Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 16 березня 2017 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001633за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_8 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та проживаючу на АДРЕСА_1 , зареєстровану в тому АДРЕСА_2 ,
засуджено:
- за ч. 3 ст. 342 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки;
- за ч. 1 ст. 343 КК України до покарання у виді арешту на строк 1 місяць;
- за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
Відповідно до статей 70, 72 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_8 визначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України засуджену звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.
Ухвалено стягнути із засудженої на користь потерпілого ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 875 грн, моральної 10 000 грн.

Вирішено питання про речові докази.

ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, поєднаного з примушенням цієї особи шляхом насильства до виконання явно незаконних дій; у впливі в будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків та добитися прийняття незаконного рішення; в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу побоїв, легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням працівником службових обов`язків за таких обставин.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за вчинення опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, поєднаного з примушенням цієї особи шляхом насильства до виконання явно незаконних дій; у впливі в будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків та добитися прийняття незаконного рішення; в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу побоїв, легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням працівником службових обов`язків за таких обставин.

31 липня 2013 року приблизно о 01.00 год. ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння сиділа на пасажирському сидінні автомобіля «Вольво» під керуванням також нетверезого ОСОБА_9 у той час, коли останній вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 6 ст. 121, ч. 1 ст. 130 КУпАП України.

Ці неправомірні дії були помічені інспекторами патрульної служби Бориспільського міського відділу ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , котрі на виконання положень ст. 2, п. 2 ст. 10, пунктів 1, 2 ст. 11 Закону України «Про міліцію» з метою запобігання та припинення адміністративних правопорушень під`їхали до автомобіля «Вольво», який зупинився на паркувальному майданчику біля магазину «Київська Русь» на вул. Київський Шлях, 98 у м. Борисполі, відрекомендувалися ОСОБА_9 працівниками міліції, попросили назватися та надати документи, які посвідчують особу водія. ОСОБА_9 вийшов з автомобіля, однак відмовився назвати працівникам міліції своє ім`я та надати документи, що посвідчують особу. Натомість ОСОБА_9 став ображати інспектора ОСОБА_7 , нецензурно висловлюватися, після чого спробував утекти.

У цей час ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння біля зазначеного магазину, усвідомлюючи, що її співмешканець ОСОБА_9 , будучи нетверезим, скоїв адміністративні правопорушення і спробував утекти з місця їх учинення, у зв`язку з чим інспектори патрульної служби ОСОБА_7 та ОСОБА_10 розпочали його адміністративне затримання в порядку ч. 1 ст. 263 КУпАП України, підбігла ззаду до інспектора патрульної служби ОСОБА_7 з незаконною вимогою припинити затримання ОСОБА_9 і одночасно почала бити інспектора по голові й дряпати його нігтями пальців рук.

Через такий вплив ОСОБА_8 на ОСОБА_7 , що виразився у формі заподіяння побоїв та тілесних ушкоджень, останній не зміг продовжити спільно з інспектором цієї ж служби ОСОБА_10 виконувати свої службові обов`язки щодо адміністративного затримання ОСОБА_9 , а був змушений відволіктися на ОСОБА_8 , щоби припинити її протиправні дії.

Оскільки ОСОБА_8 не реагувала на вимогу ОСОБА_7 припинити свої незаконні дії, продовжувала втручатися в діяльність працівника правоохоронного органу й умисно продовжила бити останнього по обличчю та тулубу, завдаючи тілесних ушкоджень, вимагаючи відпустити ОСОБА_9 , щодо якого здійснювалось адміністративне затримання в порядку ч. 1 ст. 263 КУпАП України, вчинила таким чином опір працівникові міліції правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.

Продовжуючи ігнорувати усні попередження інспектора патрульної служби ОСОБА_7 про припинення своїх протиправних дій, ОСОБА_8 не припиняла втручання в діяльність цього працівника правоохоронного органу і під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із затриманням ОСОБА_9 , умисно заподіяла останньому побоїв та легких тілесних ушкоджень у виді: довгастої форми садна лобної області справа, два довгастих садна на підборідді справа, чотири довгастих садна на передній черевній стінці зліва.

Протиправні дії ОСОБА_8 було припинено лише після застосування ОСОБА_7 фізичного впливу (утримання за руки) та одягнення наручників на зап`ястя рук останньої.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року вирок суду першої інстанції змінено. Виключено з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання суду на ст. 72 КК України при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Наводить доводи щодо порушення, на його думку, права засудженої на захист в зв`язку з відмовою в задоволенні клопотання про дослідження деяких доказів у справі. Вказує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 343 КК України, так як остання є цивільною дружиною (близьким родичем) ОСОБА_9 , а отже, її прохання відпустити останнього не утворює вказаного складу злочину. Крім того, звертає увагу на те, що редакції статей, за якими ОСОБА_8 засуджено неодноразово змінювались, а суд у вироку не зазначив які саме редакції застосовано. Також не погоджується з оцінкою судом доказів і оспорює фактичні обставини кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримання касаційних вимог, пояснення потерпілого ОСОБА_7 та прокурора, які вважали що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неналежна, на думку захисника, оцінка доказів у провадженні, неповнота судового розгляду не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Тому, при перегляді судових рішень, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.

Як убачається з вироку, висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 342, ч. 1 ст. 343, ч. 2 ст. 345 КК України, за ретельно викладених у ньому обставин, доведено зібраними у встановленому законом порядку доказами,дослідженими в судовому засіданні, належно оціненими. Так, суд першої інстанції такого висновку дійшов на підставі аналізу: показань потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 а також показань самої ОСОБА_8 , яка заперечувала свою винуватість у вчиненні інкримінованих їй дій, що судом розцінено як спосіб захисту, з метою уникнення кримінальної відповідальності; даних, що містяться у письмових доказах, зокрема, у висновку судово-медичної експертизи № 174Д від 11 жовтня 2013 року; у протоколах: огляду місця події від 31 липня 2013 року та фототаблиці до нього, у протоколі огляду речей від 21 лютого 2014 року; у довідках, виданих Бориспільською центральною районною лікарнею Київської області № 1244 та № 1245 від 31 липня 2013 року та інших доказів, зміст яких детально відображений у вироку.
Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_8 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 342, ч. 1 ст. 343, ч. 2 ст. 345 КК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що доводи касаційної скарги захисника, у тому числі стосовно невинуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці діянь, допущення ряду порушень вимог кримінального процесуального закону, які захисник вважає істотними, є аналогічними за своїм змістом доводам його апеляційної скарги та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який детально перевіривши їх, мотивовано визнав безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Суд ретельно перевірив доводи сторони захисту щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 343 КК України та неврахування рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1992 року № 8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоровя, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» з огляду на те, що остання на час вчинення описаних у вироку дій була особою, яка спільно проживала з ОСОБА_9 , та дійшов обґрунтованого висновку про їх безпідставність. При цьому, мотивом прийняття такого рішення стало те, що втручання ОСОБА_8 в діяльність інспектора патрульної служби Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_7 виразилося не у проханні, а у незаконній вимозі припинення будь-яких дій відносно ОСОБА_9 з одночасним заподіянням фізичного насильства.
Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляції захисника ухвала апеляційного суду, з урахуванням положень ч. 2 ст. 439 КПК України, відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Що стосується посилань захисника про порушення права засудженої на захист в зв`язку з відмовою в задоволенні клопотання про дослідження деяких доказів у справі, у тому числі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2016 року, якою скасовано ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року про відмову в задоволенні скарги адвоката ОСОБА_6 на постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області від 23 жовтня 2015 року про закриття кримінального провадження щодо факту перевищення службових повноважень співробітниками Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області, прокуратури Київської області, Бориспільської міжрайонної прокуратури за заявою ОСОБА_6 , то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до змісту положень ч. 3 ст. 404 КПК України дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції є правом, а не обов`язком суду. Крім того, неправомірність, на думку сторони захисту, дій працівників зазначених вище органів, жодним чином не спростовує протиправності дій ОСОБА_8 , що призвели до притягнення її до кримінальної відповідальності та не впливає на доведеність винуватості останньої у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

Не заслуговують на увагу також посилання захисника про не зазначення редакцій статей, за якими ОСОБА_8 засуджено, оскільки вони вказані в обвинувальному акті, а суд згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України проводить судовий розгляд лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Таких порушень кримінального процесуального закону, які були б істотними чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому у задоволенні касаційної скарги захисника слід відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIIІ від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року щодо ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3