Справа № 142/1310/16-к
Провадження №11-кп/772/402/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
Головуючого : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Піщанського районного суду Вінницької області від 29.11.2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000159 по обвинуваченню
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем та мешканцем АДРЕСА_1 , з повною середньою освітою, одруженого, маючим на утриманні двох дітей, непрацюючого, раніше несудимого ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_8

обвинуваченого : ОСОБА_7

захисників : ОСОБА_6 , ОСОБА_9

потерпілих: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12
В с т а н о в и в :

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями на вирок Піщанського районного суду Вінницької області від 29.11.2016 року , просив вирок суду змінити в частині призначення покарання ОСОБА_7 , а саме призначити йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки . На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням на нього обов`язків відповідно до ст.76 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_7 , непогодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу, просив змінити вирок в частині призначення йому покарання , а саме призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки . На підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням обов`язків відповідно до ст.76 КК України.
Захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в запереченнях на апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Крім того, з метою запобігання уникненню обвинуваченим ОСОБА_7 від відбування покарання, змінити останньому запобіжний захід з особистого зобов`язання на тримання під вартою, взявши його під варту в залі судового засідання.
Вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 29.11.2016 року ОСОБА_7 визнано виним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.
Цивільний позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_11 165 486,09 грн. у відшкодування майнової шкоди, 500 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, 5000 грн. витрат за надання правової допомоги - кожного.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів і проведення експертних досліджень 4 135,32 грн..
Вирішено долю речових доказів .
Згідно вироку Піщанського районного суду Вінницької області від 29.11.2016 року визнано винним ОСОБА_7 та засуджено за вчинення наступного.

ОСОБА_7 12 травня 2016 року, біля 17 години, керуючи мікроавтобусом «Фіат Дукато», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «Вапнярка - КПП Болган», у напрямку від смт. Піщанка до с. Болган, неподалік с. Миколаївка, Піщанського району в порушення вимог Правил дорожнього руху України та вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1, яку перетинати заборонено, виїхав на смугу зустрічного руху де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21112», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_13 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 загинув на місці, пасажир автомобіля ОСОБА_10 госпіталізований до хірургічного відділення клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 035 від 10.06.2016 року у ОСОБА_13 було виявлено важку сполучену травму грудної клітини несумісну з життям у вигляді « саден по переднє-зовнішній та зовнішній поверхнях грудної клітини з ліва; крововиливу в м`які тканини, по передній поверхні грудей, перелому тіла грудини, субплевральні крововиливи, забій тканини легенів, розриву лівої легені, розриву лівого шлуночка серця, розриву грудного відділу аорти.
Дані ушкодження ускладнились внутрішньою кровотечою, та спричинили тампонаду серця (450 мл.) крові в серцевій сорочці, та лівосторонній гемоторакс (1200 мл.) крові, в лівій плевральній порожнині.
Також виявлено садна лівого плеча в нижній третині, по задній поверхні лівого ліктьового суглобу.
Смерть ОСОБА_13 настала від отриманої ним важкої, сполученої, травми грудної клітки несумісної з життям.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1241 від 18.08.2016 року у ОСОБА_10 , виявлено тілесні ушкодження у вигляді: «Поєднаної травми: закритої травми грудної клітини з переломом 2-6 ребер зліва, гемопневмоторакс; закрита травма живота з розривом селезінки, гемоперитонеум; закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку; закритий перелом гілки нижньої щелепи зліва; підшкірна гематома нижньої щелепи зліва; поверхневі осаднені рани лівого плеча».
Дані ушкодження у ОСОБА_10 , не являлись небезпечними для життя в момент спричинення і не супроводжувались загрозливими для життя явищами, за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Неоспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_7 та доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, захисник ОСОБА_6 вважає, що міра покарання для його підзахисного є надто сувора та не відповідає особі обвинуваченого ОСОБА_7 та тяжкості вчиненого злочину, висновки в цій частині не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. В даному випадку має місце необережна форма вини, як щодо самого порушення правил безпеки дорожнього руху так і щодо наслідків, які настали , оскільки ані перше, ані друге не охоплювалося умислом обвинуваченого.
Суд першої інстанції всупереч вимог ст. 65 КК України , п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 року № 14 при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, не врахував необережну форму вини, позитивну характеристику обвинуваченого як за місцем проживання так і роботи, що на його утриманні перебуває двоє дітей, одна дитина є неповнолітньою. Старша донька ОСОБА_14 навчається на 2 курсі Вінницького національного аграрного університету та він як батько повинен забезпечувати виховання та розвиток дітей. Обвинувачений є раніше несудимий, не відмовляється відшкодовувати майнову та матеріальну шкоду потерпілим та для можливості заробляти кошти зареєстрував підприємницьку діяльність, не перебував і не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра, згідно даних органів ДВС не має боргів, штрафів чи інших подібних зобов`язань, обтяжуючих обставин судом першої інстанції не встановлено.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 як під час досудового розслідування так і судового розгляду вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв в розкритті злочину, встановленню істини , злочин вчинив вперше .
На думку захисника, з урахуванням всіх обставин, є достатньо підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із звільненням його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, що буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 мотивовано тим, що доведеність його вини у злочині, за який його засуджено, правильність його кваліфікації за ч. 2 ст. 286 КК України ним не оспорюється, однак призначена міра покарання явно не відповідає його особі як обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину, оскільки має місце необережна форма вини, він керував технічно справним автомобілем, свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв в розкритті злочину, встановленню істини , злочин вчинив вперше, є задовільні характеристики, на його утриманні перебуває двоє дітей, раніше не судимий, не відмовляється відшкодовувати майнову та матеріальну шкоду потерпілим, обтяжуючих обставин судом першої інстанції не встановлено. Вважає, що достатньо підстав для застосування ст.75 КК України
На думку обвинуваченого, суд першої інстанції при ухваленні вироку, вирішуючи питання про призначення йому виду та міри покарання не застосував норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, а призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого .
Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вважає вирок законним та обґрунтованим, захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які просили задоволити апеляційні скарги з доповненнями, потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вважають, що судом призначено покарання, яке відповідає особі обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційних скарг захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України не оспорюється.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визначається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею ( частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_7 злочину, дані про особу винного, задовільні характеристики за місцем проживання, обставини, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання, а саме щире каяття ОСОБА_7 та активне сприяння встановленню істини як органу досудового слідства так і суду, вчинення кримінального правопорушення вперше, наявність на утриманні дітей.

Доводи апеляційних скарг, що наявність щирого каяття, сприяння розкриттю злочину, утримання двох неповнолітніх дітей, позитивні характеристики , намір відшкодувати шкоду потерпілим, вчинення злочину вперше, відсутність обставин, що обтяжують покарання, необережна форма вини вказують на можливість застосування ст.75 КК України є безпідставними.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження висновки суду першої інстанції в частині призначення покарання є належним чином обґрунтованими та вмотивованими .

Судом призначено покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

Хоча ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 в апеляційних скаргах зазначають про намір відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, однак за період з часу вчинення кримінального правопорушення до часу апеляційного розгляду ОСОБА_7 перераховано лише 42 428 грн., які потерпілими, як вони зазначили не отримані, оскільки поштовий переказ адресовано на адресу проживання захисника ОСОБА_9 , що свідчить про формальний підхід до відшкодування шкоди.

В результаті вчиненого кримінального правопорушення настали тяжкі наслідки, загинула людина, потерпілі ОСОБА_15 отримали важку психологічну травму на все життя і категорично заперечували проти застосування ст.75 КК України.

Відповідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

На думку апеляційної інстанції, в дотримання вимог ст.65 КК України , керуючись роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання», від 24.10.2003 року № 7, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , наявність обставин, що відповідно ст.66 КК України пом`якшують покарання, відсутність обставин, що відповідно ст. 67 КК України обтяжують покарання, суд першої інстанції призначив покарання, яке відповідає вимогам ст. 50 КК України щодо досягнення мети покарання є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для застосування ст.75 КК України .

Керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції, -
П о с т а н о в и в :
В задоволенні апеляційних скарг захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 відмовити.
Вирок Піщанського районного суду Вінницької області від 29.11.2016 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржено до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України рішення апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення .

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

Згідно з оригіналом:

Суддя: