Провадження № 11-кп/780/15/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 4 09.03.2017

УХВАЛА
Іменем України
09 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

за участю прокурора: ОСОБА_8 ,

потерпілого: ОСОБА_9 ,

представника потерпілого: ОСОБА_10

обвинуваченого: ОСОБА_11 ,

захисників: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали кримінального провадження № 0002201 за апеляційними скаргами захисника, обвинуваченого, прокурора та потерпілого на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2016 року, яким

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, українця, громадянина України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який має повну вищу освіту, неодруженого, працюючого менеджером з продажів ТОВ «Ренкам», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. п. 2-4 ст. 76 КК України. Постановлено стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_9 6 019 грн. 91 коп. завданої майнової шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди; вирішено питання про речові докази,

В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку суду, 13 червня 2015 року близько 5 години ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , маючи умисел, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, тобто посягаючи на найвищу соціальну цінність здоров`я людини, з метою реалізації вищевказаного умислу, в ході сварки, яка виникла на ґрунті неприязних стосунків, підійшов до ОСОБА_9 та умисно наніс йому три удари кухонним ножем в область живота, сідниць та спини, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення задньої поверхні грудей зліва, лівобічного гемопневмотораксу; проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки справа з пошкодженням тонкої кишки, брижі тонкої кишки, парієнтальної очеревини тазу, гемоперитоніуму, які, відповідно до висновку експерта № 336/Д від 04-25 грудня 2015 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений та захисник ОСОБА_13 просять вирок Києво-Святошинського районного суду від 08 червня 2016 року щодо ОСОБА_11 скасувати та виправдати його за недоведеністю обставин наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а також відсутності складу вказаного злочину; повторно дослідити в судовому засіданні обставини, визначені показаннями обвинуваченого ОСОБА_11 та дослідити інші докази. Апелянти вважають оскаржуваний вирок суду в частині об`єктивної доведеності стороною обвинувачення вини ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 121 КК України такими, що не ґрунтуються на вимогах матеріального та процесуального законодавства, винесеним внаслідок неточного застосування закону України про кримінальну відповідальність та внаслідок невідповідності висновків суду в частині доведеності вини ОСОБА_11 , фактичним обставинам кримінального провадження; винесеним внаслідок часткової неповноти судового розгляду, що має, на думку апелянтів, тягнути за собою скасування апеляційним судом оскаржуваного вироку. Захисник вказує, що ні стороною обвинувачення, ні під час судового розгляду жодним допустимим доказом не було доведено наявність в діях ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. На думку захисника, судом першої інстанції не було належним чином враховано ті обставини, що при необережному завданні єдиного удару ОСОБА_11 , захищаючись та реалізовуючи законне право на необхідну оборону, не міг жодним чином усвідомлювати суспільно-небезпечний характер дій, а тим паче передбачити тяжкі наслідки для потерпілого, тому вказані обставини повинні бути повторно досліджені судом апеляційної інстанції. Також, на думку апелянтів, судом першої інстанції не було взято до уваги докази за клопотанням сторони захисту, які б могли значно вплинути на висновки суду. Так, захисник вказує, що обвинуваченим протягом всього кримінального провадження надавалися послідовні та правдиві показання, відповідно до яких він наніс потерпілому один випадковий необережний удар в область живота, який був спровокований агресивною поведінкою потерпілого та відбувся в процесі захисту обвинуваченим свого життя, та будь-який умисел на завдання тілесних ушкоджень у нього був відсутній. Також обвинувачений не мав змоги викликати потерпілому швидку медичну допомогу з незалежних від нього причин (мобільний телефон розрядився). На думку захисника, судом першої інстанції показанням обвинуваченого не було надано належної оцінки, зокрема, не враховано їх незмінність, чіткість і послідовність. Окрім того, апелянти зазначають, що можливість нанесення удару за вказаних обвинуваченим обставин, підтверджується висновками експертизи №248/Д від 14 вересня 2015 року. Також, на думку апелянтів, судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_15 , тоді як було допитано ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які теж не були безпосередніми свідками події. Сторона захисту звертає увагу на те, що всі докази, на які посилається суд при винесені вироку, є неналежними, не допустимими і жодним чином не підтверджують вину ОСОБА_11 . Апелянти вважають показання потерпілого ОСОБА_9 не послідовними та сумнівними (потерпілий не міг пояснити всіх обставин, стосовно яких йому задавались запитання, не зміг в заяві про вчинення злочину вказати, хто саме наніс йому ушкодження тощо), надавав різні показання під час судового та досудового слідства. Окрім того, апелянти вважають, що судом першої інстанції безпідставно було відхилено клопотання про витребування відомостей про потерпілого, та слідством не було перевірено жодної іншої версії. Сторона захисту звертає увагу на те, що свідкам ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не відомо жодної конкретної обставини, яка підлягає доказуванню у вказаному кримінальному провадженні, а їх показання свідчать лише про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, окрім того, апелянтам не зрозуміло, яким саме чином ОСОБА_16 потрапив до помешкання ОСОБА_9 та з якою метою. Апелянти зазначають, що протокол огляду помешкання за адресою АДРЕСА_4 , а також докази, похідні від проведення огляду є неналежними та незаконними, оскільки процесуальні дії було проведено з порушенням вимог КПК України, і як наслідок, висновок експерта №292 від 10-14 вересня 2015 року, є недопустимим доказом, оскільки, окрім процесуальних порушень, кров на експертизу у ОСОБА_11 не бралася, та в матеріалах відсутня постанова про створення слідчої групи. Також як неналежні докази апелянти зазначають висновки експерта №248/Д від 11-14 вересня 2015 року, №336/Д від 04-25 грудня 2015 року, неправомірно відхилено клопотання про виклик та допит експерта для роз`яснення висновку №336/Д від 04-25 грудня 2015 року та про призначення повторної експертизи. Також апелянти зазначають, що на відеозаписах камер спостереження присутній і потерпілий, який нормально рухається, що знову ставить під сумнів правдивість його показань. На думку апелянтів, судом першої інстанції неправомірно було визнано як неналежні докази протокол огляду місця події, а саме, помешкання ОСОБА_9 від 14 червня 2015 року та висновок експерта ОСОБА_18 , і, як наслідок, її показання. Також в апеляційній скарзі зазначено, що при ознайомленні з матеріалами досудового розслідування органами досудового слідства було порушено вимоги ст. 290 КПК України, хоча судом першої інстанції вказані факти не були взяті до уваги. Окрім того, на думку апелянтів, розмір позовних вимог стосовно визначення розміру моральної шкоди за цивільним позовом, жодним чином не підтверджено. Захисник зазначає, що в діях ОСОБА_11 відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки одне заподіяне ним випадкове тілесне ушкодження потерпілому, було реалізацією його права на необхідну оборону, а стороною обвинувачення не доведено наявність прямого умислу на завдання потерпілому тілесних ушкоджень, а усі сумніви про недоведеність вини повинні трактуватися на користь обвинуваченого. Апелянти зазначають, що наявність вказаних ними обставин свідчить про те, що в ході судового розгляду мав бути ухвалений виправдувальний вирок.

- прокурор просить вирок Києво-Святошинського районного суду від 08 червня 2016 року щодо ОСОБА_11 скасувати у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості злочину, особі засудженого внаслідок його м`якості, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Вимоги обґрунтовує тим, що призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані, що характеризують особу засудженого, тяжкість скоєного злочину, його ставлення до скоєного, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, внаслідок чого призначив занадто м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого. На думку прокурора, суд першої інстанції при призначенні покарання не дотримався вимог ст. 65 КК України, згідно яких засудженому має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для його виправлення і попередження нових злочинів з урахуванням його особи, ступеня тяжкості вчиненого ним злочину та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Апелянт звертає увагу на те, що при призначенні покарання судом першої інстанції було формально враховано, що засуджений вчинив злочин, який відноситься до тяжких злочинів, перебував у стані алкогольного сп`яніння, за місцем проживання характеризується посередньо, вину у вчиненні злочину не визнав, суду надав неправдиві показання, які спростовуються іншими доказами у провадженні, готовність відшкодовувати збитки потерпілому не проявив. Прокурор зазначає, що враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу засудженого та всі обставини кримінального провадження, у даному випадку ст. 75 КК України, застосуванню не підлягає, висновок суду про застосування іспитового строку є необґрунтованим. На думку прокурора, вказане призвело до невідповідності покарання, призначеного судом першої інстанції, ступеню тяжкості та особі засудженого внаслідок м`якості.

- потерпілий ОСОБА_9 просить вирок Києво-Святошинського районного суду щодо ОСОБА_11 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 засудити до покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України без застосування ст. 75 КК України. Вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваний ним вирок є несправедливим через м`якість покарання, так як таке звільнення не відповідає тяжкості та обставинам скоєного злочину, особі обвинуваченого, відношенню обвинуваченого до скоєного. Потерпілий вказує, що обвинувачений не визнав вину та вказав, що удар в живіт потерпілий наніс собі сам, походження двох інших поранень йому не відомо. Апелянт зазначає, що наміри, заявлені обвинуваченим про виплату йому частини компенсації за моральну шкоду, а саме 80 000 грн., не є реальними, оскільки з боку обвинуваченого були відсутні будь-які намагання їх втілити, про що свідчить попередня поведінка ОСОБА_11 . На думку потерпілого, наведених судом першої інстанції в обґрунтування застосування ст. 75 КК України аргументів, не достатньо, оскільки обвинувачений вчинив тяжкий злочин за обтяжуючої обставини, вину не визнав, у скоєному не розкаявся, надав суду неправдиві показання з метою уникнення покарання, цивільний позов не визнав, завдану ним матеріальну та моральну шкоду не відшкодував взагалі, характеризується посередньо. На думку потерпілого, положення ст. 75 КК України були застосовані необґрунтовано та обвинувачений, в подальшому, може не виконувати покладені на нього обов`язки та ухилятися від контактів з потерпілим.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілого захисник ОСОБА_13 просить залишити їх без задоволення, а апеляційну скаргу його та обвинуваченого задовольнити. На думку захисника, викладені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого доводи є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, більше того абсолютно не відповідають дійсності. Доводи прокурора про те, що обвинуваченим були надані неправдиві показання, на думку захисника, не підтверджені жодним доказом. Також, на думку захисника, вказівка потерпілого на те, що ОСОБА_11 діяв з прямим умислом, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. На думку захисника, потерпілий та прокурор явно та умисно вводять в оману суд щодо того, що ОСОБА_11 не намагався відшкодувати шкоду.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, яка повністю підтримала апеляційну скаргу прокурора та потерпілого, просила постановити новий вирок, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги захисника та обвинуваченого; потерпілого та його представника, які просили задовольнити апеляційні скарги потерпілого та прокурора, апеляційну скаргу обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення; обвинуваченого, який в дебатах та останньому слові підтримав свою та захисника апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого заперечував; захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які апеляційну скаргу захисника та обвинуваченого підтримали, проти апеляційних скарг прокурора та потерпілого заперечували; перевіривши матеріали кримінального провадження, провівши часткове судове слідство, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При ухваленні вироку щодо ОСОБА_11 , судом першої інстанції були дотримані вимоги чинного законодавства.

В судовому засіданні обвинувачений винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України не визнав пояснивши, що тілесне ушкодження завдав потерпілому ненавмисно, захищаючись від нападу останнього з метою самооборони. А саме, коли ОСОБА_9 з ножем в правій руці хотів завдати йому тілесних ушкоджень, він, обома руками вивернув руку потерпілого, в якій був ніж, при цьому ніж залишився в руках ОСОБА_19 . Коли вивертав ніж, то потерпілий лівою рукою наніс удар кулаком йому в обличчя, потрапивши в ніс. Поранення в черевну порожнину ОСОБА_20 наніс собі сам, як і два інших.

Колегія суддів з такими доводами обвинуваченого не погоджується, оскільки його винуватість у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення підтверджується наступними доказами: частково показаннями самого обвинуваченого, які він надав суду першої та апеляційної інстанції з приводу того, що конфлікт дійсно мав місце та потерпілому було спричинено одне ненавмисне тілесне ушкодження з метою самооборони; показаннями потерпілого ОСОБА_9 в частині того, що саме ОСОБА_11 умисно наніс йому тілесне ушкодження ножем, яким нарізав овочі, в живіт, а коли він намагався втекти, ще два в праву сідницю та ліве плече ззаду. При цьому показання в частині того ким і яким чином йому було завдано тілесних ушкоджень, потерпілий не змінював з самого початку слідства.

Відповідно до витягу з кримінального провадження, 16.06.2015 року до Києво Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області надійшла письмова заява ОСОБА_9 з якої вбачається, що 13.06.2015 року йому ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження ножем / том 2 а.п.1/.

Згідно рапорту о/у СКР Києво Святошинського РВ ОСОБА_21 від 17.06.2015 року, опитати ОСОБА_9 з приводу події 13.06.2015 року не представилося можливим, оскільки він до 22 години 16.06.2015 року знаходився в непритомному стані в реанімаційному відділенні. Коли потерпілий прийшов до свідомості, то пояснив, що тілесні ушкодження йому заподіяв наглядно знайомий ОСОБА_11 / том 2 а.п.5/.

З рапорту ст. ч/ч ОСОБА_22 від 13.06.2015 року слідує, що в цей день до чергової частини Вишневого МВМ надійшло повідомлення від чергового медичного працівника приймального покою БЦРЛ про надання медичної допомоги ОСОБА_9 з приводу ножового поранення спини, сідниці та живота / том 2 а.п.6/.

В довідці, виданій БЦРЛ 13.06.2015 року зазначено, що у ОСОБА_9 виявлено колото різане проникаюче поранення грудної клітки зліва, колото різане проникаюче поранення черевної порожнини справа з пошкодженням тонкого кишківника в двох місцях та наскрізного поранення брижі тонкого кишківника / том 2 а.п.7/.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.06.2015 року від ОСОБА_9 , 13.06.2015 року близько 05 години за місцем його проживання, ОСОБА_11 наніс йому ножем три удари в сідницю, спину та живіт / том 2 а.п.21 22/.

Зазначені докази спростовують посилання в апеляційній скарзі захисника та обвинуваченого на ту обставину, що ОСОБА_9 не вказував, що саме ОСОБА_11 заподіяв йому тілесні ушкодження.

16.06.2015 року з дозволу ОСОБА_11 було проведено огляд його тимчасового місця проживання квартири АДРЕСА_5 , під час якого виявлено та вилучено сірі замшеві мокасини зі слідами бурого кольору на підошвах, джинсові штани, на колінах яких містяться плями бурого кольору, білу футболку та сліди бурого кольору з внутрішньої сторони нижньої частини дверцят пральної машини / том 2 а.п.23 35/.

Згідно висновку експерта № 292 від 10 14.09.2015 року, на вушних паличках зі змивами з дверей пральної машини, а також на черевиках, наданих на дослідження, виявлена кров людини, яка може походити від потерпілого ОСОБА_9 / том 2 а.п.76 -77/.

Органом досудового слідства 29.08.2015 року та 02.09.2015 року були проведені слідчі експерименти з ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , під час яких останні вказали на механізм заподіяння тілесних ушкоджень / том 2 а.п.84 - 91/.

Відповідно до висновку експерта № 336/Д від 04 - 25.12.2015 року, у ОСОБА_9 мались: проникаюче колото різане поранення задньої поверхні грудей зліва, лівобічний гемопневмоторакс; проникаюче колото різане поранення передньої черевної стінки справа з пошкодженням тонкої кишки, брижі тонкої кишки, парієнтальної очеревини тазу, гемоперитоніум; колото різане поранення правої сідничної ділянки. Виявлені тілесні ушкодження виникли від 3 або більше дій гострого предмету з колюче ріжучими властивостями, якими міг бути ніж, за давністю можуть відповідати вказаному в постанові терміну. Один і той самий характер поранень, близькі за розмірами рани шкіри вказують на можливість виникнення всіх описаних тілесних ушкоджень від дії одного предмету. Проникаючі поранення грудей та живота відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, а колото різана рана сідниці відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Здатність до виконання активних дій потерпілим після отримання тілесних ушкоджень / в тому числі сидіти, пересуватись по квартирі, виходити з будинку/, не виключається. Враховуючи розташування тілесних ушкоджень та дані слідчих експериментів, під час виникнення поранення передньої черевної стінки, потерпілий міг бути обернений передньою поверхнею тіла до нападника, при виникненні поранень задньої поверхні грудей та сідниці, потерпілий міг бути обернений задньою поверхнею тіла до нападника / том 1 а.п.97 99/.

Апеляційним судом було переглянуто відеозапис з камер спостереження в період часу з 02 години по 06 годину 13 червня 2015 року за адресою АДРЕСА_6 з якого вбачається, що о 03 годині 46 хвилин ОСОБА_23 та ОСОБА_20 заходять до під`їзду вказаного будинку, а о 05 годині 48 хвилин з нього виходить ОСОБА_20 з пакетом в руках та ОСОБА_23 , тримаючи в руках рушник, після чого направляється в напрямку від будинку / том 2 а.п.147/.

Зазначений вище висновок експерта спростовує посилання захисників та обвинуваченого, що потерпілий із зазначеними у висновку експерта тілесними ушкодженнями не міг би вчиняти активних дій.

Крім того слід зазначити, що на а.п.158 том 1 міститься довідка завідувача Києво Святошинським відділенням КОБСМЕ ОСОБА_24 про допущення механічної помилки на титульній сторінці висновку в рядку « Експертиза закінчена 26.12.2015 року», оскільки дійсно експертиза була закінчена 25.12.2015 року.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 121 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно-небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної та достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищено меж необхідної оборони.

Так, в матеріалах провадження відсутні дані стосовно того, що для ОСОБА_11 існувала реальна загроза, яка б визначила доцільність необхідної оборони чи самозахисту від дій потерпілого; зокрема, було встановлено, і визнано самим потерпілим той факт, що він словесно образив обвинуваченого, що спровокувало конфлікт між ними, та не було встановлено наявність будь-яких протиправних посягань з боку ОСОБА_9 .

Посилання ОСОБА_11 на ту обставину, що ОСОБА_20 наніс йому удар в область носа, в результаті чого в нього пішла кров, спростовується записом з камер відеоспостереження, де на футболці останнього відсутня кров, а також протоколом огляду тимчасового помешкання обвинуваченого, де у нього вилучена біла футболка без слідів крові.

Враховуючи викладене, про наявність в діях обвинуваченого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому свідчить конфліктна ситуація, яка передувала злочину, локалізація, кількість ударів та подальша поведінка обвинуваченого, тому аргументи захисту та самого обвинуваченого про відсутність в діях ОСОБА_11 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та наявність в його діях необхідної оборони, є безпідставними.

Це ж стосується і неналежної, на думку сторони захисту, оцінки показань ОСОБА_11 , наданих ним в процесі судового розгляду.

Суд першої інстанції правильно оцінив посилання обвинуваченого та його захисника щодо нанесення ОСОБА_11 єдиного ненавмисного удару в область живота ОСОБА_9 та про непричетність ОСОБА_11 до спричинення ще двох ножових поранень ОСОБА_9 , як лінію захисту та намір уникнути покарання за вчинене.

Колегія судів погоджується із судом першої інстанції з приводу визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця події від 14.06.2015 року та висновку експерта № 211/Д від 11.08-11.09.2015 року , які здобуті з порушенням КПК України і як наслідок, показань експерта ОСОБА_18 .

Що стосується посилання захисту на необхідність визнання недопустимим доказом протоколу огляду помешкання ОСОБА_11 від 16.06.2015 року та всіх інших доказів, похідних від даного протоколу, то слід зазначити, що в матеріалах провадження міститься заява ОСОБА_11 про надання дозволу на проведення огляду його тимчасового житла, оскільки він проживав в даній квартирі на підставі договору оренди, помешкання оглядалося в присутності понятих.

Вказівка сторони захисту на те, що жоден із наведених у вироку доказів не доводить вину ОСОБА_11 не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, оскільки судом належним чином досліджено всі докази в їх сукупності, в результаті чого суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо винуватості обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Заслуговують на увагу посилання захисників на те, що показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 ніяким чином не доводять винуватість ОСОБА_11 у вчиненні зазначеного злочину, однак дані свідки пояснили яким чином, в який час вони виявили потерпілого та доправили до лікарні, де в подальшому йому була надана медична допомога, що пояснює чому тільки 16.06.2015 року ОСОБА_9 пояснив хто і за яких обставин спричинив йому тілесні ушкодження.

Що стосується зауваження захисника ОСОБА_13 з приводу того, що не з`ясовано яким чином свідок ОСОБА_16 потрапив до квартири потерпілого, то ОСОБА_9 пояснював, що залишив двері до квартири не зачиненими, оскільки погано себе почував після отриманих тілесних ушкоджень.

З приводу відмови судом першої інстанції в заявленому клопотанні захисника про виклик та допит в судовому засіданні експерта, то слід зазначити, що відповідно до ст.356 КПК України виклик експерта для його допиту є правом, а не обов`язком суду.

Вказівка захисників на те, що неправдивість показань потерпілого підтверджується їх непослідовністю, не може бути взята до уваги, оскільки свідчення потерпілого відповідають встановленим обставинам кримінального провадження та перебувають у взаємозв`язку з іншими доказами. Та обставина, що потерпілий невірно пояснив хто перший вийшов з під`їзду будинку після вчинення злочину, він чи ОСОБА_11 та чи сідав потерпілий на стілець після отримання ним тілесних ушкоджень, не вплинула на правильність встановлення дійсних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Інші аргументи захисника та обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі, зокрема, й щодо належності та допустимості досліджених в судовому засіданні доказів, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки судом першої інстанції було надано їм належну оцінку.

Таким чином, висновок суду про доведеність винності ОСОБА_11 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, і є обґрунтованим.
Наведеним у вироку доказам суд дав належну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України, як вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Щодо необґрунтованості, на думку захисту, суми стягнення моральної шкоди на користь потерпілого, то колегія суддів вважає, що суд, вирішуючи цивільний позов, виходив з вимог розумності та справедливості, враховуючи тяжкість тілесних ушкоджень, погіршення стану здоров`я потерпілого та залишення останнього в небезпечній ситуації.

З приводу вимог апеляційних скарг прокурора та потерпілого щодо м`якості призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів зазначає, що частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання визначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У частині 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку; це ж стосується, відповідно до абз. 2 п. 9 вищевказаної постанови, застосування ст. 75 КК України.

Призначаючи ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції зазначив, що вчинений ним злочин, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, обвинувачений раніше не судимий /т. 2 а.п.137-138/, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває /т. 2 а.п. 137-138/, за місцем проживання характеризується посередньо /т. 2 а.п. 139/, працевлаштований /т. 1 а.п. 164/.

Крім того, суд першої інстанції врахував позицію обвинуваченого стосовно відшкодування завданої потерпілому ОСОБА_9 шкоди.

Під час перегляду вироку суду в апеляційній інстанції, обвинуваченим поштовим переказом перераховувалося потерпілому 10000 грн. та направлявся лист з наміром про добровільне відшкодування шкоди, однак дані кошти та лист повернуті адресату в зв`язку з неотриманням пошти потерпілим. В судовому засіданні ОСОБА_11 також заявляв про намір відшкодовувати шкоду потерпілому, однак зазначив, що порозуміння між ними не настає через бажання потерпілого отримати всю суму коштів одночасно.

Також колегія суддів враховує той факт, що конфліктна ситуація між потерпілим та обвинуваченим була спровокована потерпілим під час спільного розпиття спиртних напоїв.

В ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обставин, відповідно до ст. 66 КК України, не встановлено, проте, як обставину, що обтяжує покарання, у відповідності до ст. 67 КК України, було визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_11 без ізоляції його від суспільства.

Зазначені в апеляційних скаргах доводи не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку, в зв`язку з чим апеляційні скарги прокурора, потерпілого, захисника та обвинуваченого задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись статтями 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 , обвинуваченого, прокурора та потерпілого залишити без задоволення.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2016 року щодо ОСОБА_11 залишити без зміни.

С У Д Д І :

___________________ ___________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4