АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-п/796/660/2016
Категорія: підсудність Доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 грудня 2016 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,,

при секретарі - ОСОБА_4 ,

за участю представника Міністерства юстиції України ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в розташуванні суду подання Міністерства юстиції України щодо визначення підсудності вирішення питання про знищення речових доказів у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 , -

в с т а н о в и л а :
До Апеляційного суду міста Києва надійшло подання Міністерства юстиції України щодо визначення підсудності вирішення питання про знищення речових доказів у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 .

Як видно з подання та долучених до нього матеріалів, 25 жовтня 2013 року Сімоновський районний суд міста Москви Російської Федерації ухвалив вирок, яким визнав ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина РФ, винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 30 та п. «б» ч.2 ст. 2281 КК РФ (в редакції ФЗ № 87 від 19 травня 2010 року) та призначив йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років. Відповідно до ст. 73 КК РФ це покарання визнано умовним з іспитовим строком протягом чотирьох років.

Вироком, крім того, зокрема, прийнято рішення щодо речових доказів у справі, а саме: наркотичного засобу кокаїн, загальною масою 1,423 г., психотропна речовина амфетамін, загальною масою 3,156 г., а також особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс(марихуана), загальною масою 6,26 г., передані на відповідальне зберігання в кімнату для зберігання речових доказів ГУ СБ України в АР Крим, ухвалено знищити.

Як вбачається з матеріалів подання та стверджено представником МЮ України в судовому засіданні, кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 було відкрите правоохоронними органами України, а в подальшому, оскільки ОСОБА_6 залишив територію України, виїхавши в Російську Федерацію, громадянином якої він і є, остання відмовилась видати ОСОБА_6 для кримінального переслідування Україні, встановленим Європейською Конвенцією 1972 року про передачу кримінального провадження, це провадження було направлене до Російської Федерації, де й завершене вироком Сімоновського районного суду міста Москви від 25 жовтня 2013 року.

Між тим, через відсутність прямих вказівок у згаданій Конвенції та міждержавних договорах України і Російської Федерації щодо передачі разом із кримінальним провадженням речових доказів, речові докази фактично залишились на території України, а Російська Федерація відповідним шляхом не звернулась до України з пропозицією про виконання вироку в частині знищення речових доказів і тому рішення суду в цій частині виконане не було, хоча й підлягає виконанню.

На цих підставах, посилаючись на положення Європейської Конвенції 1972 року про передачу провадження у кримінальних справах та ч.1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Міністерство юстиції України і звернулося до Апеляційного суду міста Києва зі вказаним поданням про визначення районного суду міста Києва, який на підставі вироку російського суду вирішить питання щодо знищення речових доказів та направлення матеріалів подання до цього суду.

В апеляційному засіданні представник Міністерства юстиції України ОСОБА_5 вказане подання підтримала, висловила аналогічні викладеним у ньому міркування та просила його задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, виступ представника Міністерства юстиції України, дослідивши надані разом із поданням документи, судова колегія визнає наступне.

Посилання автора подання та представника Міністерства юстиції України ОСОБА_5 в судовому засіданні на положення ч.1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» юридично неспроможне, бо цей Закон регулює винятково ті правові відносини, які стосуються громадян України, дій та рішень органів виконавчої, законодавчої, судової влади України, фізичних та юридичних осіб України, у цьому ж конкретному випадку мова йде про судове рішення, ухвалене судом Російської Федерації щодо громадянина Російської Федерації, більше того, за відсутності будь-якого кримінального провадження у правоохоронних органах України чи будь-якої судової справи в провадженні судів України.

Необґрунтованими є й посилання на положення Європейської конвенції про перейняття кримінальних проваджень 1972 року, оскільки у цьому конкретному випадку мова не йде про кримінальне провадження, яке перебуває у правоохоронних органах чи судах України, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 завершилось ухваленням вироку Сімоновського районного суду міста Москви від 25 жовтня 2013 року і набранням цим вироком законної сили, про що є відповідна відмітка на доданій до подання копії цього вироку.

Отже, уже зі вказаних підстав, подання належить залишити без задоволення.

При цьому, колегія суддів вважає, що у цьому конкретному випадку мову належить вести в рамках правових норм, встановлених главою 46 КПК України, яка регламентує визнання та виконання вироків судів іноземних держав, тобто у випадках і в обсязі, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. (ст. 602 КПК України).

До того ж, ч.3 цієї правової норми передбачає, що для виконання вироку суду іноземної держави, крім запиту про передачу засудженої особи, Міністерство юстиції України повинно розглянути протягом тридцяти днів лише після надходження відповідного запиту.

В матеріалах же подання відсутні будь-які відомості про те, що компетентні органи Російської Федерації звертались до України встановленим порядком із запитом про виконання вироку відносно ОСОБА_6 в частині знищення речових доказів.

В силу ж ч. ч. 4 та 5 ст. 602 КПК України, Міністерство юстиції України в ході розгляду запиту про виконання вироку суду іноземної держави з`ясовує наявність підстав для такого виконання, встановлює відповідність запиту про визнання і виконання вироку суду іноземної держави умовам, передбаченим міжнародним договором і лише після цього направляє клопотання, а не подання, до суду про визнання і виконання вироку суду іноземної держави і передає наявні матеріали.

Відповідно до ч.1 ст. 603 КПК України, клопотання Міністерства юстиції України про виконання вироку суду іноземної держави розглядається протягом одного місяця з дня його отримання судом першої інстанції в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться місце проживання засудженої особи, або місце перебування майна такої особи, а в разі їх відсутності місце знаходження Міністерства юстиції України.

Отже, судова колегія визнає, що винятково за умови наявності відповідного запиту компетентного органу Російської Федерації про визнання та виконання вказаного вироку відносно ОСОБА_6 в частині знищення речових доказів, Міністерство юстиції України може звернутися до відповідного суду першої інстанції, а не до суду апеляційної інстанції з поданням про визначення підсудності, а в цьому конкретному випадку, оскільки ОСОБА_6 не є громадянином України, на території України постійно не проживав і відсутні відомості про наявність його майна на території України, до суду за місцем розташування Міністерства юстиції України, тобто Печерського районного суду міста Києва.

Зі вказаних підстав подання також не може бути задоволене.

В силу викладеного, керуючись ст. ст. 32, 34 КПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :
В задоволенні подання Міністерства юстиції України щодо визначення підсудності вирішення питання про знищення речових доказів у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 відмовити.

Речові докази, долучені до подання, повернути Міністерству юстиції України.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

[1]