АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/1555/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 185, ч.3, КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їхніх захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0013443 за апеляційними скаргами заступника прокурора міста Києва ОСОБА_11 та захисника адвоката ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 1 липня 2016 року, яким

ОСОБА_13 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, українець, громадянин України, із середньою спеціальною освітою, не працює, одружений, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 , раніше засуджений 29 червня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва за ч.3 ст. 185 та ч.1 ст. 309 КК України до позбавлення волі строком на три роки, звільнений 28 березня 2012 року з Бориспільської ВК-119 на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області із застосуванням ст. 81 КК України на не відбутий строк покарання шість місяців 4 дні;
ОСОБА_14 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Києві, українець, громадянин України, із середньою освітою, офіційно не працює, не одружений, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_2 , не судимий,

засуджені за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на три роки, кожен із них, та за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки, кожен із них.

В силу ст. 70 КК України остаточно покарання визначено шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на чотири роки кожному з них.

ОСОБА_7 , на підставі ст. ст. 75 та 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, покладенням на нього певних обов`язків, іспитовим строком три роки.

За вироком із них в рівних долях присуджено стягнути заподіяну матеріальну шкоду на користь потерпілих ОСОБА_15 по вісім тисяч п`ятсот гривень з кожного; ОСОБА_16 по вісім тисяч з кожного, а також процесуальні витрати на проведення експертиз по чотириста дев`яносто одній гривні 04 коп. з кожного, а також вирішено долю речових доказів.

Справу розглянуто із застосуванням положень ст. 349 КПК України.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційні скарги, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджені за таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в тому числі з невстановленою особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, вчинене, за вироком, приблизно о 125 годині 28 квітня 2015 року з коридору загального користування, розташованого на 4 поверсі будинку АДРЕСА_3 , де вони таємно заволоділи майном ОСОБА_16 на загальну суму 20 000 гривень, а також за таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в тому числі з невстановленою особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, вчинене, за вироком,в період з 9 по 11 травня 2015 року, з проникненням до квартири АДРЕСА_4 , звідки вони викрали майно ОСОБА_15 на загальну суму 22 000 гривень.

В апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва ОСОБА_11 не піддає сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони описані у вироку та юридичної кваліфікації скоєного ОСОБА_7 за ч. ч. 2 та 3 ст. 185 КК України, але вважає призначене цьому обвинуваченому покарання, зі звільненням від його відбування явно несправедливим внаслідок надмірної м`якості, визнаючи за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання винятково пов`язане з його реальним відбуванням з ізоляцією від суспільства.

На обґрунтування прокурор посилається на конкретні обставини вчинення двох кримінальних правопорушень, які, як і сам цей обвинувачений, характеризуються підвищеним ступенем суспільної небезпечності, акцентує увагу на притягнення його до кримінальної відповідальності раніше за вчинення аналогічного корисливого злочину, а також на не усвідомлення ним своєї провини після звільнення від відбування покарання у місцях позбавлення волі, зауважує цей апелянт також, що сімейне становище та стан здоров`я ОСОБА_7 не завадили йому вчинити два нові кримінальні правопорушення і на цих підставах просить вирок відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, за яким визначити йому за ч. ч. 2 та 3 КК України і за їх сукупністю покарання таке ж за розміром, як визначив суд першої інстанції, але без звільнення його від відбування цього покарання з випробуванням, а у виді реального позбавлення волі.

Захисник адвокат ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_8 також не піддає сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, як вони встановлені вироком та юридичної кваліфікації скоєного його підзахисним за ч. ч. 2 та 3 ст. 185 КК України.

Водночас, посилаючись на відсутність у ОСОБА_8 судимості, повне визнання ним своєї провини, вважає, що суду належало звільнити цього обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням і на цих підставах просить відповідно змінити вирок, застосувавши до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора та проти задоволення апеляційних вимог захисника, захисників та обвинувачених, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши докази у визначених межах, в тому числі і додатково надані в апеляційне засідання матеріали, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченим, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження та додатково наданими відомостями, судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за описаних у вироку обставин кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 та ч.3 ст. 185 КК України були отримані в порядку застосування положень ст. 349 КПК України. Порушень процедури застосування вказаної правової норми не виявлено і скарг на такі порушення в апеляційному засіданні ніхто не заявляв, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів вказані висновки не досліджує, не аналізує та не оцінює, погоджуючись із ними.

Що стосується доводів апелянтів про несправедливість призначеного винуватцям покарання, а саме - міркування прокурора про необґрунтоване звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та позицію захисника про необхідність звільнити від покарання з випробуванням ОСОБА_8 , то,вирішуючи згадані питання, суд першої інстанції, і це прямо вказано у вироку, взяв до уваги щодо ОСОБА_7 тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, одне з яких відноситься до категорії тяжких, відомості про його особу, а саме наявність судимості, те, що він не працює, одружений та не перебуває на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів, відсутність обставин, що обтяжували б покарання та наявність обставини, що, в силу ст. 66 КК України, його пом`якшує, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів.

Саме на цих підставах, а також з урахуванням стану здоров`я цього обвинуваченого та його сімейного стану суд і дійшов висновку про можливість ефективного виховного впливу на ОСОБА_7 , досягнення мети його виправлення та упередження вчинення нових злочинів в умовах звільнення від відбування покарання з випробуванням в порядку ст. ст. 75 і 76 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор слушно посилається на те, що метою покарання є не тільки виправлення винуватця та упередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним самим, так й іншими особами, але і кара за скоєне, коли він повинен в повній мірі відчути та зрозуміти наслідки його кримінально-караних дій, як і посилання на підвищену суспільну небезпечність як самих вчинених двох корисливих злочинів, в тому числі на досить значні суми, але й самого винуватця, який ці нові злочини вчинив в період не знятої та не погашеної встановленим порядком судимості за попереднім вироком, коли він відбував реальне покарання у виді позбавлення волі і це не зупинило його від продовження злочинних дій.

Втім, аналізуючи позицію цього апелянта, судова колегія визнає, що він залишив поза увагою істотні обставини кримінального провадження, які впливають на вирішення питання про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з покладенням на нього певних обов`язків.

У цьому конкретному випадку суд обґрунтовано послався на наявність обставин, які істотно знижують ступінь суспільної небезпечності особи вказаного обвинуваченого та повинні бути визнані пом`якшуючими в значенні ст. 66 КК України, тобто щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, які виразилися, про що суд у вироку прямо не вказав, не лише у визнанні своєї провини, усвідомленні її та висловлюваннях каяття, але і в частковому, хоч і порівняно невеликому, добровільному відшкодуванні заподіяної потерпілим шкоди.

Не взяв до уваги цей апелянт також і те, що ОСОБА_7 протягом тривалого часу після скоєного, більш ніж один рік 9 місяців до цього дня, добросовісно виконував покладені на нього обраним запобіжним заходом у виді домашнього арешту обов`язки, прибував за викликом до органів досудового розслідування і суду, жодних правопорушень не вчинив, працевлаштувався, не перебуває на спеціальному обліку у лікарів-наркологів, пройшовши курс відповідного лікування, хоча раніше і перебував на такому обліку, має сім`ю та утримує дружину і малолітню дитину, що підтверджено і наданою в апеляційне засідання довідкою від сусідів, завіреною майстром житлово-комунальної служби.

Вказані обставини в їх сукупності, на переконання судової колегії прямо вказують на щирість ОСОБА_7 в його запевненнях щодо відмови від антисоціального способу життя і намірів продовжити нормальне життя в суспільстві та прискорити відшкодування заподіяної потерпілим шкоди, а тому колегія суддів визнає, що рішення суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього певних обов`язків, також і з огляду на тяжкий стан здоров`я обвинуваченого і потребу систематичного проходити курс лікування від захворювань, є правильним, а відтак залишає апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

При цьому береться до уваги також і письмово висловлена позиція потерпілої ОСОБА_16 при призначення покарання з випробуванням за умови поетапного відшкодування заподіяної шкоди.

Що стосується міри покарання, призначеної ОСОБА_8 , справедливість якої оскаржена його захисником, то при вирішенні цього питання суд першої інстанції взяв до уваги вчинення ним двох злочинів, один з яких відноситься до категорії тяжких, особу обвинуваченого, який не працює, одружений, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів, обставини, які обтяжували б покарання не встановлені, а обставиною, що його пом`якшує суд обґрунтовано визнав щире каяття.

Втім, колегія суддів, при вирішенні апеляційних вимог захисника бере до уваги також і те, що за вироком суду щодо ОСОБА_8 було залишено до набрання чинності цим вироком запобіжний захід у виді домашнього арешту, але на час апеляційного розгляду він перебуває у попередньому ув`язненні у зв`язку з іншим кримінальним провадженням і вже зі вказаної підстави не може визнати можливим звільнення цього обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, а тому залишає апеляційні вимоги захисника без задоволення, не зважаючи на те, що суд в мотивувальній частині помилково вказав на наявність у ОСОБА_8 в минулому судимості, відомостей про яку в матеріалах кримінального провадження насправді нема.

Таким чином, не знаходячи достатніх приводів та підстав для задоволення апеляційних скарг, судова колегія, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_11 та захисника - адвоката ОСОБА_12 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 1 липня 2016 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а ОСОБА_8 , оскільки він утримується під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: