Ухвала
іменем україни
13 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі за участю прокурора захисника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження в режимі відеоконференції за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 17 січня 2017 року про повернення його апеляційної скарги на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року щодо ОСОБА_8
в с т а н о в и л а
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року ОСОБА_8 засуджено за частинами 2, 3 ст. 185 КК із застосуванням частин 1, 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, у тому числі, за злочин вчинений 12 червня 2014 року відносно ОСОБА_9 за попередньою змовою із ОСОБА_7 .
Не погоджуючись з вказаним вироком,адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою на це рішення, в якій порушив питання про виключення з нього твердження про те, що ОСОБА_8 12 червня 2014 року викрав акумуляторні батареї за попередньою змовою із ОСОБА_7 .
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 17 січня 2017 року адвокату ОСОБА_10 повернуто його апеляційну скаргу на підставі п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК, у зв`язку із тим, що вона подана особою, яка не мала права подавати апеляційну скаргу.
Апеляційний суд виходив із того, що відповідно до вичерпного переліку осіб, які мають право на апеляційне оскарження вироків визначеному у ч. 1 ст. 393 КПК, ОСОБА_7 та його адвокат не наділені правом на оскарження вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_7 в даному кримінальному провадженні до кримінальної відповідальності не притягувався і не засуджувався.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_6 посилається на незаконність ухвали апеляційного суду у зв`язку з чим порушує питання про її скасування та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Вказує на те, що рішення апеляційного суду про повернення його апеляційної скарги суперечить правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 03 березня 2016 року, згідно якої «інші особи, незалежно від того, чи брала дана особа участь у судовому розгляді» мають право на оскарження вироків, якщо це рішення прямо зачіпає їх права та інтереси. Стверджує, що оскаржуваний вирок торкає права та інтереси ОСОБА_7 , оскільки набувши преюдиційного значення, він був використаний в іншій кримінальній справі щодо останнього, як доказ його вини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку касаційної скарги, думку прокурора, яка частково підтримала скаргу захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції Українивизначає одну з основних засад судочинства забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.
Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Стаття 55 Конституції Українивизначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
З цього приводу Конституційний Суд України у Рішенні від 25 грудня 1997 року N 9-зп зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободи громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції Українине може бути обмежене.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України «положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, слід розуміти так, що апеляційному оскарженню підлягають судові рішення за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом» (абзац 7 п. п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року N 3-рп у справі про апеляційне оскарження ухвал суду).
Відповідно до вимог ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ст. 7 КПК зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права.
У силу статей 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини» як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави - учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини).
Стаття 393 КПК містить перелік суб`єктів оскарження за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів.
З цього приводу Верховний Суд України висловив свою позицію у постанові від 03 березня 2016 року № 347 кс 15 щодо оскарження судового рішення особами, які хоч і не брали участь у судовому розгляді, але у судовому рішенні констатувалася їх співучасть у вчиненому злочині, або таку особу є можливість ідентифікувати, оскільки дані щодо неї покладені в основу судового рішення.
Таким чином, враховуючи те, що у вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року відносно ОСОБА_8 прямо зазначено про доведення його винуватості у вчиненні злочину 12 червня 2014 року відносно ОСОБА_9 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , суд першої інстанції фактично зробив висновок про винуватість останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
За таких обставиночевидним є те, що адвокат ОСОБА_6 , хоча і не був визнаний учасником кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , проте вправі захищати інтереси свого підзахисного ОСОБА_7 , прав та свобод, якого стосується вирок у даному провадженні, шляхом звернення до апеляційної інстанції з його оскарженням.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у даному конкретному випадку, судом апеляційної інстанції було обмежено право на доступ до правосуддя громадянина ОСОБА_7 , який за допомогою свого захисника адвоката ОСОБА_6 звернувся з метою захисту своїх прав та свобод.
Зазначене порушення є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, передбаченому у ч. 1 ст. 412 КПК, оскільки воно перешкодило суду належним чином забезпечити права та законні інтереси учасників кримінального провадження й ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
З огляду на викладене, ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати на підставі п. 1 ч. 1ст. 438 КПК та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції під час якого слід урахувати наведене та ухвалити законне, обґрунтоване і умотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 17 січня 2017 року про повернення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3