Справа №489/3265/16-к 27.07.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/555/17 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 4 травня 2016 року за № 0002354, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2017 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, який має неповну середню освіту, одруженого, офіційне непрацюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого.
Просить вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 190 КК України та призначити більш м`яке покарання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Вирішення питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.
Вважає, що під час розгляду справи та постановления вироку суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового слідства, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, в силу чого, на переконання апелянта, його дії не вірно кваліфіковано судом за ч. 2 ст. 186 КК України.

Стверджує, що його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

Вказує, що мобільним телефоном потерпілого, виходячи з його показань та показань потерпілого, він заволодів не шляхом ривку, а шляхом передачі телефона йому потерпілим.

Також вказує, що ніяких погроз він не використовував.

На переконання апелянта, неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення і застосування статті закону України про кримінальну відповідальність, призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого.

Зазначає, що при призначенні покарання суд не взяв до уваги таку обставину, що пом`якшує покарання, як відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди потерпілим від злочину.

Також, як стверджує апелянт, суд не визнав обставинами, які пом`якшують покарання: визнання ним в повному обсязі вини у скоєному злочині під час досудового слідства і судового розгляду; підтвердження усіх обставини, які були встановлені досудовим слідством, пов`язаних із скоєним ним злочином; щире розкаяння; неодноразове наголошування на тому, що дуже жалкує та винить себе в тому, що ним було вчинено.

Вказує, що працює пекарем на Жовтневому хлібзаводі, а з 28 травня 2017 року офіційно оформлений.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
За вироком ОСОБА_6 визнано винним у тому, що 4 травня 2016 року, близько 13 год. 55 хв. він, знаходячись в другому під`їзді будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, діючи повторно, відкрито, шляхом ривка заволодів мобільним телефоном марки «Самсунг» вартістю 3898,92 грн., на якому було встановлено захисне скло вартістю 138,89 грн., силіконовий чехол вартістю 128 грн., карта пам`яті вартістю 98 грн., належний ОСОБА_8 , який знаходився в користуванні малолітнього ОСОБА_9 , чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 4263,81 грн., після чого з викраденим майном з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційний скарзі, думку прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненого повторно за наведених у вироку обставин підтверджуються дослідженими в суді доказами.
Так, обвинувачений будучи допитаним судом показав, що весною 2016 р., знаходячись біля школи № 28 побачив двох школярів, один з яких тримав мобільний телефон. Вони направлялись в сторону будинків по вул. Чайковського, він прослідував за ними. Дочекавшись коли хлопець з мобільним телефоном пішов у під`їзд, він зайшов за ним. В під`їзді він підійшов до хлопця та наказав віддати йому телефон. Хлопець дістав телефон з карману та віддав йому телефон. Після того він пішов з під`їзду та втік. Телефон заклав до ломбарду, в подальшому його викупив та перепродав.
Як слідує із показь потерпілого ОСОБА_8 , йому зі слів сина відомо, що у травні 2016 р. син йшов додому після школи. Обвинувачений чекав на нього в кущах біля будинку. Коли син зайшов в під`їзд, в якому було темно та не дійшовши до першого поверху до нього підійшов обвинувачений та сказав віддати телефон. Він злякавшись віддав телефон, після чого обвинувачений втік.
Виходячи з даних протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 4 травня 2016 року, ОСОБА_8 заявив про те, що 4 травня 2016 року, близько 13 год. 15 хв. 13 год. 20 хв. невідома особа в під`їзді № 2 буд. АДРЕСА_2 , відкрито заволоділа мобільним телефоном, вартістю 4500 грн., що знаходився в користуванні його малолітнього сина ОСОБА_10 , 2006 року народження.
Згідно даним чеку магазину «Кібернетики», вартість мобільного телефону Самсунг - 3898,92 грн., захисного скла - 138,89 грн., силіконового чехла - 128 грн., карти пам`яті - 98 грн.
Як слідує із даних заяви ОСОБА_11 від 7 червня 2016 року, він добровільно видав працівникам поліції мобільний телефон «Самсунг Гранд Прайм», в зв`язку з тим, що вказаний телефон є предметом злочину.
Виходячи з даних протоколу огляду предмету від 7 червня 2016 року, в приміщенні кабінету № 103 Ленінського ВП ГУ НП в Миколаївській області оглянуто мобільний телефон «Самсунг G531Н Гелексі Гранд Прайм» ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , який зі слів ОСОБА_11 він придбав у чоловіка на ім`я ОСОБА_12 .

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про вчинення ОСОБА_6 відкритого викрадення чужого майна (грабежу), повторно.
Є безпідставними твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 190 КК України, як шахрайство, так як встановлені судом обставини свідчать про вчинення обвинуваченим саме грабежу. Так, потерпілий не добровільно передав обвинуваченому мобільний телефон, а на вимогу останнього та злякавшись обвинуваченого. Дії обвинуваченого по відношенню до малолітнього потерпілого, які раніше не були знайомі, не носили характер обману або зловживання довірою, а містили беззаперечну вимогу передати мобільний телефон. Спосіб, місце та умови заволодіння мобільним телефоном також вказують на викрадення цього майна саме шляхом грабежу, а не шляхом шахрайства.
Посилання апелянта на відсутність з його боку погроз при заволодіння мобільним телефоном у малолітнього потерпілого, є такими, що не заслуговують на увагу, так як ці дії не інкриміновані йому.
За наведеного апеляційний суд вважає, що всі зазначені вище докази вірно оцінені судом першої інстанції за правилами ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку щодо визнання обвинуваченого ОСОБА_6 винним у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненого повторно, а тому і в цій частині твердження обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі є безпідставними.

Дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.
Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи тощо.

Що стосується покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то воно призначене у найменшій розмірі, визначеного санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, сукупності усіх обставин, що характеризують даний злочини, який є умисним корисливим, особистості обвинуваченого, який раніше засуджувався за злочини проти власності, двічі відбував реальне покарання, проте належних висновків для себе не зробив та знову вчинив аналогічний злочин, обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття, обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину щодо малолітнього.
Зваживши на зазначене, суд дійшов вірного висновку, що такі дії свідчить про його небажання стати на шлях виправлення після звільнення з кримінально-виконавчої установи, про схильність до продовження злочинної діяльності і, відповідно, про необхідність ізоляції ОСОБА_6 від суспільства.

З урахуванням кількості попередніх судимостей, відсутності обставин, які б істотно знижували суспільну небезпеку особи обвинуваченого, схильного до продовження злочинної діяльності, призначення йому покарання менш суворого, ніж визначив суд першої інстанції, суперечить засадам ст. 50, 65 КК України.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 висунув вимогу про призначення менш суворого покарання в разі перекваліфікації його дій на ч. 1 ст. 190 КК України. Однак, оскільки дані доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, доводи в частині призначення більш м`якого покарання за санкцією ч. 1 ст. 190 КК України, не підлягають розгляду.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, мобільний телефон повернуто потерпілому співробітниками поліції.
За такого, є необґрунтованими доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо безпідставного не врахування судом відшкодування потерпілому шкоди, як обставини, яка пом`якшує покарання.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 відносно того, що суд не визнав обставини, які пом`якшують покарання, а саме, визнання ним в повному обсязі вини у скоєному злочині під час досудового слідства і судового розгляду; підтвердження усіх обставини, які були встановлені досудовим слідством, пов`язаних із скоєним ним злочином; щире розкаяння; неодноразове наголошення на тому, що дуже жалкує та винить себе в тому, що ним було вчинено, є також безпідставними, оскільки судом враховані всі обставини, у тому числі щире каяття обвинуваченого, та призначено найменше покарання визначене санкцією частини статті за якою кваліфіковано його дії.

Підстав для застосування положень ст. 69 КК України, про що просить апелянт, у тому числі із урахуванням працевлаштування обвинуваченого, суд апеляційної інстанції не знаходить, так як обставини, що пом`якшують покарання, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, у тому числі з урахуванням особи винного.

Враховуючи наведене є безпідставними твердження апелянта в апеляційній скарзі, що призначене йому покарання є таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та його особі обвинуваченого.
Враховуючи зазначене вище, підстав для зміни вироку, а відтак, і для задоволення апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 , не вбачає суд апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: