Справа № 554/5281/16-к
Дата документу 08.02.2017
Справа № 554/5281/16к
Провадження № 1кп/554/107/2017
8 лютого 2017 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и в :
6 жовтня 2015 року, близько 16 год. 10 хв., обвинувачений ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo» д. н. з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Івана Мазепи (Калініна) від вул. Великотирновська в напрямку вул. 23 Вересня в м. Полтаві. Навпроти будинку № 51 в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правил), при виникненні небезпеки для свого руху у вигляді пішохода похилого віку ОСОБА_6 , який переходив проїжджу частину дороги справа наліво по напрямку руху автомобіля і якого він мав об`єктивну можливість виявити, не вжив при цьому своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, маючи технічну можливість шляхом виконання вказаного уникнути дорожньо-транспортної пригоди, в результаті чого скоїв наїзд на останнього, спричинивши йому тілесні ушкодження.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 1892 від 26 січня 2016 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеню з переломом кісток черепу справа та переломами кісток лицевого скелету, забійною раною та саден шкіри голови, розриву правого ключично-акроміального зчленування, гематоми лівого колінного суглобу, які утворились від дії тупих обмежених предметів, і кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя.
Згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 184 від 8 червня 2016 року в діях водія ОСОБА_9 маються порушення вимог п. 12.3 Правил, згідно з яким: «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Порушення вимог п. 12.3 Правил водієм ОСОБА_9 знаходилося у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків і останній мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати вимоги зазначених вище Правил.
Допитаний в суді обвинувачений ОСОБА_9 вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та показав, що в зазначений в обвинувальному акті день і час, він, керуючи належним йому автомобілем «Chevrolet Aveo» д. н. з. НОМЕР_1 , повертався з гіпермаркету «Епіцентр К» та рухався по вулиці І. Мазепи з швидкістю, як на його думку, 40 км/год. В салоні його автомобіля знаходились ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з якими він розмовляв та слухав музику. Тільки-но звернувши на вулицю І. Мазепи та продовживши по ній рух, він помітив на відстані приблизно 100 м від свого автомобіля потерпілого, який поза межами пішохідного переходу почав переходити проїзну частину дороги. При цьому останній йшов повільно та уваги на його автомобіль не звертав, що він бачив, продовжуючи рух по проїжджій частині та рухаючись по лівій смузі поряд з умовною осьовою лінією. Коли потерпілий подолав половину ширини проїжджої частини і знаходився приблизно на її середині, він, продовжуючи рух на такій же швидкості, подав звуковий сигнал. На якусь мить потерпілий зупинився, подивився вправо від себе (в протилежному від автомобіля, яким керував обвинувачений, напрямку) і продовжив рух далі. Він, не очікуючи, що так відбудеться, різко почав гальмувати, намагаючись уникнути наїзду на потерпілого, але йому цього не вдалося. Автомобіль правою частиною переднього бампера вдарив потерпілого в ліву ногу, розвернувши його спиною до своєї передньої частини та піднявши вгору, після чого він впав на лобове скло, вдарившись головою об нього, а звідти на асфальт. Він зразу ж зупинив автомобіль, разом з пасажирами, які знаходились в його салоні, вийшли на вулицю та почали надавати допомогу потерпілому. Хтось із очевидців пригоди викликав карету швидкої медичної допомоги, якою потерпілий був доставлений до лікарні. Винуватим себе не визнає, оскільки вважає, що потерпілий в порушення вимог Правил здійснював перехід проїзної частини і зіштовхнувся з його автомобілем, уникнути чого він не міг, так як був впевнений, що після подачі ним звукового сигналу і зупинки потерпілого на проїжджій частині, той не буде продовжувати рух, а пропустить його. В зв`язку з цим не визнає і заявлених по матеріалах кримінального провадження цивільних позовів. По цій же причині він не надавав потерпілому і будь-якої матеріальної допомоги, вважаючи, що той сам винуватий в тих шкідливих наслідках, які для нього настали.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому, його винуватість у цьому підтверджується сукупністю зібраних по справі та перевірених в ході її судового розгляду доказів.
Так, потерпілий ОСОБА_6 під час допиту в суді показав, що 6 жовтня 2015 року, близько 16-ї год., він повертався додому і переходив проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу навпроти будинку № 51 по вулиці Івана Мазепи в м. Полтаві. Перед тим, як перейти дорогу, він, перебуваючи ще на тротуарі, подивися ліворуч, пересвідчився, що звідти не рухається транспорт, а отже не створюється загроза його життю, почав повільно переходити проїзну частину, рухаючись при цьому прямо. Пройшовши приблизно 5 м від кромки проїжджої частини дороги, він вирішив подивитись праворуч, щоб переконатись у відсутності транспорту на проїжджій частині справа від нього, оскільки раніше зробити це йому заважав автобус, який стояв на зупинці праворуч від нього та кіоск на тротуарі. Як тільки він повернув голову вправо, щоб у цьому переконатись, то зразу ж відчув наїзд на нього автомобіля, який правою частиною бампера вдарив його в ліву ногу, від чого його підкинуло вгору, де він вдарився головою об лобове скло, а потім впав на асфальт поруч з автомобілем. Від наїзду на нього автомобілем йому були спричинені ті тілесні ушкодження, які зазначені у висновку судово-медичного експерта. Ніяких звукових сигналів перед наїздом на нього, автомобіль, яким це було зроблено, не подавав, так як їх він не чув. З приводу отриманих тілесних ушкоджень він тривалий час лікувався в лікарняних установах. Обвинувачений йому ніякої матеріальної допомоги не надавав і спроби цього не робив. Він поніс значні матеріальні затрати на своє лікування, в зв`язку з чим просить їх стягнути з обвинуваченого відповідно до заявленого ним цивільного позову. Йому також було спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що він став інвалідом, втратив слух і здатність нормально спілкуватись, відчуває болі, які його до цього часу не покидають. Цю шкоду він оцінює в тридцять тисяч гривень і просить її стягнути з обвинуваченого на його користь.
Свідок ОСОБА_10 в суді показав, що 6 жовтня 2015 року, близько 16-ї год., він в якості пасажира знаходився в салоні автомобіля «Chevrolet Aveo» д. н. з. НОМЕР_1 , яким керував обвинувачений, та рухався по вулиці І. Мазепи в м. Полтава. В салоні, крім нього та обвинуваченого, знаходився ще один пасажир ОСОБА_11 . Автомобіль рухався зі швидкістю приблизно 50 км/год. В процесі руху він помітив на проїжджій частині пішохода, який переходив дорогу, як йому здалося, спочатку зліва направо, а потім почав рухатись справа наліво. Помітив його в той час, коли він знаходився на проїжджій частині дороги на відстані не більше 10 м від автомобіля і приблизно посередині смуги, по якій рухався автомобіль. Водій подав йому звуковий сигнал. Пішохід у відповідь почав зупинятись, а потім продовжив рух. Водій намагався уникнути наїзду, здійснюючи маневр ліворуч на зустрічну смугу руху, але це йому не вдалося. Відбувся наїзд на пішохода передньою правою частиною автомобіля крилом і фарою. Після цього автомобіль зупинився. На місце пригоди була викликана карета швидкої медичної допомоги, якою потерпілий був доставлений до лікарні.
Свідок ОСОБА_11 , сусід обвинуваченого та його знайомий, в суді дав показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_10 . При цьому він підкреслив, що в момент дорожньо-транспортної пригоди він знаходився на передньому пасажирському сидінні в салоні автомобіля під керуванням обвинуваченого. Автомобіль рухався зі швидкістю приблизно 40 км/год. ближче до осьової лінії, яка була нанесена на проїжджій частині. В якусь мить він звернув увагу на те, що водій подав звуковий сигнал і тоді він побачив перед собою на відстані не більше 10 м від автомобіля потерпілого, який переходив проїжджу частину дороги і знаходився приблизно на відстані 1,5 м від правого бордюра, звідки він здійснював рух. В цей час, чи раніше потерпілого помітив водій, йому невідомо, але вважає, що водій його побачив раніше, оскільки подавав звуковий сигнал. На звуковий сигнал пішохід, не дивлячись на автомобіль, який подав звуковий сигнал, на якусь мить зупинився. Обвинувачений, продовжуючи рух, незначно збавивши швидкість, почав об`їжджати його, і в цей час потерпілий продовжив рух, зробивши приблизно два кроки. Внаслідок цього відбувся наїзд на нього автомобілем правою передньою частиною, від чого той впав на асфальт. Автомобіль після наїзду зразу ж зупинився і вони вийшли з нього. На місце пригоди кимсь була викликана карета швидкої медичної допомоги, якою потерпілий був доставлений до лікарні.
Свідок ОСОБА_12 в суді показав, що він працює водієм таксі і того дня (дати і часу не пам`ятає) він знаходився неподалік, не більше 50 м, від місця ДТП на протилежному боці вулиці і чув звук сигналу та шум шин від гальмування автомобіля і удар від зіткнення. Коли повернувся, то побачив, як з автомобіля падав потерпілий. Він зразу ж прийшов до місця пригоди і допомагав учасникам в проведенні його огляду. Дорожнє покриття було сухим, погода ясною. Самої пригоди, а також розташування учасників перед її виникненням він не бачив. Дорожньої розмітки на проїжджій частині в той час, коли сталася пригода, не було.
При огляді місця дорожньо-транспортної пригоди 6 жовтня 2015 року (том 1 а. п. 150-162) було встановлено місце пригоди, яке знаходиться на вулиці І. Мазепи (вул. Калініна), 51 в м. Полтаві, напрямок руху автомобіля, місце знаходження автомобіля після ДТП, а також сліди пошкодження на автомобілі та сліди крові. Зафіксовано також сліди гальмування правих коліс автомобіля «Chevrolet Aveo» д. н. з. НОМЕР_1 : початок в поперечному напрямку на відстані 4,2 м від правого краю дороги; довжина сліду 10,80 м; кінець сліду в поперечному напрямку 3,7 м від правого краю транспортного засобу та 9,6 м в повздовжньому від кута будинку № 51. Оглядом місця ДТП також встановлено відсутність дорожньої розмітки на проїжджій частині дороги по вулиці І. Мазепи та пішохідного переходу в місці виникнення ДТП.
Оцінюючи зміст протоколу огляду, суд враховує, що він відповідає вимогам статті 104 КПК України, оскільки в ньому у визначеній зазначеною нормою КПК зафіксовані відповідні дані та дії учасників слідчої дії по їх встановленню, які в повній мірі узгоджуються з іншими доказами по справі, в зв`язку з чим суд визнає його як належний та допустимий доказ по справі, не приймаючи при цьому до уваги твердження сторони захисту про невідповідність цього процесуального документу вимогам КПК, розцінюючи його як надумане. Цей висновок суду ґрунтується на тому, що всупереч твердженням сторони захисту в протоколі відображено учасників слідчої дії, яким роз`яснені їх процесуальні права, хід проведення огляду та зафіксовані його результати, відповідність дійсності їх стверджена підписами осіб, які приймали в цьому участь, в тому числі і обвинуваченого, який в суді не заперечував цього факту.
Із змісту протоколу не слідує, як про це стверджує сторона захисту, що огляд автомобіля було проведено з недотриманням вимог закону без згоди на це його власника, тобто обвинуваченого. Як вбачається з протоколу, проводився лише зовнішній огляд автомобіля, як учасника ДТП, та описувались наявні на ньому пошкодження, згоди для чого власника закон не передбачає. Крім того, суд враховує, що власник автомобіля при цьому був присутній і своєї незгоди на вчинення будь-яких дій з його автомобілем під час огляду місця ДТП не заявляв, оскільки в протоколі огляду, підписаному також і ним про це не зазначається, чого він не заперечував і в суді.
Надуманість цього твердження сторони захисту є очевидною, а тому суд до уваги його не приймає.
Із висновку судово-медичного експерта № 1892 від 26 січня 2016 року (т. 1 а. с. 167-168) слідує, що у потерпілого ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеню з переломом кісток черепу справа та переломами кісток лицевого скелету, забійною раною та саден шкіри голови, розриву правого ключично-акроміального зчленування, гематоми лівого колінного суглобу, які могли утворитись від дії тупих предметів, якими могли бути виступаючі частини транспортного засобу, який рухався, що могло мати місце при травмі пішохода з автомобілем, можливо в строк та при обставинах, вказаних вище, кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя.
Суд оцінює висновок судово-медичної експертизи, виходячи з вимог статей 101 та 102 КПК України, яким він повністю відповідає.
В зв`язку з цим суд розцінює як надумане та таке, що не ґрунтується на законі твердження сторони захисту про невідповідність висновку судово-медичної експертизи вимогам зазначених норм КПК України, які інтерпретуються нею в своєму уявленні і баченні безвідносно до змісту самого висновку та відповідності правилам проведення судово-медичних досліджень, які закріплені в відповідних нормативних актах і результати яких висвітлюються відповідно до норм КПК. Таких невідповідностей судом при дослідженні висновку судово-медичної експертизи не встановлено, а тому суд приймає висновок експертизи як належний та допустимий доказ по справі, відхиляючи при цьому клопотання сторони захисту не визнавати цей доказ по справі як належний та допустимий.
Під час проведення слідчого експерименту від 19 квітня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_9 перевірено та підтверджено їх показання на місці події, встановлено напрямок та швидкість руху потерпілого та автомобіля «Chevrolet Aveo» д. н. з. НОМЕР_1 на вказаній ділянці дороги в умовах вчинення кримінального правопорушення. При цьому експериментально було вирахувано час переміщення потерпілого по проїжджій частині дороги з моменту, коли він почав переходити проїзну частину. Встановлено, що на проїжджу частину потерпілий вийшов на відстані 9,1 м в повздовжньому напрямку від кута будинку № 51. З моменту виходу на проїжджу частину до моменту наїзду потерпілий подолав відстань 3,9 м; в повздовжньому напрямку місце наїзду знаходиться на відстані 9,1 м від будинку № 51. Місце зупинки потерпілого на проїжджій частині дороги знаходиться на відстані 2,0 м від правого краю дороги. Експериментально встановлено, що цю відстань потерпілий подолав за 3,96, 4,03 та 3,46 сек. Час зупинки його на дорозі перед наїздом експериментально визначений 4,0, 3,42 та 3,84 сек. Час руху потерпілого з моменту його продовження після зупинки і подолання відстані 1,9 м, де було здійснено наїзд на нього в експериментальному вимірі становить: 3,47, 3,61 та 3,56 сек.
При перевірці показань обвинуваченого, який брав участь у проведенні слідчого експерименту разом з потерпілим, встановлено місце наїзду на останнього, яке знаходиться на відстані 9,6 м в повздовжньому напрямку від кута будинку № 51 та 3,8 м від правого краю дороги по напрямку його руху. З його слів встановлено, що потерпілий в поле його зору під час керування ним автомобілем «Chevrolet Aveo» д. н. з. НОМЕР_1 потрапив тоді, коли знаходився на проїжджій частині на відстані 1,1 м від краю дороги. З цього місця останній розпочав рух по проїжджій частині, подолавши до зупинки на ній 1,3 м, де зупинився на певний проміжок часу і звідки продовжив рух до місця наїзду на нього. Експериментально встановлено, що відстань в 1,3 м потерпілий подолав за 2,26, 2,06 та 2,36 сек. Час, протягом якого після зупинки на проїжджій частині дороги стояв потерпілий експериментально становить 2,38, 2,58 та 2,75 сек., а час подолання потерпілим відстані 1,4 м, яку він пройшов після продовження руху на проїжджій частині до наїзду на нього автомобіля під керуванням обвинуваченого експериментально визначений в 1,69, 1,57 та 1,76 сек. (том 1 а. п. 170-177).
Вказані вихідні дані отримані за участю всіх учасників події, не спростовані стороною захисту, тому є достовірними та підлягають врахуванню. Протокол слідчого експерименту складений під час його проведення процесуально уповноваженою особою з зазначенням в ньому всіх реквізитів відповідно до вимог статей 104, 105 КПК України, в тому числі, мети проведення слідчого експерименту, застосування технічних засобів фіксації, тощо, підписаний всіма учасниками слідчої дії з долученням до нього фототаблиць та схеми, належним чином оформлених, що свідчить про його належність та допустимість, а не про фальсифікацію, як про це стверджує сторона захисту.
Суд приймає до уваги, що під час слідчого експерименту обвинувачений, якому на той час не була оголошена підозра, брав участь як учасник пригоди без визначення процесуального статусу, добровільно, що не суперечить вимогам ч. 3 ст. 240 КПК України, якою не встановлено вичерпного переліку осіб, які можуть бути залучені до проведення цієї слідчої дії, без попередження його про кримінальну відповідальність за статтями 384 та 385 КК України, тобто не під процесуальним примусом.
Крім того, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а не перевірки показань, про що, всупереч твердженню сторони захисту, зазначено в самому протоколі слідчого експерименту. Це, на думку суду, підтверджує можливість участі в проведенні слідчого експерименту не тільки учасників процесу, а й інших осіб, що можуть надати відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що повністю узгоджується з положеннями норми ч. 3 ст. 240 КПК України.
Виходячи з наведеного, суд констатує, що обвинувачений ОСОБА_9 для участі в проведенні слідчого експерименту, як учасник дорожньо-транспортної пригоди, був залучений у повній відповідності з вимогами КПК України, а тому не приймає до уваги твердження сторони захисту.
В протоколі слідчого експерименту та доданих до нього схемі і фототаблиці повно відображені хід його проведення та отримані при цьому результати, свідченням чому є наявність підписів на ньому всіх учасників слідчої дії, в тому числі і обвинуваченого, який результатів слідчого експерименту не тільки не спростовував, а, навпаки, підтвердив під час допиту його в суді.
В зв`язку з цим суд визнає протокол слідчого експерименту від 19 квітня 2016 року як належний та допустимий доказ, а клопотання сторони захисту про визнання його недопустимим як доказ, як надумане та таке, що суперечить дійсності.
Результати слідчого експерименту, які були отримані під час його проведення, були викладені слідчим, як вихідні дані, в постанові про призначення судово-автотехнічної експертизи від 2 червня 2016 року (том 1 а. п. 178), на вирішення якої були поставлені питання про наявність в діяннях учасників ДТП порушень вимог Правил дорожнього руху.
Суд зазначає, що постанова слідчим була винесена з дотриманням вимог статей 110 та 242 КПК України, а тому не приймає до уваги твердження сторони захисту про фальсифікацію відомостей слідчим при її винесенні та перевищення ним процесуальних повноважень при цьому, розцінюючи їх як надумані.
Відповідно до висновку автотехнічної експертизи № 184 від 8 червня 2016 року (т. 1 а. с. 180-183) в умовах даної події мінімальна швидкість руху автомобіля «Chevrolet Aveo» д. н. з. НОМЕР_1 під керуванням обвинуваченого ОСОБА_9 на момент початку гальмування визначається рівною 51.39-51.43-52.25-52.29 км/год.
У даній дорожній обстановці водій автомобіля «Chevrolet Aveo» д. н. з. НОМЕР_1 ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути вказаної ДТП.
У даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Chevrolet Aveo» д. н. з. НОМЕР_1 ОСОБА_9 вбачаються невідповідності з вимогами п. 12.3. Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної події.
Оцінюючи висновок експерта, суд виходить з того, що він в повній мірі відповідає вимогам статей 101 та 102 КПК України, оскільки містить в собі докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертну оцінку; обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання, інші відомості, яких вимагає Кримінально-процесуальний кодекс України. На цій підставі суд приймає до уваги як належний та допустимий доказ висновок експерта.
В зв`язку з цим суд розцінює як надумане та таке, що не ґрунтується ні на законі, ні на доказах твердження сторони захисту про невідповідність висновку судово-автотехнічної експертизи вимогам закону та даним, які були отримані під час досудового розслідування матеріалів кримінального провадження, а тому є недопустимим доказом, який не повинен прийматися судом до уваги.
Позицію сторони захисту про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_9 з огляду на порушення самим потерпілим вимог Правил, який нібито сам здійснив «набіг» на автомобіль, яким керував обвинувачений, виходячи з обставин виникнення дорожньо-транспортної пригоди, віку потерпілого та інших об`єктивних даних, суд не оцінює, виходячи з очевидності її надуманості.
Водночас, і сам обвинувачений у своїх показаннях суду не заперечував, що під час руху безпосередньо перед виникненням дорожньо-транспортної пригоди, він розмовляв з пасажирами, які знаходились в салоні його автомобіля, слухав музику, тобто відволікався, хоча зважаючи на незначний досвід керування транспортними засобами та інтенсивність руху на вказаній ділянці дороги в місті зобов`язаний бути особливо уважним.
При цьому суд виходить із установленого судово-автотехнічною експертизою порушення ОСОБА_9 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди у сукупності з визначеними Правилами обов`язками водія, зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (підпункт «б» п. 2.3 Правил). Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків (п.1.5. Правил). Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним (п.12.1 Правил).
Стороною захисту для приєднання до матеріалів кримінального провадження надісланий висновок судової авто технічної експертизи від 8 липня 2016 року, який було отримано захисником за його заявою всупереч вимогам КПК України, без розкриття цього доказу стороні обвинувачення та з недотримання порядку призначення та проведення судових експертиз. В зв`язку з цим судом при заявленні стороною захисту клопотання про приєднання цього висновку як доказу по матеріалах кримінального провадження в суді було відмовлено. Тому суд відповідно до вимог КПК України не оцінює його як доказ по справі, оскільки він не є належним та допустимим.
Оцінюючи зібрані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки руху, що безпосередньо спричинило потерпілому ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд не знаходить.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Виходячи з загальних засад призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, особу обвинуваченого, який вперше вчинив кримінальне правопорушення та притягується до кримінальної відповідальності, ніде не працює, не одружений, на спеціальних обліках не перебуває, його ставлення до скоєного, поведінку як до скоєння злочину, так і після цього, характеристику його особи, наявність обставин, що обтяжують покарання та відсутність тих, які його пом`якшують.
Водночас, судом враховуються і конкретні обставини справи, зокрема вчинення кримінального правопорушення в денний час доби, в умовах достатньої видимості, хоча і за наявності віктимної поведінки самого потерпілого, який всупереч пп. «г» п. 4.14 Правил переходив проїзну частину поза пішохідним переходом.
Однак, поза увагою суду не може залишитись те, що обвинувачений, заподіявши потерпілому - чоловікові похилого віку, тяжку травму, не розкаявся в цьому, не здійснив добровільного відшкодування завданих злочином збитків, а також категоричне наполягання потерпілого на суворому покаранні та його реальному відбуванні обвинуваченим.
Сукупність указаних обставин дає суду підстави вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів не можливе без його ізоляції від суспільства, однак рахує за необхідне і достатнє застосувати до нього покарання у виді позбавлення волі на рівні близькому до мінімальної межі санкції інкримінованої статті з позбавленням права керувати транспортними засобами на максимальний строк.
В зв`язку з тим, що обвинувачений засуджується до позбавлення волі, яке має відбувати реально, суд, зважаючи на тяжкість вчиненого злочину, поведінку обвинуваченого, який не визнав вини, не розкаявся у вчиненому та не зробив будь-яких висновків щодо намірів свого виправлення та відшкодування заподіяної шкоди, з метою уникнення ризиків, передбачених статтею 177 КПК України та виконання покарання, призначене за цим вироком, вважає за необхідне обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Вирішуючи заявлений потерпілим цивільний позов до обвинуваченого, суд виходить із обов`язкової для врахування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-2808цс16 від 20 січня 2016 року, згідно з якою право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором. Це пов`язано з тим, що внаслідок ДТП виникає два види зобов`язань, які не виключають одне одного: деліктне (зобов`язання щодо заподіяння шкоди) між винуватцем і потерпілим та договірне між потерпілим і страховою компанією, що застрахувала відповідальність винуватця. Водночас, заподіювач шкоди може пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, із якою він уклав договір.
Матеріальна шкода на суму 9395,06 грн. документально підтверджена відповідною медичною документацією та чеками на ліки (том 1 а. п. 13-15), тому є доведеною повністю.
Судовий збір в розмірі 450 грн. за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, сплату якого потерпілому було відстрочено до завершення розгляду матеріалів кримінального провадження, підлягає стягненню із обвинуваченого на користь держави.
Судові витрати у справі за проведення судової експертизи підлягають стягненню із обвинуваченого на користь держави, оскільки мають значення для справи та підтверджені відповідними розрахунками їх вартості (том 1 а. п. 179).
Речових доказів по матеріалах кримінального провадження немає.
Керуючись статтями 373 та 374 КПК України, суд,
ОСОБА_9 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Строк відбування покарання рахувати з 8 лютого 2017 року.
До набрання вироком законної сили обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту негайно в залі суду.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому термін його попереднього ув`язнення по цій справі у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 8 лютого 2017 року до набрання вироком законної сили.
Стягнути з обвинуваченого на користь держави 527,76 грн. судових витрат та 450 грн. судового збору за подачу потерпілим позовної заяви про відшкодування моральної шкоди.
Вирок може бути оскаржений в Апеляційний суд Полтавської області через Октябрський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити обвинуваченому та його захиснику права: подати клопотання про помилування, ознайомитись із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, заявити клопотання про доставку обвинуваченого в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Копії вироку негайно вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_1