Дата документу Справа № 2108/3325/2012
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/711/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № № 2108/3325/2012 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

засудженої ОСОБА_8 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_9 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Голопристанським районним судом Херсонської області, матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженої ОСОБА_8 на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:
ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року відмовлено в задоволені клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання в порядку ст. 81 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженої вироком Голопристанського районного суду від 21.05.2013 року за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 311, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 70 КК України.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених засудженою злочинів, дійшов до висновку, що клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженої ОСОБА_8 не містить доказів того, що остання довела сумлінною поведінкою та ставленням до праці своє виправлення і перевиховання, та за час відбування покарання у неї відбувся процес позитивних змін, які створюють у неї готовність до самокерованої правослухняної поведінки, тому вона не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник вважає ухвалу суду незаконною, оскільки повторне поміщення до місць несвободи особи, яка своєю зразковою поведінкою та сумлінним ставленням до праці довела своє виправлення та була звільнена, є грубим порушенням права на свободу та особисту недоторканність та принципу правової визначеності, передбачених Конвенцією захисту прав та основоположних свобод. Вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог закону та безпідставно не звільнив засуджену від подальшого відбування покарання у відповідності до обставин, встановлених під час відбування покарання на тимчасово окупованій території України.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу районного суду та постановити нову ухвалу про задоволення клопотання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника та засуджену, які просили задовольнити апеляційну скаргу; прокурорів, які не підтримали апеляційну скаргу та просили ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженої ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 відбувала покарання за вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.05.2013 року у Сніжнянській виправній колонії №127, яка на теперішній час знаходиться на неконтрольованій території Донецької області.
Сторона захисту посилається на те, що постановою Харцизького міжрайонного суду від 18 березня 2016 року засуджена була звільнена від відбування призначеного їй покарання за вищеозначеним вироком і зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території України визнаються акти незаконних органів (посадових осіб), створених на тимчасово окупованій території з метою, зокрема, захисту прав і свобод громадян України.
Однак, таке твердження захисника ОСОБА_9 є безпідставним.

Так, стаття 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року (з подальшими змінами) містить наступний зміст:

Стаття 9. Незаконні органи, їх посадові та службові особи
1. Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
2. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
3. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
4. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
Отже, про визнання актів незаконних органів (посадових осіб), створених на тимчасово окупованій території у тексті даного закону не йдеться, і тому постанова Харцизького міжрайонного суду від 18 березня 2016 року про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання за вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.05.2013 року є недійсною і не створює ніяких правових наслідків.

Що ж стосується законності оскаржуваної ухвали про відмову в задоволені клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженої ОСОБА_8 , колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким" рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно-корисної праці.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, надана характеристика з місця проживання має загальний характер, не відображає позитивних змін в поведінці та особистості засудженої, які б дали підстави вважати, що остання стала на шлях виправлення, не свідчить про сумлінну поведінку засудженої під час відбування покарання та про її сумлінне ставлення до праці саме в цей час. Знаходження засудженої ОСОБА_8 у розшуку, наявність ухвал про привід, ставлять під сумнів знаходження ОСОБА_8 за зазначеним нею місцем проживання, її працевлаштування та позитивні характеристики, зазначені головою правління СТ «Кварц» та довідка про не перебування на обліку лікаря-нарколога не свідчить про те, що засуджена дійсно стала на шлях виправлення.

Крім того, нез`явлення засудженої до Голопристанського районного суду Херсонської області протягом значного періоду часу під час розгляду клопотання заступника керівника Новокаховської місцевої прокуратури про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, постановлення судом ухвали про розшук ОСОБА_8 , неодноразового застосування судом щодо неї приводу, також свідчать про невиконання ОСОБА_8 рішень суду, невиконання нею обов`язку з`являтися до суду не свідчить про її сумлінну поведінку та ставлення до праці, її виправлення та перевиховання, каяття у скоєному злочині, зміну поведінки та особистості, які дали б підстави вважати про спроможність засудженої свідомо дотримуватись соціальних норм життя та відсутність установок на повернення до злочинної діяльності.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженої ОСОБА_8 не містить доказів того, що остання довела сумлінною поведінкою та ставленням до праці своє виправлення і перевиховання, та за час відбування покарання у неї відбувся процес позитивних змін, які створюють у неї готовність до самокерованої правослухняної поведінки, тому вона не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги статті 81 КК України носять імперативний характер і застосовуються виключно щодо осіб, які відбувають покарання у відповідних установах.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року, якою відмовлено в задоволені клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання в порядку ст. 81 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженої вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.05.2013 року за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 311, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 70 КК України залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4