Справа №467/452/15-к 20.06.2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № №0000471, за апеляційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року, стосовно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Южноукраїнська Миколаївської області, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

- обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України,

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_9
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК України призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів, передбачених ч.3 ст. 185 та ч. 3 ст. 186 КК України, остаточно призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, обвинувачений ОСОБА_10 просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Короткий зміст вироку.
Вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19.05.2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.3 ст.186 КК України.

Призначено покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 186 КК України 4 роки 8 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п.2,3,4 ч.1 ст.76 КК України.

Цим же вироком, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.3 ст.186 КК України.

Призначено покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 186 КК України 4 роки 8 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п.2,3,4 ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судові витрати на користь держави по 663грн.12 коп. з кожного.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 залишено без розгляду.

Цивільний позов прокурора Арбузинського району Миколаївської області в інтересах держави в особі фінансового управління Арбузинської районної державної адміністрації до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої злочином задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь фінансового управління Арбузинської районної державної адміністрації Миколаївської області 1959 грн. 56коп.

Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченим покарання допущено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинувачених, а також в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у безпідставному застосуванні ст. 75 КК України, тому вирок підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Вважає, що судом недостатньо враховано, ступінь тяжкості вчинених обвинуваченими злочинів, які належать до категорії тяжких, наявність обтяжуючих обставин, а саме вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку.

Посилається на те, що судом при призначенні ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання, не в достатній мірі враховано фактичні обставини кримінального провадження, а саме, те що потерпілий ОСОБА_11 в результаті злочинних дій обвинувачених отримав тілесні ушкодження та перебував тривалий час на лікуванні в Арбузинській ЦРЛ, що підтверджується висновком СМЕ від 14.01.2015 року .

Зазначає, що судом належним чином не оцінено той факт, що обвинувачені будучи в молодому віці ніде не працюють, та вчинили ряд злочинів з метою задоволення своїх матеріальних потреб.

Узагальнені доводи заперечення на апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 , вважає вирок суду законним та обґрунтованим. Зазначає, що влаштувався на роботу, веде нормальний спосіб життя. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Вироком суду встановлено, приблизно о 03 год. 00 хв. на початку грудня 2014 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підійшли до в`їзду у двір будинку ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_4 , де впевнившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, таємно, крізь незачинені на запор стулки воріт, протизаконно проникли на територію двору домоволодіння ОСОБА_11 .
Перебуваючи у дворі будинку, підійшовши до вхідних дверей сараю, які не були зачинені на навісний замок, відкрили двері. Після цього ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 проникли до приміщення сараю, звідки вчинили крадіжку електричної ДКУ, вартістю 1050 грн. за 1 шт. та мідний дріт вагою 4 кг., вартістю 60 грн. за 1 кг. Вказані речі ОСОБА_7 разом з ОСОБА_6 винесли за ворота будинку.
Надалі ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 розпорядились викраденими речами на власний розсуд, завдавши таким чином ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 1290 грн.
Крім того, 15 грудня 2014 року близько 02 год. 40 хв. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння, перебували в с. Кавуни, Арбузинського району, Миколаївської області, де в них виник корисливий умисел на незаконне збагачення за рахунок викрадення чужого майна. Тому ОСОБА_7 і ОСОБА_6 за попередньою змовою між собою, вирішили вчинити крадіжку майна належного ОСОБА_11 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, приблизно о 03 год. 00 хв. 15 грудня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під`їхали на автомобілі ОСОБА_6 марки ВАЗ 2101 білого кольору до в`їзду в двір будинку ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_4 . Де, впевнившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, таємно, крізь незачинені на запор стулки воріт протизаконно проникли на територію двору домоволодіння ОСОБА_11 .
Перебуваючи у дворі будинку ОСОБА_7 підійшовши до вхідних дверей сараю, які були зачинені на навісний замок, за допомогою фізичної сили, зірвав скобу та відкрив двері. Після цього ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 проникли до приміщення сараю, звідки вчинили крадіжку двох газових балонів вартістю 150 грн. один та алюмінієвого бідону, вартістю 258,5 грн.
Надалі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розпорядились викраденими речами на власний розсуд, завдавши таким чином ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 558,5 грн.
Також, 28 грудня 2014 року близько 02 год. 30 хв. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в с. Кавуни, Арбузинського району, Миколаївської області, в них виник корисливий умисел на незаконне збагачення за рахунок викрадення чужого майка. Тому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за попередньою змовою між собою, вирішили вчинити крадіжку майна належного ОСОБА_11 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, приблизно о 03 год. 00 хв. 28 грудня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 крізь незачинені на запор стулки воріт, протизаконно проникли до території двору домоволодіння ОСОБА_11 , розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .
Перебуваючи у дворі будинку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зайшовши в глиб двору, а саме за прибудову будинку, помітили електронасос «Ручеек-1» вартістю 347,5 грн., який вирішили викрасти. В цей же момент ОСОБА_7 і ОСОБА_6 помітили в приміщенні сараю, двері якого не були зачинені на замок, в`язку алюмінієвого дроту довжиною 58,8 м, вартістю 4 грн. 50 коп. за 1 м, яку також викрали. Винісши зазначені речі за ворота двору будинку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повернулися і вирішили проникнути до приміщення комори.
Продовжуючи свій умисел направлений на незаконне збагачення за рахунок викрадення чужого майна, ОСОБА_6 зірвавши скобу навісного замка, на який зачинялися двері до комірчини, разом з ОСОБА_7 проник до її приміщення. Звідки вони вчинити крадіжку пральної машинки «DIGITAL DW- 607» вартістю 2400 грн. та металевої каністри ємністю 10 літрів вартістю 50 грн. Вказані речі ОСОБА_7 разом із ОСОБА_6 також винесли за ворота будинку.
Після викрадення зазначених вище речей, продовжуючи злочинний умисел, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вирішили проникнути до приміщення житлового будинку з метою відкритого заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 , який, як їм було відомо, перебуває в будинку один і ніхто не зможе завадити реалізації їх злочинного умислу.
Тому ОСОБА_6 за допомогою фізичної сили вибив двері до будинку, які були зачинені на металевий гачок із середини. Після чого разом із ОСОБА_7 проник до приміщення будинку, де направились в сторону кімнати спальні, щоб знайти ОСОБА_11 , у якого мали намір заволодіти грошовими коштами.
Відчинивши двері до кімнати спальні, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 реалізуючи свій корисливий умисел, не приховуючи свого наміру на протиправне заволодіння майном, відкрито, ігноруючи волю ОСОБА_11 увійшли до приміщення кімнати спальні, де ОСОБА_7 засліпив ОСОБА_11 яскравим світлом екрану свого мобільного телефону, а ОСОБА_6 наніс удар ОСОБА_11 правою рукою в обличчя, від якого ОСОБА_11 упав на підлогу. На запитання ОСОБА_6 , де знаходяться грошові кошти ОСОБА_11 відповів, що в нього в будинку відсутні гроші. Тоді ОСОБА_6 забрав мобільний телефон «Nokia 1202- 2» вартістю 332 грн.50 коп. із сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 15 грн., та грошові кошти в сумі 170 грн., які знаходились в кімнаті на столі поряд з ліжком. Потім ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 почали відкрито вишукувати грошові кошти чи інші речі, що мають матеріальну цінність по всьому будинку. Не знайшовши грошей і цінностей, ОСОБА_7 з ОСОБА_6 покинули місце вчинення злочину, взявши із собою викрадені до цього речі, які залишили на зберігання за місцем мешкання ОСОБА_7 з метою подальшої реалізації. Надалі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розпорядились викраденими речами на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 завдали ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 3579 грн. 60 коп.
Дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна ( крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у приміщення, вчинена повторно. Та за ч.3 ст.186 КК України, як - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 які вважали, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, та просили залишити його без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження щодо особи обвинувачених, а також додатково надані документи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.3 ст.186 КК України ґрунтуються на досліджених судом доказах і апелянтами не оскаржуються, а тому апеляційним судом відповідно до вимог ст. 404 КПК України не перевіряються.

Дії обвинувачених кваліфіковані судом за ч.3 ст. 185, ч.3 ст.186 КК України, як таємне викрадення чужого майна ( крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у приміщення, вчинена повторно. Та за ч.3 ст.186 КК України, як - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло
Обвинуваченими, потерпілим та його представником вирок не оскаржуються.

Відповідно до п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Що стосується призначеного обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання, то воно, на думку колегії суддів, призначено у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КПК України.

Так, зі змісту вироку вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченим суд врахував ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинувачених, які раніше до кримінальної відповідальності не притягувались, позитивно характеризуються за місцем проживання, відшкодували потерпілому завдану шкоду в повному обсязі, їх молодий вік, участь ОСОБА_7 у бойових діях в зоні проведення антитерористичної операції, позицію представника потерпілого ОСОБА_12 щодо призначення покарання, яка просила не позбавляти обвинувачених волі, обставини, які пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття у скоєному, обставинами, що обтяжують покарання суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи похилого віку і правильно обрав ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч.3 ст. 185 та ч.3 ст. 186 КК України. Таким чином, судом при призначенні покарання обвинуваченим враховані всі обставини, які підлягали врахуванню відповідно до загальних засад призначення покарання, в тому числі і ті на які посилається апелянт.

Що стосується твердження апелянта про необхідність врахування відкритого заволодіння майном потерпілого з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, з проникненням у житло, а також час і спосіб вчинення інкримінованих дій, то вони є неприйнятними. Оскільки, зазначені обставини враховані судом в сукупності з іншими, як такі, що утворюють склад інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочину, передбаченому ч.3 ст.186 КК України та впливають на його кваліфікацію, а тому відповідно до вимог ч.4 ст. 67 КК України, не можуть бути враховані судом при призначенні покарання, як такі, що його обтяжують.

Також є безпідставними посилання апелянта на те, що судом при призначенні ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання, не в достатній мірі враховано фактичні обставини кримінального провадження, а саме, те що потерпілий ОСОБА_11 в результаті злочинних дій обвинувачених отримав тілесні ушкодження та перебував тривалий час на лікуванні в Арбузинській ЦРЛ, що підтверджується висновком СМЕ від 14.01.2015 року. Оскільки, відповідно до матеріалів кримінального провадження, таке обвинувачення (застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме спричинення обвинуваченими потерпілому легких тілесних ушкоджень, що потягли короткочасний розлад здоров`я) ОСОБА_7 та ОСОБА_6 стороною обвинувачення не висувалось та не було предметом розгляду суду першої інстанції відповідно до положень ст. 337 КПК України, а тому апеляційним судом, відповідально до вимог ч.4 ст. 404 КПК України не розглядається.

Є безпідставним твердження апелянта про те, що дослідження судом першої інстанції доказів в порядку визначеному ч.3 ст.349 КПК України унеможливило надати оцінку, отриманим потерпілим ОСОБА_11 , тілесних ушкоджень, зазначених у висновку СМЕ №5 від 14.01.2015 року.

Як вбачається із технічного запису та журналу судового засідання, визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, здійснено судом першої інстанції відповідно до вимог ст.349 КПК України з урахуванням думки всіх учасників судового провадження, в тому числі і прокурора. За таких обставин відсутні підстави для дослідження цієї обставини судом апеляційної інстанції, оскільки, клопотання про дослідження цього експертного висновку в суді першої інстанції прокурором не заявлялось.

Виходячи з викладеного, вимоги прокурора про посилення обвинуваченим за ч.3 ст.186 КК України покарання з врахуванням цієї обставини, виходять за межі пред`явленого обвинувачення, а тому є неприйнятними виходячи з приписів ст. 337 та ч.4 ст. 404 КПК України.

Покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відповідає ступеню тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень та особі обвинувачених, є необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів, відповідає меті покарання, визначеній статтею 50 КК України, а тому підстав для призначення їм більш суворого покарання, про що просить прокурор в своїй апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне звільнення судом першої інстанції обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то на думку апеляційного суду вони є необґрунтованими.

У відповідності до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, належним чином мотивував своє рішення.

Так, суд першої інстанції, приймаючи рішення про можливість звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, вірно врахував особу обвинувачених, їх молодий вік, виключно позитивні характеристики за місцем проживання та служби, їх критичне ставлення до вчиненого злочину, подальшу поведінку після вчиненого злочину, добровільне повне відшкодування обвинуваченими матеріальної та моральної шкоди, завданої потерпілому інкримінованими злочинами, що підтверджує відповідні розписки дочки потерпілого ОСОБА_12 , яка є представником потерпілого.

На думку апеляційного суду, зазначене характеризує критичне ставлення обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до вчинених ними злочинів і свідчить про щирість їх каяття та бажання виправити ситуацію, що склалася, і, крім того, має бути враховано як обставина, яка пом`якшує покарання обвинувачених.

Із матеріалів кримінального провадження та додатково наданих апеляційному суду документів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 з малолітнього віку (з 8 років) виховувався одним батьком в багатодітній родині, оскільки його мати померла, а ОСОБА_6 виховувався одною матір`ю. На обліку в лікарів нарколога та психіатра обвинуваченні не перебувають.

Крім того, на думку апеляційного суду підлягають врахуванню обставини, які свідчать про поведінку обвинувачених після вчинення злочинів.

Так, відповідно до довідок, виданих командуванням військової частини «Польова пошта В 3500», ОСОБА_7 з 04.08.2015 року по 20.10.2016 року проходив військову службу за мобілізацією в зазначеному підрозділі, приймав безпосередню участь у проведенні АТО на території Донецької області, є учасником бойових дій. За місцем служби характеризується виключно позитивно. Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 має сім`ю, батька пенсіонера ОСОБА_13 , цивільну дружину ОСОБА_14 та доньку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які знаходяться на його утриманні, що підтверджується довідкою Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

Обвинувачений ОСОБА_6 надав в апеляційному суду довідку-характеристику, яка свідчить про склад його сім`ї та за змістом позитивно його характеризує.

Наведені обставини свідчать про наявність у обвинувачених міцних соціальних зв`язків в місці їх постійного проживання. А також вказують на те, що обвинувачені соціально адаптовані, стали на шлях виправлення і намагаються своєю подальшою поведінкою довести своє виправлення.

З урахуванням викладеного, а також думки учасників судового провадження в судових дебатах, зокрема представника потерпілого ОСОБА_12 , яка просила не позбавляти обвинувачених волі, прокурора, який просив призначити покарання обвинуваченим з застосуванням ст.75 КК України, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про звільнення обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з покладанням на них певних обов`язків з числа передбачених ст.76 КК України.

Крім того, як вбачається з наданої обвинуваченими апеляційному суду розписки представника потерпілого ОСОБА_12 від 29.06.2016 року, та клопотання потерпілого ОСОБА_11 з проханням до судів трьох інстанцій не позбавляти волі обвинувачених , обвинувачені добровільно і в повному обсязі відшкодували потерпілому заподіяну матеріальну і моральну шкоду, на лікування та подальшу реабілітацію потерпілого. Таким чином, апеляційний суд вважає, що обвинувачені вжили заходів щодо повного усунення негативних наслідків вчинених злочинів.

На думку апеляційного суду підлягають також врахуванню й нові обставини, які виникли після ухвалення оскаржуваного вироку.

Так, з моменту вчинення злочинів пройшов тривалий час, а саме два з половиною роки, протягом цього часу обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 змінили свою поведінку на краще.

Так, обидва обвинувачені мають постійне місце проживання, виключно позитивно характеризуються за місцем проживання за весь цей період, працюють, мають сім`ю, у обвинуваченого ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька, ОСОБА_7 з 04.08.2015 року по 20.10.2016 року проходив військову службу за мобілізацією, приймав безпосередню участь у проведенні АТО на території Донецької області, є учасником бойових дій та виключно позитивно характеризується за місцем проходження служби. Після постановлення вироку обвинувачені не притягувались до адміністративної відповідальності, порушень громадського порядку не допускали, визнали провину та щиро каються в скоєному.

Враховуючи вище наведене та беручи до уваги те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, посткримінальну поведінку обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , апеляційний суд приходить до переконання, що наведені вище конкретні обставини справи та дані про особу обвинувачених, а також відсутність у потерпілого будь-яких претензій до обвинувачених дають підстави вважати, що виправлення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та попередження вчинення ними нових злочинів можливо досягти без їх ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням із застосуванням вимог ст. 75, ст.76 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки всі вказані вище обставини істотно знижують фактичну тяжкість вчинених злочинів, ступінь небезпечності винних осіб для суспільства і в сукупності утворюють підстави для звільнення обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком.

З огляду на зазначене апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді