

Згідно ст.70 ч.4 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком суду та вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.12.2016 року остаточно призначено покарання у виді обмеження волі на строк два роки двадцять днів.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з дня прибуття та постановки ОСОБА_7 на облік у виправному центрі.

Стягнуто із обвинуваченого в користь держави 1760 (тисяча сімсот шістдесят) грн. за висновки експерта № 1.2-2084/16 від 27.10.2016 року та № 2.1-0921/16 від 05.12.2016 року.

Вирішено питання про речові докази в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу та незаконне придбання, зберігання та перевезення психотропних речовин без мети збуту.

Злочин скоєно за наступних обставин. Влітку 2016 року, ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Калуші у невстановленої слідством особи безоплатно придбав кастет, усвідомлюючи, що придбане ним є холодною зброєю та маючи умисел на незаконне його носіння, органам влади добровільну холодну зброю не здав, а носив при собі в сумці.

Згодом, 21.10.2016 року з 16 год.55 хв. по 17 год.20 хв. у автомобілі марки «Хонда Цівік» д.н. НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_7 проведено санкціонований обшук, в ході якого виявлено та вилучено з його сумки кастет, який згідно висновку експерта № 1.2-2084.16 від 27.10.2016 року є холодною зброєю ударно-дробильної дії.

Крім цього, 19.10.2016 року близько 18 год. ОСОБА_7 перебував біля відпочинкового комплексу «Едем» по проспекту Л.Українки в м. Калуші, де побачив на сходовій клітці даного комплексу одну таблетку у формі полуниці, яку вирішив привласнити і таким чином придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено-3,4-метилендіоксиметмфетамін(МДМА), яку перевозив у власному транспортному засобі.

Також, 21.10.2016 року близько 16 год.55 хв.під час проведення санкціонованого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області обшуку у автомобілі марки «Honda Civic» д. н. НОМЕР_1 , власником та користувачем якого є ОСОБА_7 , виявлено та вилучено одну таблетку у формі полуниці, яка згідно висновком експерта № 2.1-0921/16 від 05.12.2016 року, містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено-3,4-метилендіоксиметмфетамін(МДМА).Кількість3,4- етилендіоксиметмфетамін (МДМА) в таблетці становить 0,1681 грама,яку ОСОБА_7 зберігав без мети збуту.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на вирок Калуського міськрайонного суду від 31 січня 2017р., в якій вважає, що призначене йому судом першої інстанції покарання є занадто суворим і не відповідає тяжкості злочину та його особистості , оскільки вважає, що його виправлення можливе без відбуття покарання у місцях обмеження або позбавлення волі.

Вказує на те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам, які пом`якшують покарання і не врахував, що він повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, дав визнавальні показання як на стадії досудового розслідування справи, так і в судовому засіданні, не наполягав на повному дослідженні доказів і фактичних обставин в судовому засіданні, а тому суд обмежився тільки його допитом.

Вказує на те, що він позитивно характеризується і жодних скарг на його поведінку не поступало, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що свідчить про наявність стійких соціальних зв`язків.

Посилається на п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до якого призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону і зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Просить вирок суду Калуського міськрайонного суду від 31 січня 2017 року в частині призначеного йому покарання змінити та призначити більш м`яке покарання, яке не пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Під час апеляційного розгляду:

-обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили вирок суду змінити в частині призначеного покарання,призначивши обвинуваченому більш м`яке покарання;

-прокурор заперечив з приводу поданої апеляційної скарги, вважає, що суд призначив обвинуваченому законне та обґрунтоване покарання, а тому просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, за вказаних у вироку обставин відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на належно досліджених й правильно оцінених доказах, не оспорюються і апеляційному перегляду згідно ст. 404 КПК України не підлягають.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо суворості призначеного йому покарання колегія суддів приходить до висновку про їх необгрунтованість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі яка вчинила злочин має бути призначене покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.65 КК України, призначаючи покарання ОСОБА_7 враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що обтяжують і пом`якшують покарання в силу ст. ст.66, 67 КК України і прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді обмеження волі.

Зокрема, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 66 КК України визнав обставинами, які пом`якшують покарання повне визнання вини обвинуваченим, щире каяття у вчиненому, позитивну характеристику, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, активне сприяння розкриттю злочину.

Водночас судом першої інстанції не встановлено обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому.

В своїй апеляційній скарзі, обвинувачений ОСОБА_7 посилається на обставини, які вже були враховані судом першої інстанції, як пом`якшуючі покарання.

Колегія суддів приймає до уваги, що на теперішній час обвинувачений ОСОБА_7 відповідно до трудового договору працевлаштований водієм автотранспортного засобу у приватного підприємця ОСОБА_9 , однак вважає що вказана обставина не дає достатніх підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання, оскільки призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.12.2016 року ОСОБА_7 засуджено за ст.263 ч.1 КК України на 240 годин громадських робіт, які він не відбув.

Згідно ч.4 ст.70 КК України, за правилами,передбаченими в частині першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено,що засуджений винен ще і в іншому злочині,вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком за правилами,передбаченими в статті 72 КК України.

Таким чином, відповідно до ч.4 ст.70 КК України, ОСОБА_7 шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком суду та вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.12.2016 року слід призначити покарання у вигляді обмеження волі.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є справедливим і необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів.

Колегія суддів також вважає, що застосування ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком у даному випадку є неможливим та таким, що не відповідає обставинам справи та особі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В даному випадку, враховуючи те, що ОСОБА_7 не відбув покарання за попереднім вироком, що свідчить про те, що він не став на шлях виправлення, внаслідок чого суд першої інстанції правильно дійшов висновку про неможливе виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим і відсутні підстав для його зміни в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 376 ч.2,404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Калуського місьрайонного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4