Справа № 591/3823/14-к
Провадження № 1-кп/591/18/17
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю прокурора - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

з участю адвоката ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 0002143 відносно:
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Чернеччина Сумського району Сумської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, військовозобов`язаного, одруженого, має сина ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідн.код: НОМЕР_1 ,
раніше судимого:
1) 05.01.2005 року Ковпаківським районним судом м. Суми за ч.1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі;
2) 12.12.2005 року Сумським районним судом Сумської області за ч.4 ст.185 ККУкраїни до 5 років позбавлення волі;
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 357 КК України-

встановив:
ОСОБА_15 органи досудового слідства обвинувачують у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 357 КК України при наступних обставинах, 04.05.2014 року, близько 22-00 години ОСОБА_16 , прийшов до кафе-бару «Луна», що розташований за адресою: м. Суми, вул. Інтернаціоналістів, 21, де вживав алкогольні напої. Перебуваючи у цьому приміщенні ОСОБА_16 познайомився з потерпілими ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .. Всі разом відпочивали за столиком №6. Близько 01-25 години 05.05.2014 року потерпілі залишили місце відпочинку та вийшли з приміщення кафе-бару, при цьому залишили належні їм сумочки на дивані. В цей час у ОСОБА_19 виник умисел на викрадення майна, яке знаходилося у сумочках потерпілих. Скориставшись нагодою, що за ОСОБА_16 ніхто не спостерігає, він відкрив жіночу сумку, яка належить ОСОБА_18 , та витягнув з неї гаманець, звідки викрав грошові кошти в сумі 40 грн. та пластикову картку ломбарду «Скарбниця», а гаманець поклав на диван біля сумки. Далі, продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_16 відкрив другу сумочку, яка належить ОСОБА_17 , звідки таємно викрав мобільний телефон «Samsung С-3322» вартістю відповідно до висновку експерта - 665 грн. та паспорт громадянки України серії НОМЕР_2 , який виданий Охтирським MB УМВС України в Сумській області 04.07.2011 року на ім`я ОСОБА_17 , під обкладинкою якого знаходилися грошові кошти у сумі 140 грн.. ОСОБА_16 викрадені речі, в тому числі паспорт гр. ОСОБА_17 поклав до кишені джинсів. В той же час довести злочин до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був викритий охороною закладу на місці вчинення злочину. Органами досудового слідства дії ОСОБА_19 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 357 КК України.

ОСОБА_15 будучи допитаним в судовому засіданні під час судового розгляду свою вину у скоєнні зазначеного кримінального правопорушення не визнав повністю і пояснив суду, що дійсно він вживав алкогольні напої близько 22-00 години 04.05.2014 року у кафе-барі «Луна» біля барної стійки за вищезазначеною адресою. В подальшому побачив раніше незнайомих йому двох дівчат, вирішив з ними познайомитися. З цією метою підійшов до їх столику №6 та присів до них на диван. Замовляв їм енергетичний напій «Рево» двічі. В якийсь час дівчата вийшли з зали кафе, а особиста сумочка, що належала одній з потерпілих, залишилась на дивані біля столику. Через деякий час до нього підійшли охоронці, вдарили його обличчям об стіл, застосували спецзасоби - наручники, потягли до холу, біля входу в зал кафе, кинули його на підлогу обличчям вниз. Охоронці провели незаконний обшук його ОСОБА_15 кишень, відтіль забрали мобільний телефон, цигарки, паспорт, гаманець, а потім щось пхали йому в кишені. У присутності ОСОБА_17 та ОСОБА_18 охоронці звинуватили ОСОБА_15 у крадіжці телефону, паспорта та грошей. Хвилин через 40 приїхали працівники міліції, які доставили його до відділку для з`ясування обставин.

Обвинувачений ОСОБА_15 свою вину заперечує, наполягає, що крадіжки він не вчиняв. Просив його виправдати, вважає, що речі, в тому числі документ, що посвідчує особу паспорт ОСОБА_17 , йому підкинули, припускає, що це могли бути охоронці кафе-бару «Луна», які незаконно провели його обшук і нанесли йому тілесні ушкодження.

При цьому обвинувачений ОСОБА_15 суду заявив про чинення тиску на нього з боку слідства, змушуючи зізнаватися в тому, чого він не робив, вимагало з нього грошові кошти, які у присутності слідчого ОСОБА_15 були передані потерпілим.

Потерпіла ОСОБА_17 допитана в судовому засіданні суду пояснила, що ввечері 04.05.2014року вони разом з подругою ОСОБА_20 завітали до кафе-бару Луна, де відпочивали. До них підсів раніше незнайомий ОСОБА_15 , який познайомився з ними та купував їм енергетичні напої «Рево». Близько опівночі вони з подружкою вийшли з приміщення бару на вулицю, залишивши свою сумку біля столику на дивані. Після цього до них звернувся охоронець та запросив зайти до приміщення, де вони побачили як проводився обшук ОСОБА_15 . Їм було повідомлено, що обвинувачений ОСОБА_15 рився у їх речах, а потім у нього було вилучено особисті речі ОСОБА_17 : паспорт, мобільний телефон, гроші. Майно було повернуто слідчим, який запропонував потерпілим написати заяву про злочин стосовно ОСОБА_15 .. Особисто крадіжки, в якій обвинувачується ОСОБА_15 , вона не бачила. Дізналась про це зі слів охоронців бару та слідчого.

Потерпіла ОСОБА_20 допитана також в судовому засіданні підтвердила вищезазначені обставини та події, які зазначала ОСОБА_17 та доповнила, що за цих же обставин були повернуті її пластикова картка ломбарду Скарбниця та грошові кошти у розмірі 40 грн..

Свідок ОСОБА_21 , допитаний в судовому засіданні пояснив, що працював охоронцем у кафе-барі Луна, повідомив, що пам`ятає лише те, як йому зателефонував начальник охорони ОСОБА_22 та дав вказівку прослідкувати за столиком, де сидів ОСОБА_15 .. При цьому йому не було повідомлено, за чим саме він має прослідкувати, а на камерах спостереження нічого конкретно не було видно. Після цього ОСОБА_21 нібито спостерігав як ОСОБА_15 шукає щось у жіночій сумочці, яка лежала біля нього та повідомив про це потерпілих. Що саме робив обвинувачений з сумкою потерпілої пояснити суду не зміг. Разом з ОСОБА_22 вивів обвинуваченого до коридору, застосовували спецзасоби наручники, викликали Державну службу охорони.

Свідок ОСОБА_22 , з його слів начебто начальник охорони у судовому засіданні пояснив, що нічого на камерах спостереження не бачив, охоронця до столика ОСОБА_15 не направляв, а про події за столиком дізнався від охоронця, який нібито був викликаний офіціанткою закладу. Події злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_15 сам він не бачив. Повідомив, що спецзасоби до обвинуваченого особисто він не застосовував.

Аналізуючи вищевказані показання свідків з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, як того вимагають ст.ст.85, 86, 94 КПК України, беручи до уваги те, що згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а у п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 року вказано, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», суд приходить до наступних висновків, що такі покази не можуть бути належними та допустимими доказами, які можуть бути покладені в основу судового рішення. Таким чином, всі висловлювання зазначеними свідками суд не може сприйняти як такі, що прямо чи непрямо, а також «поза розумним сумнівом» доводять, що саме ОСОБА_15 скоїв злочини. Але, всупереч вимогам ст.ст.9, 91, 92, 94, 223, 237 КПК прокурор не виконав свого обов`язку у кримінальному провадженні і, не забезпечивши повну, об`єктивну та всебічну перевірку вказаних у показаннях свідків та інших письмових документах обставин, не оцінивши зазначені відомості з точки зору належності, допустимості та достовірності, не перевіривши зазначені обставини іншими доказами, - лише здійснив посилання на такі докази в обвинувальному акті та всупереч положень ч.2 ст. 94 КПК України про те, що жоден доказ не має наперед встановленої сили, зробив висновки про те, що ОСОБА_15 скоїв злочини.

Суд, керуючись приписами вимог ст. 7 КПК України, якою визначені загальні засади кримінального провадження, такі як: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; публічність; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами; дійшов наступних висновків.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Склад злочину - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визнають вчинене суспільно-небезпечне діяння як злочин.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_15 напряму пронизаний припущеннями, формальностями, в ньому містяться твердження, які покладені в основу обвинувачення, якими взагалі не підтверджується вина обвинуваченого. Так, аналізуючи докази, які надані органами досудового слідства на підтвердження обвинувачення, слід зазначити, що в обвинувальному акті зазначено, що реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне викрадення чужого майна, ОСОБА_15 , діючи таємно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілим матеріальних збитків та бажаючи настання таких наслідків вчинив викрадення майна потерпілих. Однак оцінюючи вищенаведені показання потерпілих суд констатує, що жоден з вказаних осіб не навів даних про об`єктивну обґрунтованість участі обвинуваченого у вчиненому таємному викраденні чужого майна потерпілих.

Жодного доказу, який підтверджує причетність ОСОБА_15 до вчинення даного кримінального правопорушення, суду не надано, потерпілі не звинувачують ОСОБА_15 , вони лише припускають, що це може бути він, оскільки самі нічого не бачили.

Крім того, потерпілі ОСОБА_17 та ОСОБА_20 у своїх показаннях суду першої інстанції раніше зізналися, що слідчий спонукав їх до вимагання з ОСОБА_15 грошових коштів, вказали на розмір суми отриманих коштів за результатом вимагання, а саме 1000 грн. кожній з них. Повідомили що слідчий домовився про грошову винагороду за свідчення потерпілих, яку вони отримають від ОСОБА_15 додатково по закінченню судового розгляду. Під час нового розгляду справи від цих показань відмовились, але спростувати своє зізнання в минулому не змогли.

Вони також зазначають, що ОСОБА_15 був у сорочці і викрадене майно було знайдене у кишені його сорочки, в той час, як за словами ОСОБА_15 він був удягнений у светр без кишень.

Сторона обвинувачення не забезпечила на вимогу суду явку свідка по справі ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка на той час працювала офіціантом кафе-бару «Луна». Саме цей свідок могла внести ясність у розбіжність та суперечливість показань свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 ..

Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Зважаючи на те, що можливості суду допитати свідка сторона обвинувачення не забезпечила на протязі року, речові докази по справі не відкрила, Прокуратура м. Суми як на доказ посилається лише на показання потерпілих та результати слідчих експериментів, які проведені з ОСОБА_15 та зафіксовані в протоколах проведення слідчих експериментів, а також на інформацію з камер спостереження, що також не були представлені суду для дослідження під час судового розгляду.

Суд ставиться до показів свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 критично, оскільки вони суперечать одне одному, не відповідають обставинам та матеріалам справи.

Судом встановлено, що свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_21 не були співробітниками кафе-бару «Луна». У матеріалах справи міститься відповідь ТОВ «Руна-С» №41 від 07.08.2014 року, яке є власником кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_4 » про те, що штатним розписом посади «охоронець» та «керівник охорони» не передбачені.

Таким чином покази цих свідків не можуть братися за основу на підтвердження того, що об`єктивна сторона злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_15 , мала місце.

Зважаючи на це, судом встановлено факт незаконного обшуку та обмеження волі ОСОБА_15 громадянами ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

Відповідно до ч. 3 ст. 207 КПК України кожен, хто не є уповноваженою службовою особою (особою, якій законом надано право здійснювати затримання) і затримав відповідну особу без ухвали слідчого судді зобов`язаний негайно доставити її до уповноваженої службової особи або негайно повідомити уповноважену службову особу про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 3 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 КПК України і ст. 236 КПК України.

Так, проведення обшуку ОСОБА_15 вказаними вище свідками суперечить нормам КПК України.

Так звані докази існування події кримінального правопорушення були отримані шляхом незаконного затримання ОСОБА_15 із застосуванням спецзасобів та обшуку особи, завданням йому тілесних ушкоджень, і обмежуються такі доводи суперечливими та голослівними показаннями потерпілих.

Сторона обвинувачення не спростувала докази сторони захисту про те, що свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які за їх словами працювали в охороні кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_4 », провели незаконне затримання та обшук ОСОБА_15 із завданням йому тілесних ушкоджень шляхом неправомірного застосування сили.

Судом встановлено неналежність та недопустимість залучених стороною обвинувачення доказів: протоколу огляду місця події від 05.05.2014 року; висновку експерта № 776 від 06.05.2014 року; протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_22 від 08.05.2014 року; протоколу слідчого експерименту за участі ОСОБА_15 від 15.05.2014 року; постанови про визнання предметів речовими доказами від 10.05.2014 року; протоколу огляду предмету від 10.05.2014 року; неналежність та недопустимість як речового доказу CD-R диск відеозапису камери спостереження кафе-бару «Луна» від 05.05.2014 року без номеру.

Такий висновок зроблений зважаючи на наступні обставини.

Об`єктом проведеної товарознавчої експертної оцінки був мобільний телефон «Самсунг C3322», придбаний потерпілою ОСОБА_17 в листопаді 2013 року.

Згідно протоколу огляду місця події від 05.05.2014 року телефон Самсунг С3322 IMEI 1: НОМЕР_3 , IMEI 2: НОМЕР_4 у обвинуваченого не виявлявся і не вилучався. У матеріалах справи відсутні відомості про визнання речовим доказом мобільного телефону Самсунг С3322, що свідчить про відсутність події злочину.

Відповідно і проведена товарознавча експертиза не може бути доказом у справі, яка свідчила б про обставини інкримінованого злочину, оскільки експертиза проведена відносно об`єкту, що не має відношення до справи та з порушенням порядку її проведення.

Суду не було надано матеріали кримінальної справи, на підставі яких зазначений мобільний телефон став предметом дослідження товарознавчої експертизи. Зі змісту постанови про визнання предметів речовими доказами від 10.05.2014 року та протоколу огляду від 10.05.2014року неможливо встановити яким чином CD-R диск відеозапису камери спостереження кафе-бару «Луна» потрапив у розпорядження слідства, яке не надало доказів правомірності отримання такого речового доказу та достовірності, цілісності інформації, що міститься на ньому.

Таким чином слідством не вказано спосіб отримання доступу до інформації, що міститься на CD-R диску, спосіб ідентифікації даного носія та відомостей про його оригінал. Підстави вважати диск належним та допустимим доказом відсутні.

Протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_15 від 15.05.2014 року не має доказової сили, оскільки не спростовані доводи захисту щодо тиску слідства на обвинуваченого.

Протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_22 від 08.05.2014року не може бути взятий судом до уваги, оскільки в матеріалах справи містяться докази про те, що ОСОБА_22 не був співробітником кафе-бару «Луна».

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Статтею 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права . Такі докази повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду.

За змістом ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

При дослідженні судом встановлено, що під час слідчих експериментів ОСОБА_15 , показував обставини вчинення кримінальних правопорушень, однак його покази як він зазначає здійснені під тиском, про що він заявив у суді і він їх змінив відповідно до вимог ст. 7, 23 КПК України.

Всупереч завданням кримінального провадження обвинувачення ОСОБА_15 ґрунтується на показаннях, які були отримані від нього під тиском.

У даному разі мало місце примушування ОСОБА_15 давати показання шляхом погроз, маніпуляцій та введення в оману з приводу подальшого ходу провадження по справі.

ОСОБА_15 був змушений визнати свою провину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 357 КК України, оскільки він був підданий жорстокому, нелюдському, такому, що принижує його гідність, поводженню і відповідних показань від нього вимагали під тиском.

Дані обставини свідчать про штучне створення доказів у кримінальному провадженні.

Статтею 11 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи. Забороняється під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність. Кожен має право захищати усіма засобами, що не заборонені законом, свою людську гідність, права, свободи та інтереси, порушені під час здійснення кримінального провадження.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки, як самі по собі, так і в сукупності - прямо чи не прямо не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь. До того ж, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ст. 91 КПК України на слідчого та прокурора покладено обов`язок доведення вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, вже в обвинувальному акті від 05.05.2014 року відносно ОСОБА_15 прямо зазначено про винуватість ОСОБА_15 , а саме: що обвинувачений скоїв злочини, передбачені ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 357 КК України.

Вказане свідчить про те, що слідчий та прокурор перебрали на себе функції суду та під час досудового розслідування допустили порушення загальних засад кримінального провадження: принципів законності та презумпції невинуватості, а досудове слідство відносно ОСОБА_15 з першого дня мало виключно обвинувальний ухил.

Жодного доказу, який би підтвердив винуватість ОСОБА_15 у вчиненні даного кримінального правопорушення прокурором не надано, а докази, які надані стороною обвинувачення та які проаналізовані судом під час судового розгляду, жоден з них не підтверджує винуватість ОСОБА_15 ..

За таких обставин, ОСОБА_15 необхідно виправдати у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 357 КК України.

Оцінюючи досліджені по справі докази з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності, суд приходить до висновку, що прокурор не довів вчинення інкримінованого правопорушення обвинуваченим.

Суд вважає, що зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення у вчиненні ОСОБА_15 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 357 КК України та стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене саме обвинуваченим ОСОБА_15 , а сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо. Тому суд тлумачить їх на користь обвинуваченого.

Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведення її вини, а обвинувальний вирок може ґрунтуватися тільки на переконливих та безспірних доказах.

Статтею 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

В ст. 17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виправдувальний вирок згідно із ч. 1 ст. 373 КПК України ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У звязку з цим суд вважає необхіднім визнати ОСОБА_15 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні і виправдати його за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 357 КК України.

Враховуючи вищенаведене, з врахуванням доказів, котрі були досліджені в судовому засіданні, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом те, що обвинувачений ОСОБА_15 скоїв інкриміновані йому злочини та вина обвинуваченого не знайшла підтвердження в судовому засіданні в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. ст. 284, ч. 1, п.3; 373 ч. 1 п. 2 КПК України у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, не встановлено достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання, ухвалюється виправдувальний вирок.

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_15 належить визнати невинуватим у пред`явлених обвинуваченнях за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 357 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень та виправдати.

Дане судове рішення не є перешкодою для повного і достовірного встановлення обставин вчинення викрадення грошей та викрадення офіційних документів особи чи осіб, котрі це скоїли, юридичної оцінки дій такої особи чи осіб, та притягнення до кримінальної відповідальності, виходячи із фактично і достовірно встановлених всіх обставин події.

Процесуальні витрати за проведення експертиз стягненню з ОСОБА_15 не підлягають, у зв`язку з тим, що його виправдано.

На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. ст. 368, 369, 370, 371, 373, 374, 377, 395 КПК України, ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини, суд-
УХВАЛИВ:
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати невинуватим у пред`явлених обвинуваченнях за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 357 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінальних правопорушень та ВИПРАВДАТИ.

Вирок суду може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 діб з дня його проголошення.

СУДДЯ ОСОБА_1