Дата документу Справа № 310/8204/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/674/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/8204/16-к
Категорія: ст.286 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004578, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ташкент Узбекистан, громадянина України, з професійно - технічною освітою, не працюючого, який мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 січня 2017 року /а.п.115-117/ з апеляційною скаргою звернувся процесуальний прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 /а.п.123-125/, в якій просить вирок суду змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в мотивувальній частині вироку врахувати, у відповідності до ст.67 КК України обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку, виключити з мотивувальної та резолютивної частин посилання суду на ч.4 ст.70 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор послався на наступні обставини:

- з досліджених у судовому засіданні матеріалів встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже є особою похилого віку, однак при призначенні покарання судом першої інстанції у мотивувальній частині вироку взагалі не врахована така обтяжуюча обставина, як вчинення злочину щодо особи похилого віку.

- згідно абзацу другого частини 23 Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» - коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. За таких обставин судом першої інстанції при винесенні вироку в мотивувальній та резолютивній частинах хибно застосовано ч.4 ст.70 КК України, що у відповідності до п.2 ч.1 ст.413 КПК України є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Зазначеним вироком ОСОБА_8 визнати винним та засуджено за ч.2 ст.286 КК України до чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. На підставі ч.4 ст.70 КК України не відбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2016 року у виді одного року шести місяців обмеження волі з іспитовим строком на один рік постановлено виконувати самостійно.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати на суму 3649,32 гривень, на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування майнової шкоди 22126 гривень, в рахунок моральної шкоди 80000 гривень, в іншій частині позову відмовлено.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 не обирався.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

У вироку також зазначено, що ОСОБА_8 раніше судимий:

- 26.03.1998 року Бердянським міським судом Запорізької області за ч.2 ст.140 КК України (1960 р.), до 2 років виправних робіт з утриманням 20 % заробітку;

- 19.01.1999 року Бердянським міським судом Запорізької області за ч.2 ст.141, 43 КК України (1960 р.) до 2 років позбавлення волі. Звільнений 09.11.2000 року по відбуттю строку покарання;

- 21.10.2016 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, 75, 76 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік, покарання не відбув.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора на підтримання апеляційної скарги, потерпілу, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Суд першої інстанції визнав обвинуваченого винним та засудив за вчинення кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку:

18.09.2016 р. приблизно о 09 годині, в світлу пору доби, в м. Бердянську Запорізької області, водій ОСОБА_8 , в порушення вимог пункту 12.4 та підпункту б) пункту 12.9 Правил дорожнього руху України, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною по вул. Мелітопольське шосе з боку вул. Вроцлавської в напрямку вул. Промислової зі швидкістю 87,1-90,9 км/год, перевищуючи максимально дозволену швидкість.

В цей же час, попереду водія ОСОБА_8 , у попутному з ним напрямку біля правого краю проїзної частини, керуючи велосипедом типу 113- 322 «Аист», рухався велосипедист ОСОБА_10 .

Під час руху в районі будинку №106 вул. Мелітопольське шосе, водій ОСОБА_8 , мав об`єктивну можливість виявити велосипедиста ОСОБА_10 , та своєчасно вжити заходів для зменшення швидкості керованого ним транспортного засобу до швидкості перешкоди (велосипеда), щоб уникнути наїзду на велосипедиста при виявленні останнього на своїй смузі руху.

Порушивши вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_8 не вжив заходів для зменшення швидкості свого руху або безпечного об`їзду велосипедиста ОСОБА_10 та скоїв наїзд на нього.

В результаті наїзду велосипедист ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, з якими його було доставлено до КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання», де 29.09.2016 від отриманих тілесних ушкоджень настала його смерть.

Невідповідність дій водія ОСОБА_8 вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, з технічної точки зору, перебуває в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, де зазначено:

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Висновки суду першої інстанції про винність обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, а також правильність кваліфікації його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, згідно до вказаних вимог закону, апеляційним судом не перевіряються.

Не оскаржується вирок і в частині призначеного обвинуваченому покарання, яке відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, то вони заслуговують на увагу лише в частині посилання суду на ч.4 ст.70 КК України.

Не врахування судом при призначенні обвинуваченому покарання такої обставини, як вчинення злочину щодо особи похилого віку, яка обтяжує покарання, то колегія суддів погоджується з таким рішенням, виходячи з того, що злочин був вчинений з необережності. Крім того, доводи апеляційної скарги в цій частині не узгоджуються з її вимогами і не впливають на призначене обвинуваченому покарання.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у п.23 постанови Пленуму за №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням по попередньому вироку, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_8 був засуджений за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, 75, 76 КК України до одного року шести місяців обмеження волі зі звільненням від відбування цього покарання з випробуванням, новий злочин вчинив 18 вересня 2016 року, за який йому призначено покарання, яке належить відбувати реально. Отже, послання суду у вироку на ч.4 ст.70 КК України є помилковим, у зв`язку з чим, вирок суду в цій частині підлягає зміні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 січня 2017 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , змінити.

Виключити з вироку посилання суду на ч.4 ст.70 КК України і зазначити про виконання вироку по кримінальному провадженню та вироку Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.10.2016 року кожного самостійно.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з дня її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4