Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/58/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 365 (166) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.03.2017 року м. Кропивницький

Колегія суддів Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
підозрюваного ОСОБА_7 ,
адвоката підозрюваного ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,
представників потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2016 року, якою стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Орлово Новоархангельского р-на Кіровоградської області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , пенсіонера, з вищою освітою, одруженого, раніше не судимого,
закрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 365 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні перевищення службових повноважень, тобто - умисного вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, які супроводжувалися насильством, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам громадян, - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, при наступних обставинах.

З 20 вересня 2000 року ОСОБА_7 обіймав посаду оперуповноваженого групи боротьби з майновими злочинами та крадіжками автотранспортних засобів відділення карного розшуку кримінальної міліції Кіровоградського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області.

Будучи старшим лейтенантом міліції, отримавши 18 лютого 2002 року оперативну інформацію про прийняття жителем м. Кіровограда ОСОБА_13 на металобрухт кузова автомобіля марки «Жигулі» та при спілкуванні з останнім з даного приводу, ОСОБА_14 повідомив, що вказаний кузов від автомобіля марки «Жигулі» йому на металобрухт здав ОСОБА_9 , разом з ще однією невідомою особою.

Наступного дня, 19 лютого 2002 року, приблизно об 11 годині 00 хвилин, оперуповноважений групи боротьби з майновими злочинами та крадіжками автотранспортних засобів відділення карного розшуку кримінальної міліції Кіровоградського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області ОСОБА_7 разом з іншими працівниками відділу карного розшуку Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області - ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , на службовому автомобілі ВАЗ-2106 державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився інспектор розшуку ВДАІ Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області ОСОБА_17 , прибули до будинку по АДРЕСА_2 для з`ясування можливої причетності ОСОБА_9 до викрадення автомобіля ВАЗ-2101, належного ОСОБА_18

ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , представившись ОСОБА_9 та показавши свої службові посвідчення, запропонували ОСОБА_9 разом з ними проїхати до Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області для дачі пояснень, на що останній погодився.

Прибувши приблизно об 11 годині 30 хвилин до кабінету № 206 Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області, де ОСОБА_7 , діючи умисно, цілеспрямовано та протиправно, перевищуючи свої службові повноваження, в порушення вимог ст.ст. 28, 29 Конституції України, ст.ст. 3, 5 Закону України «Про міліцію», ст. 106 КПК України (в ред. 1960 р.), не маючи на те жодних передбачених законом підстав, розпочав дії, направлені на незаконне затримання ОСОБА_9 , не повідомивши про їх підстави та мотиви, внаслідок чого ОСОБА_9 був фактично позбавлений можливості вільно обирати місце свого знаходження та вільного переміщення у зв`язку з перебуванням у вказаному приміщенні, знаходячись повністю під наглядом та контролем представника органу виконавчої влади, виконуючи при цьому його вказівки.

Крім того, ОСОБА_7 , продовжуючи свої незаконні дії, в порушення ст. 106 КПК України (в редакції 1960 року), про затримання ОСОБА_9 , підозрюваного у вчиненні злочину, негайно не повідомив одного з його родичів, та в подальшому, продовжуючи свої протиправні та незаконні дії, діючи умисно, перевищуючи свої службові повноваження, з метою отримання фактичних даних щодо причетності ОСОБА_9 до викрадення автомобіля ВАЗ-2101, почав вимагати від ОСОБА_9 зізнання у вчиненні вказаного злочину.

Не отримавши зізнання від останнього у вчиненні вказаного злочину, ОСОБА_7 умисно наніс рукою 2-3 удари в область грудної клітки та плечей ОСОБА_9 та почав наносити удари ОСОБА_9 в область голови, грудної клітини та плечей, а також п`ятою ступні ноги в область колін та стегно останнього. Не отримавши визнання ОСОБА_9 вини у викраденні автомобіля, умисно наніс декілька ударів коліном в область грудної клітки, які супроводжувались погрозами зґвалтуванням, позбавленням життя ОСОБА_9 , що ображало особисту та людську гідність останнього, після цього, ОСОБА_7 продовжив свої умисні та протиправні дії, направлені на незаконне отримання доказів вини, в ході чого одягнувши на неповнолітнього ОСОБА_9 спецзасіб - наручники та використовуючи металеву трубу, яку попередньо ОСОБА_7 просунув між руками ОСОБА_9 та тулубом, підвісив останнього на краях двох столів, які попередньо здвинув один до одного.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 , знаходячись у своєму службовому кабінеті № 206 в приміщенні Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області, не отримавши від ОСОБА_9 зізнання у скоєнні ним злочину, одягнув на обличчя ОСОБА_9 протигаз та наніс останньому 5-6 ударів ногами в область тулуба, в ході чого декілька разів перекривав клапан протигазу, що унеможливлювало ОСОБА_9 дихання повітрям, від чого останній знепритомнів, а в подальшому, коли ОСОБА_9 прийшов до свідомості, ОСОБА_7 посадивши його на стілець, підійшовши ззаду, зняв один черевик в які був взутий останній та наніс 3-4 удари молотком по п`яті.

Не отримавши визнання ОСОБА_9 вини у викраденні автомобіля, приблизно о 12 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 провів незаконний особистий обшук ОСОБА_9 , при цьому не складаючи жодного процесуального документу, яким обґрунтовувалось затримання неповнолітнього ОСОБА_9 , помістив його до камери тимчасового утримання Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області, де останній незаконно утримувався протягом 02 годин 40 хвилин - тобто з 13 години 20 хвилин до 16 години 00 хвилин.

Після чого ОСОБА_9 , у супроводі ОСОБА_7 , був доставлений до службового кабінету № 206, де ОСОБА_9 знаходився в період часу з 16 години 00 хвилин до 19 години 00 хвилин, протягом якого ОСОБА_7 продовжував умисно вчиняти дії, які явно виходили за межі наданих йому повноважень, що супроводжувалось насильством та болісними діями відносно ОСОБА_9 , а саме: ОСОБА_7 ставив на праву руку неповнолітнього ОСОБА_9 ніжку стола, вимагаючи при цьому підписати документи.

В свою чергу, ОСОБА_9 , побоюючись продовження відносно себе фізичного насильства, на вимогу ОСОБА_7 поставив свої підписи в декількох документах, зі змістом яких не ознайомлювався.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 24.03.2003 року та 29.09.2006 року, отримані ОСОБА_9 в результаті вказаних дій ОСОБА_7 тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

До суду першої інстанції прокурором скеровано клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365 КК України, оскільки з часу вчинення підозрюваним злочину, сплили строки притягнення до кримінальної відповідальності та про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції оскаржуваною ухвалою від 08 листопада 2016 року задовольнив вказане клопотання прокурора і закрив кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, за таких підстав.

Суд першої інстанції, пославшись на положення ст. 49 ч. 1 п. 2 КК України, відповідно до яких особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня скоєння нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло 10 років у разі вчинення тяжкого злочину, зазначив, що ОСОБА_7 , наразі, притягається до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365 КК України, дане кримінальне правопорушення є тяжким, проте, згідно з матеріалами кримінального провадження, інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення скоєно 19 лютого 2002 року, - тож, на даний час з дня скоєння злочину минуло більше десяти років.

Також, судом першої інстанції досліджено матеріали кримінального провадження та проаналізовано наявні докази, на підставі чого суд першої інстанції прийшов до висновку, що оголошення ОСОБА_7 у розшук, приводи до прокурора, твердження на невиконання ОСОБА_7 своїх посадових обов`язків (на що посилалася потерпіла сторона в судовому засіданні суду першої інстанції), - носять формальний характер.

Вказане доводиться наявними у матеріалах кримінального провадження даними про те, що ОСОБА_7 у розшуку не перебував, оперативно-розшукова справа на нього не заводилася, крім того, наявна заява, де ОСОБА_7 особисто повідомляв про зміну свого місця проживання.

Вказане надало суду першої інстанції підстав до звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Ухвала суду першої інстанції оскаржена в апеляційному порядку представником потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 , який в апеляційній сказі просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Свої вимоги обґрунтовує наступними доводами.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилялася від слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу злочину минуло п`ятнадцять років.

Вказує, що 24 лютого 2003 року підозрюваному ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, умови якого, на переконання особи, яка подала апеляційну скаргу, не виконані, постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2004 року надано дозвіл на затримання підозрюваного та його доставку в суд під вартою.

Відповідно до рапорту оперуповноважених ОСОБА_19 від 06 травня 2011 року та ОСОБА_20 від 23 травня 2011 року, - за місцем реєстрації ОСОБА_7 не проживає.

У подальшому, у зв`язку із не встановленням місця перебування ОСОБА_7 , постановами слідчого, того ж, 2011 року, досудове слідство зупинено.

За вказаних обставин, зважаючи на згадані положення ч. 2 ст. 49 КК України, представник потерпілого вважає, що ОСОБА_7 не може бути звільнений від кримінальної відповідальності.

На апеляційну скаргу представника потерпілого подано заперечення прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , який, відповідно, просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Після виконання апеляційним судом дій, передбачених ст.ст.342-345 КПК України, і вирішення клопотань, в ході доповіді змісту оскарженого судового рішення, представники потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , з метою зриву судового розгляду, почали голосно у некоректній та образливій формі, перекрикувати суддю доповідача, фактично не даючи змоги суду здійснювати судочинство, чим виявили неповагу як до суду так і до інших учасників процесу, у зв`яжу із чим, судом неодноразово оголошувалося порушникам попередження, про видалення їх із зали судового засідання, проте оскільки останні, на зауваження та попередження не реагували, тому ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , ухвалою суду були видалені із залу суду.

Видалені ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , із зали судового засідання вимозі суду не підкорилися, відмовившись залишати залу судового засідання та перебували в залі суду під час всього розгляду справи та проголошенні рішення, намагаючись зірвати розгляд справи шляхом виклику патрульної служби поліції, швидкої допомоги, тощо.

Заслухавши доповідача, в дебатах адвоката ОСОБА_10 , який підтримав подану в інтересах потерпілого ОСОБА_9 апеляційну скаргу, просив скасувати оскаржувану ухвалу суду, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги адвоката, вважав оскаржувану ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги адвоката потерпілого, просили залишити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Загальні положення кримінального провадження під час звільнення особи від кримінальної відповідальності регламентовані ст. 285 КПК України.

Зокрема, ч. 1 ст. 285 КПК України встановлено: особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Статтею ст. 49 ч. 1 п. 2 КК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня скоєння нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло 10 років у разі вчинення тяжкого злочину.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Разом із тим, порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлено ст. 286 КПК України; ч. 2 цієї норми закону визначено: встановивши на стадії досудового розслідування підстави для звільнення від кримінальної відповідальності та отримавши згоду підозрюваного на таке звільнення, прокурор складає клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та без проведення досудового розслідування у повному обсязі надсилає його до суду.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, в порядку ч. 2 ст. 286 КПК України, звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365 КК України, оскільки з часу вчинення підозрюваним злочину сплинули строки притягнення до кримінальної відповідальності, та про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .

Судом першої інстанції задоволено клопотання прокурора та у порядку ч. 3 ст. 288 КПК України, у відповідності до якої - суд своєю ухвалою звільнив ОСОБА_7 , від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження.

Із вказаним судовим рішенням суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає його обґрунтованим.

За матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Як те встановлено, датою вчинення означеного злочину є - 19 лютого 2002 рік; вказаний злочин є тяжким.

Наразі, з дня скоєння злочину минуло більше десяти років.

Відтак, згідно із наведеними вище нормами кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, підозрюваний ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього закриттю.

Проте, потерпілою стороною, як у суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного оскарження, висловлено доводи на те, що підозрюваного ОСОБА_7 не може бути звільнено від кримінальної відповідальності, оскільки останній оголошувався у розшук, тобто, ухилявся від досудового слідства, а тому у даному випадку мають застосовуватися положення ч. 2 ст. 49 КК України, якими у такому випадку передбачена можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

При цьому, сторона захисту посилається на ряд постанов, якими ОСОБА_7 обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, він оголошувався у розшук, оскільки місцезнаходження підозрюваного не виявлялося за можливе встановити.

З приводу вказаних посилань потерпілої у кримінальному провадженні сторони колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали кримінального провадження не містять належних, беззаперечних та достовірних доказів того, що підозрюваний ОСОБА_7 ухилявся від досудового розслідування або суду.

Вказані обставини належно досліджені судом першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора та були предметом ретельного юридичного оцінювання під час апеляційного перегляду судового рішення суду першої інстанції раніше.

Так, ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2014 року, яка набрала законної сили і є не скасованою, надано обґрунтувань з приводу ухилення підозрюваного ОСОБА_7 від досудового розслідування та суду.

Тож, перевіркою доводів потерпілої сторони на те, що підозрюваний ОСОБА_7 ухилявся від досудового розслідування та суду, є встановленим наступне.

Під час розслідування даної справи, 01.03.2004 року винесено постанову про примусовий привід до прокуратури підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки останній на неодноразові виклики судовою повісткою до прокуратури не з`являвся. (т.2 а.с.43).

Між тим, помічник прокурора, котрим винесено вказану постанову, у зазначеній постанові взагалі не визначив виконавця постанови, не зазначив та не послався на докази неявки без поважної причини підозрюваного; при цьому, слідчий в постанові про привід був зобов`язаний послатися на конкретні вручені під розписку ОСОБА_7 повістки, та які повинні зберігатися в матеріалах справи.

Проте в матеріалах кримінальної справи таких повідомлень, - взагалі не існує.

Крім цього, начальник Кіровоградського МВ УМВС України в області, полковник ОСОБА_21 , в своєму повідомленні № 897 від 02.03.2004 року стосовно виконання постанови про примусовий привід ОСОБА_7 , офіційно повідомив, що останній перебуває на лікарняному, що якнайменш не давало слідчому причин вважати, що ОСОБА_7 намагається ухилитися від слідства. (т.2 а.с.57).

В подальшому, під час досудового слідства, 18.03.2004 року , винесено постанову про зупинення досудового слідства у зв`язку з не встановленням осіб, які вчинили злочин стосовно ОСОБА_9 (т.2 а.с.60), виходячи із змісту якої, слід розуміти, що до 18.03.2004 року, досудовим слідством не було встановлено конкретної особи, що підозрюється у вчиненні злочину стосовно ОСОБА_9 , що суперечить постанові слідчого від 24.02.2003 року, якою він обрав відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід (т.2 а.с.54).

В подальшому, після скасування вищестоящим прокурором постанови про зупинення досудового слідства 28.05.2004 року, вказану кримінальну справу 01.07.2004 року слідчим прийнято до провадження (т.2 а.с.61).

Після чого, слідчий, не здійснюючи будь яких слідчих дій протягом двох місяців, 09.09.2004 року звернувся до суду із поданням про обрання стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді взяття під варту з тих причин, що останній на виклики повісткою не з`являється, причому в матеріалах кримінальної справи таких даних та повідомлень, - не існує (т.2 а.с.66).

Крім того, в матеріалах справи знаходиться постанова судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.08.2004 року, якою надано дозвіл на затримання ОСОБА_7 та доставку його в суд під вартою (т.2 а.с.70).

Вказана постанова взагалі викликає сумніви щодо її законності та об`єктивності, оскільки постанова винесена раніше на місяць ніж було внесене саме подання.

Більш того, в мотивувальній частині постанови, зазначено, що суд в судовому засіданні безпосередньо заслухав підозрюваного ОСОБА_7 , що є досить дивним; при цьому, суд в постанові взагалі не дав оцінку, не послався на будь які докази з приводу ухилення обвинуваченого від досудового слідства.

Надалі, 10.09.2004 року, винесено постанову про оголошення ОСОБА_7 у розшук, причому так само без зазначення в постанові та при відсутності в матеріалах справи будь яких даних, про ухилення ОСОБА_7 від слідства та суду (т.2 а.с.79).

Вказану постанову слідчий до виконання не направляв, а лише підшив до матеріалів кримінальної справи, що підтверджується листом начальника УМВС України в Кіровоградській області за №4/2832 від 30.07.2013 року, згідно якого ОСОБА_7 протягом 2002-2008 років у розшуку не перебував, відповідно оперативно-розшукова справа не заводилася (т.13 а.с.88).

В подальшому, під час досудового слідства, постановою від 20.10.2004 року стосовно ОСОБА_7 обрано запобіжний захід підписка про невиїзд, причому слідчий в постанові прямо зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 , дійсно в період з 08.09.2004 року по 26.09.2004 рік знаходився у відрядженні, а з 27.09.2004 року по 20.10.2004 рік перебував у лікарні, що є поважною причиною його неявки до слідчого (т.2 а.с.118), а підтверджуючими документами, що знаходяться в матеріалах справи є посвідчення на відрядження та лікарняний лист ОСОБА_7 (т.2 а.с.116-117).

За таких обставин, слідчий був зобов`язаний скасувати постанову про оголошення ОСОБА_7 у розшук, з метою не допущення порушення в подальшому його прав.

У подальшому, 18.04.2011 року у справі слідчий виніс постанову про зупинення досудового слідства у зв`язку з невідомим місцем знаходження ОСОБА_7 , (т.10.а.с.4); 27.04.2011 року слідчій знов зупиняє досудове слідство у зв`язку з невідомим місцем знаходження ОСОБА_7 (т.10 а.с.14).

При цьому, рапорти працівників міліції ОСОБА_22 та ОСОБА_23 від 06.05.2011 року, і ОСОБА_20 від 23.05.2011 року з приводу неможливості встановити місця знаходження ОСОБА_7 (т.10 а.с.16,17,37), на що посилається потерпіла сторона, - є не підтвердженими жодними доказами, а тому, фактично, є формальними документами, що не можуть братися до уваги.

У вказаних рапортах не зазначено, за якою адресою зареєстрований ОСОБА_7 , коли, при яких обставинах та яким чином здійснено перевірку із встановлення місця знаходження ОСОБА_7 , не вказано, чи здійснюваний виїзд за місцем його проживання підозрюваного, чи проведено опит з цього приводу членів родини ОСОБА_7 , сусідів, тощо.

Причому слідчий, не здійснюючи офіційних викликів в передбаченому законом порядку ОСОБА_7 , формально надав доручення на встановлення місця перебування всіх свідків, що проходять по справі, в тому числі і обвинуваченого та забезпечення їх явки до прокуратури, із чого убачається не ухилення обвинуваченого від досудового слідства, а в такий спосіб виклик його до слідчого.

Пізніше, 18.05.2011 року у справі відновлено слідство, та тим же числом знов зупинено слідство у зв`язку з не встановленням місця перебування ОСОБА_7 (т.10 а.с.31); 23.05.2011 року знов відновлено слідство, і тим же числом знов його зупинено, з тих самих причин (т.10 а.с.33-53).

У подальшому, 31.05.2011 року слідчий відновлює слідство, допитує обвинуваченого ОСОБА_7 , причому ні в матеріалах справи, ні в протоколі допиту обвинуваченого, слідчий взагалі не з`ясовував питання, щодо місця знаходження обвинуваченого та причини його неявки до нього.

В подальшому слідчий також неодноразово зупиняв та відновлював слідство.

Таким чином, із наведеного слідує, що неодноразове зупинення досудового слідства відбувалося не у зв`язку з невстановленим місцем знаходження ОСОБА_7 , а з метою недопущення порушення встановлених строків досудового розслідування.

Слід вказати, що наведені вище обставини досліджено, проаналізовано та належно враховано судом першої інстанції під час судового розгляду клопотання прокурора про звільнення підозрюваного ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, про що зазначено безпосередньо в оскаржуваній наразі ухвалі суду (аркуш провадження 111-112, том 18, ухвала).

Більш того, і як те також правильно враховано судом першої інстанції, при розгляді клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, під час розгляду справи Кіровоградським районним судом Кіровоградської області підозрюваним ОСОБА_7 , 30.01.2009 року, повідомлено нову адресу проживання с. Орлове Новоархангельського району (т. 6 а.с. 86).

Але, вже під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції, - за змістом рапорту ст. ДІМ Кіровського РВ від 05.11.2009 року, - ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 , - не мешкає.

Зазначене вище у сукупності об`єктивно свідчить на те, що обвинувачений ОСОБА_7 від досудового слідства та суду жодним чином не ухилявся.

Крім того, слід зауважити, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.02.2013 року надано вказівки щодо належної перевірки при новому судовому розгляді обставин та доказів на предмет надання ОСОБА_7 скористатися правом на справедливий суд та звільнення його від кримінальної відповідальності в порядку ст. 49 КК України.

Також, щодо посилань потерпілої сторони на положення ч. 2 ст. 49 КК України, відповідно до яких - перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду; у цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання; у цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, - слід зауважити про таке.

Враховуючи, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення 19 лютого 2002 року, - наразі з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Означене, зважаючи на вказані вимоги закону України про кримінальну відповідальність, у будь-якому разі вимагає звільнення підозрюваного ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.

Відтак, з огляду на зазначене, беручи до уваги те, що доводи апеляційної скарги сторони захисту свого підтвердження не знайшли, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як законна та обґрунтована.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2016 року якою стосовно ОСОБА_7 закрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 365 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності, залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: /підписи/
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3 .
Відповідає оригіналу:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2