Ухвала
іменем україни
2 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0003420 за касаційною скаргою прокурора, котрий приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а:
вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2016 року
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,

виправдано за частиною 1 статті 185 КК України за відсутності в його діях складу злочину.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачувався в тому, що він 27 вересня 2015 року о 19годині 30 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючина терасі, яка розташована в будинку АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, та неуважністю ОСОБА_8 , яка відійшла від столу, розташованого на вказаній терасі, діючи з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно викрав зі столу мобільний телефон, що належить останній, чим заподіяв їй матеріальну шкоду на загальну суму 1410 грн. Після цього ОСОБА_7 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, а саме продав зазначений телефон ОСОБА_9 .

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2016 року щодо ОСОБА_10 залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що судом першої інстанції в порушення статті 349 КПК України досліджено не всі докази, на яких наполягали учасники процесу. Зокрема, стороною обвинувачення було заявлено про обов`язковий допит свідка ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , однак, як вказує прокурор, останні під час судового слідства не допитувалися та суд не зазначив підстав недоцільності таких доказів, чим також порушив принцип змагальності сторін. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував, що медичні документи свідка ОСОБА_12 не були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції.

Крім того, стверджує, що судом не надано належної оцінки показанням свідків, в яких є розбіжності, а поведінка ОСОБА_10 після вчинення злочину, на переконання прокурора, свідчить про наявність у нього прямого умислу на заволодіння чужим майном.

У доповненнях до касаційної скарги від 15 листопада 2016 року прокурор вказує на те, що показання потерпілої у мотивувальній частині вироку викладені не у відповідності до наданих нею в судовому засіданні, неправдивість показань виправданого та свідків, що заявлялися стороною захисту, щодо обставин заволодіння телефону з ушкодженнями.

У запереченнях ОСОБА_7 просить відмовити у задоволенні касаційних вимог прокурора, а судові рішення щодо нього залишити без зміни.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, яка підтримала касаційну скаргу, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_10 через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185 КК України, свої висновки мотивував тим, що спрямування умислу останнього на таємне викрадення чужого майна у судовому засідання не знайшло свого підтвердження. На переконання суду першої інстанції, не доведеним є і предмет злочину, яким має виступати чуже майно, тобто майно, яке усвідомлено для крадія перебуває у власності певної особи. У зв`язку з чим, вважав, що у ОСОБА_10 на момент виявлення телефону не було жодних об`єктивних даних, за якими він міг би співвіднести виявлений ним телефон з конкретним власником, а тому він цілком обґрунтовано сприйняв його як знахідку, й взяв собі з метою повернути власнику, однак не зміг це зробити з технічних причин (невміння користуватися сенсорним телефоном та встановлення графічного ключа в телефоні).

Такі висновки, з якими погодився і суд апеляційної інстанції, ґрунтуються на показаннях ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_9 , даних з відеокамери спостереження кіоску ОСОБА_15 , протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_16 , заяви ОСОБА_15 , фототаблиці до постанови про визнання речовим доказом мобільного телефону.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з якими погодився і суд апеляційної інстанції, за відсутності належної оцінки сукупності усіх доказів у кримінальному провадженні з наведенням належних та достатніх мотивів.

Зокрема, суд першої інстанції, наводячи мотиви виправдання ОСОБА_10 , брав за основу показання ОСОБА_10 , в яких стверджував про знахідку мобільного телефону та здійснення дій, направлених на встановлення його володільця, свідків сторони захисту ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які стверджували, що гостювали у ОСОБА_10 та останнім було знайдено щось біля сходів, а піднявшись на веранду продемонстровано мобільний телефон, як знайдений, а також зазначалося про те, що світло у ОСОБА_10 було ввімкнене та ніхто не стукав у двері його дому.

Наведені показання стали визначальними для виправдання ОСОБА_10 та залишення їх без зміни. Однак, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що вони не узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим у колегії суддів викликає сумнів щодо належної перевірки судами таких показань та оцінки сукупності доказів у кримінальному провадженні. Зокрема, показанням потерпілої щодо здійснення нею дій при виявленні відсутності мобільного телефону на веранді, виявлення не пошкодженого мобільного телефону, здійснення ОСОБА_17 дій, направлених на продаж телефону, а також того, що останній не намагався опитати сусідів щодо його належності їм або їх знайомим, тощо.

Тоді як, неприбуття за різних причин свідків обвинувачення у судове засідання для дачі ними показань не може розцінюватися судом як правдивість показань свідків сторони захисту, а повинні оцінюватися та перевірятися із сукупністю доказів у кримінальному провадженні.

На вказане не звернув уваги і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів не може визнати законними і обґрунтованими вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

касаційну скаргу прокурора, котрий приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3