н/п 1-кс/640/3659/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2017 р. Київський районний суд м.Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
Вважає, що вжиті вищезазначеною ухвалою суду заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді накладення арешту на майно заявника є необгрунтованими та безпідставними, виходячи із наступного.
Так, під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.
Підставами для застосування заходів забезпечення кримінального провадження КПК визначає: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. При цьому, обов`язок доведення існування зазначених обставин КПК покладає на слідчого, прокурора, який звертається із відповідним клопотанням.
Посилаючись на ст.ст.132, 170 КПК України вказала,що подане слідчим клопотання про накладення арешту було вмотивоване тим, що невстановлені особи шляхом обману підробили довіреність від імені дійсного власника квартири ОСОБА_6 на розпорядження його майном, після чого зареєстрували договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.11.2016 року та здійснили оформлення права власності даного об`єкта нерухомості на ім`я ОСОБА_5 з метою його подальшого продажу добросовісному набувачеві. Проте, такі твердження та доводи слідчого є безпідставними та документально не підтвердженими з огляду на те, що спірне нерухоме майно було придбано ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу від 12.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 . При цьому, із самого договору вбачається, що даний правочин був вчинений особисто власником майна - ОСОБА_6 , а не третьою особою від його імені на підставі довіреності, як про це зазначав слідчий у своєму клопотанні. Особа ОСОБА_6 встановлювалась приватним нотаріусом в момент відчуження нерухомості, а сам договір був скріплений його підписом. Відтак, ОСОБА_5 на законних підставах набула право власності на квартиру.
Стаття 204 Цивільного кодексу України передбачає презумпцію правомірності правочину, в якій зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Про дату, час та місце розгляду клопотання ОСОБА_5 повідомлена судом своєчасно та належним чином (а.с.13), проте в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила.
У ході досудового слідства встановлено, що в період з жовтня по листопад 2016 року невстановлені особи шляхом обману заволоділи правовстановлюючими документами на квартиру АДРЕСА_2 та дублікатами документів на квартиру АДРЕСА_3 , які належали одній родині, та за їх допомогою підробили довіреність від імені дійсного власника квартири - ОСОБА_6 на розпорядження його майном, після чого зареєстрували договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.11.2016 про продаж від імені власника квартири - ОСОБА_6 вказаної квартири на користь ОСОБА_5 , з метою подальшого її продажу добросовісному набувачеві.
Допитані потерпілий ОСОБА_6 , свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що продаж квартири АДРЕСА_1 не здійснювали, довіреність будь-кому не надавали, оригінали правовстановлюючих документів на квартиру знаходились у потерпілого. До ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в довіру увійшла ОСОБА_10 , яка шляхом обману заволоділа паспортом ОСОБА_6 , повернувши його через декілька днів. Дізнавшись про підроблення довіреності ОСОБА_6 негайно її скасував у приватного нотаріуса.
Крім того встановлено, що через 2 дні після посвідчення договору купівлі-продажу вказаної квартири - 14.11.2016 ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_5 довіреність на своє ім`я на розпорядження цією ж квартирою, що свідчить про шахрайське заволодіння квартирою ОСОБА_6 без його згоди, реєстрацію права власності не на добросовісного набувача, а на іншу особу з метою подальшого розпорядження цією квартирою та її продаж добросовісному набувачеві.
Вказане свідчить про відсутність волевиявлення власника квартири на її продаж та вказує на нікчемність правочину купівлі-продажу, який укладений з метою незаконного заволодіння чужим майном.
Під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 30.11.2016 накладено арешт на вказану квартиру. Арешт на майно накладено враховуючи те, що зазначене майно є доказом вчиненого злочину, може бути об`єктом кримінально протиправних дій, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також у зв`язку з тим, що незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню.
На даний час у провадженні здійснюється дослідження всіх обставин заволодіння шахрайським шляхом вказаним вище майном. Крім того, у провадженні встановлений та підтверджений доказами факт нікчемності правочину щодо відчуження на користь заявника майна, яке арештоване.
Так, зазначив, що відповідно до положень ч.1 ст.228 ЦК України, правочин, спрямований на незаконне заволодіння майном є таким, що порушує публічний порядок. Згідно з ч.2 ст.228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України та роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визнання судом нікчемного правочину недійсним не вимагається, оскільки його недійсність встановлена самим законом, тобто нормами ЦК України.
Таким чином, на його думку, заявник - ОСОБА_5 не є добросовісним набувачем арештованого майна, оскільки набуття нею права власності на нього здійснено за нікчемним правочином, обставини укладення якого є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні. Отже, на даний час не відпала потреба у застосуванні арешту на вищезазначене майно і скасування накладеного на нього арешту буде суперечити вимогам ст. 174 КПК України.
Слідчий СУ ГУ НП в Харківській області ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_5 , з тих же підстав, що й прокурор, посилаючись на те, що необхідність в арешті вищевказаної квартири на даний час не відпала.
Слідчий суддя, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши надані докази, приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення клопотання ОСОБА_5 , виходячи з наступного.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 30.11.2016 накладено арешт на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , шляхом заборони її відчуження, до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку (а.с.21-22).
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
На теперішній час заявником не доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Так, з пояснень прокурора та слідчого у судовому засіданні встановлено, що слідчі дії в обсязі, необхідному для встановлення об`єктивної істини по справі тривають.
Обставини, встановлені ухвалою слідчого судді від 30.11.2016 при розгляді клопотання про арешт майна не змінилися, а саме те, що арештоване майно є предметом вчиненого злочину, а також у зв`язку з необхідністю виключити можливість протиправно розпорядитись вказаним об`єктом нерухомості.
Таким чином, відсутні правові підстави вважати, що відпала потреба в збереженні застосованого ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 30.11.2016 заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту вказаної вище квартири.
Клопотання про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час розгляду питання слідчим суддею від учасників процесуальної дії не надійшло, за ініціативою суду не здійснюється, що відповідає положенням ст.107 КПК України.
Керуючись ст.ст. 107, 174, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,
Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Слідчий суддя ОСОБА_1