Єдиний унікальний номер 235/7503/15-к
Номер провадження 11-кп/775/445/2017

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02.03.2017р., яким обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Макіївка Донецької області та проживає в АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 ч.1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років без конфіскації майна, яке є його особистою власністю,

за участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02.03.2017р., обвинуваченого ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 ч.1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років без конфіскації майна, яке є його особистою власністю.

Обвинуваченого ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він протягом лютого 2015 року перебуваючи на території с. Берестки Покровського р-ну Донецької області та м. Курахове, Мар`їнського району Донецької області, як за власною ініціативою, так і на виконання отриманого завдання сприяв діяльності терористичної згідно ст. 1 абз. 19 ЗУ « Про боротьбу з тероризмом» організації « Донецька народна республіка» ( далі- «ДНР»), утвореної 07.04.2014р. у м. Донецьку, одним із основних завдань якої є зміна меж територіальної та державного кордону України в спосіб, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України.

Завідомо для ОСОБА_5 учасники «ДНР» з моменту її створення вчиняли на території України терористичні акти та інші злочини. ОСОБА_5 усвідомлював, що основною метою діяльності «ДНР» є насильницька зміна та повалення конституційного ладу України, а також захоплення державної влади, зміна державного кордону України. «ДНР» завідомо для ОСОБА_5 є стійкою терористичною організацією, має стабільний склад лідерів, централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення, з покладенням відповідних обов`язків на учасників політичного та силового блоку.

Достовірно усвідомлюючи це, ОСОБА_5 у лютому 2015р., як за власною ініціативою, так і на виконання завдання отриманого ним від учасника «ДНР» ОСОБА_9 , надавав за допомогою телефонного зв`язку деталізовані дані про дислокацію, чисельності та маршрутів пересування, підрозділів та військової техніки ЗСУ та інших військових формувань України, які беруть участь у проведенні антитерористичної операції на території Мар`їнського та Красноармійського р-нів Донецької області для подальшого використання учасниками «ДНР» цієї інформації у веденні терористичної діяльності проти органів державної влади та військових підрозділів України.

При цьому ОСОБА_5 усвідомлював, що «ДНР», діяльності якої він сприяє, діє на території України незаконно.

На зазначений вирок суду обвинуваченим ОСОБА_5 та його захисником ОСОБА_6 подані апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 :

-вказує, що суд необґрунтовано прийшов до висновку про відсутність необхідності дослідження доказів в кримінальному провадженні з посиланням на ст. 349 КПК України, оскільки з`ясування добровільності його позиції щодо визнання ним винуватості проведена формально;

-зазначає, що суд не врахував тиск на нього, який виразився в погрозах його дружині групою захоплення та слідчим, які погрожували, що у разі його відмови у визнанні винуватості, вони заарештують його дружину;

-зазначає, що повністю визнає свою винуватість та щиро розкаюється у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 256 ч.1 КК України;

-зазначає, що суд безпідставно не врахував відповіді, які були надані йому з різних державних установ з приводу надання інформації відносно наявності нормативно-правових актів щодо визнання «ДНР» та «ЛНР» терористичними організаціями;

-вказує, що при прийнятті рішення суд порушив ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, порушив вимоги ст. 374 КПК України та його висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження;

- прохає вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В доповненнях до апеляційної скарги від 26.04.2017р. обвинувачений ОСОБА_5 :

-вважає вирок незаконним та таким, який ухвалений з порушенням норм матеріального та процесуального права, Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод;

-прохає вирок суду скасувати та змінити правову кваліфікацію його дій зі ст. 258-3 ч.1 КК України на ст. 256 ч.1 КК України.

В доповненнях до апеляційної скарги від 16.06.2017р. обвинувачений ОСОБА_5 :

-зазначає, що він визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 ч.1 КК України та прохає врахувати обставини, що пом`якшують його покарання, а саме щире каяття, активне сприяння слідству на стадії досудового розслідування, той факт, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності;

-прохає врахувавши наведені вище обставини застосувати до нього вимоги ст. 69 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6

-вважає, що вирок підлягає скасуванню, оскільки суд під час розгляду справи та ухваленні вироку допустив неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду викладеним у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність;

-зазначає, що національним законодавством України, законом України « Про боротьбу з тероризмом», а ні іншим нормативно-законодавчим актом не визначено послідовності визнання організації терористичною, компетентних органів, які повинні звертатися з клопотанням про визнання терористичною організацією того чи іншого угрупування;

- вказує, що суд повинен був визнати неналежним та недопустимим доказом протокол складений оперативним працівником контррозвідки СБУ, оперативно- технічні заходи, а саме зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж щодо розмов ОСОБА_5 з ніби-то представником терористичної організації « ДНР» ОСОБА_10 , оскільки як видно з вироку ці дії проводились на підставі ЗУ « Про контррозвідувальну діяльність» та ухвали слідчого судді апеляційного суду м. Києва від 23.12.2014р., яка не надана суду, оскільки має гриф « цілком таємно»;

-зазначає, що надана суду довідка за підписом Голови апеляційного суду м. Києва не витримує жодної критики та не створює законності зняття інформації з телекомунікаційних мереж протягом 2015р.;

-вказує, що зазначена в листі із штабу АТО інформація щодо роздруківки телефонних розмов між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 щодо обстрілу підрозділів 28 омбр в районі АДРЕСА_2 14.02.2015р. та місць дислокації та переміщення військової техніки ЗСУ є суперечливою, оскільки розмови ОСОБА_5 , були зафіксовані неналежним чином та протиправним способом, щодо передання інформації ОСОБА_11 відносно місця дислокації та переміщення військової техніки підрозділів ЗСУ біля с. Красне, Покровського р-ну, Донецької області;

-прохає скасувати вирок суду та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника та прохав залишити вирок без змін, думку обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали доводи поданих ними апеляційних скарг та прохали їх задовольнити, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 та про часткове задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 за таких підстав.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не дотримався цих вимог закону та ухвалив незаконний необґрунтований та невмотивований вирок.

Як видно з кримінального провадження, формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_5 за ст. 258-3 ч.1 КК України, яке визнане судом доведеним фактично співпадає з формулюванням обвинувачення, що міститься в обвинувальному акті.

Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 ч.1 КК України, а саме в тому, що він протягом лютого 2015р. діючи умисно на території перебуваючи на території с. Берестки Покровського р-ну Донецької області та м. Курахове, Мар`їнського району Донецької області за власною ініціативою сприяв діяльності терористичної згідно ст. 1 абз. 19 ЗУ « Про боротьбу з тероризмом» організації « Донецька народна республіка» ( далі- «ДНР»), утвореної 07.04.2014р. у м. Донецьку, одним із основних завдань якої є зміна меж територіальної та державного кордону України в спосіб, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України.

Завідомо для ОСОБА_5 учасники «ДНР» з моменту її створення вчиняли на території України терористичні акти та інші злочини. ОСОБА_5 усвідомлював, що основною метою діяльності «ДНР» є насильницька зміна повалення конституційного ладу України, а також захоплення державної влади, зміна державного кордону України. «ДНР» завідомо для ОСОБА_5 є стійкою терористичною організацією, має стабільний склад лідерів, централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення, з покладенням відповідних обов`язків на учасників політичного та силового блоку.

Достовірно усвідомлюючи це, ОСОБА_5 у лютому 2015р., як за власною ініціативою, так і на виконання завдання отриманого ним від учасника «ДНР» ОСОБА_9 , надавав деталізовані дані про дислокацію, чисельності та маршрутів пересування, підрозділів та військової техніки ЗСУ та інших військових формувань України, які беруть участь у проведенні антитерористичної операції на території Мар`їнського та Красноармійського р-нів Донецької області для подальшого використання учасниками «ДНР» цієї інформації у веденні терористичної діяльності проти органів державної влади та військових підрозділів України.

При цьому ОСОБА_5 неодноразово усвідомлював, що «ДНР», діяльності якої він сприяє, діє на території України незаконно.

Визнаючи винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 ч.1 КК України, а саме у іншому сприянні терористичній організації, суд першої інстанції не з`ясував повно, всебічно та об`єктивно всі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення кримінального провадження.

Так, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд безпідставно не врахував відповіді, які були надані йому з різних державних установ з приводу надання інформації відносно наявності нормативно-правових актів щодо визнання «ДНР» та «ЛНР» терористичними організаціями.

Так, аналіз кримінального законодавства України, рішення Варшавської конференції 2001 року, резолюції Ради Безпеки ООН №1373 від 28.09.2001 по боротьбі з тероризмом, положень Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, а також відповідних положень Закону України «Про боротьбу з тероризмом» вказує, що терористична організація виділена, як вид злочинної організації за спеціальною метою - здійснення терористичної діяльності.

Визначення терміну «терористична організація» надано в ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Так, згідно вказаної норми Закону терористична організація це стійке об`єднання трьох і більше осіб, яке створене з метою здійснення терористичної діяльності, у межах якого здійснено розподіл функцій, встановлено певні правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів. Організація визнається терористичною, якщо хоч один з її структурних підрозділів здійснює терористичну діяльність з відома хоча б одного з керівників (керівних органів) усієї організації.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року і до завершення на території України проводиться антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

На виконання абзацу 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. N 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (розпорядження було діючим до видання нового, а саме: до 02.12.2015 року). Згідно з додатком до вказаного розпорядження, до таких населених пунктів належить і м. Донецьк. Крім того, наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/3/6 від 07.10.2014 р. районами проведення антитерористичної операції визначені території Донецької та Луганської областей.

Таким чином, протягом лютого 2015 року, тобто, в період, про який йдеться в обвинувальному акті відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , в населених пунктах України, перелік яких було затверджено зазначеним вище розпорядженням, проводилась антитерористична операція.

В той же час, жодним нормативно-правовим актом не визначено списку організацій Донецької чи Луганської областей, які б були визнані терористичними хоча б однією державою або міжнародною організацією, як і відсутні рішення міжнародної судової установи або остаточні рішення ВСУ про визнання «ДНР» чи «ЛНР» терористичними організаціями, які б мали преюдиціальне значення.

Також колегія суддів звертає увагу, що згідно з чинною редакцією ч. 1 ст. 24 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація, відповідальна за вчинення терористичного акту і визнана за рішенням суду терористичною, підлягає ліквідації, а належне їй майно конфіскується.

За ч.3 ст.24 цього ж Закону заява про притягнення організації до відповідальності за терористичну діяльність подається до суду відповідно Генеральним прокурором України, прокурорами Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя у встановленому законом порядку.

Таким чином, відсутність чіткого порядку визнання організації терористичною не дає можливості реалізувати положення ст. 24 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» яка, як слідує з її змісту, потребує рішення суду щодо визнання організації терористичною та ст.258-3 КК України, щодо притягнення до відповідальності за створення терористичної групи чи терористичної організації, участі в ній або сприянні її діяльності.

На сьогодні ні Законом України «Про боротьбу з тероризмом», ні будь-яким іншим законодавчим актом не визначено порядок визнання організації терористичною. Зокрема, не визначено орган державної влади, до повноважень якого відноситиметься право звернення до суду, підсудність таких справ, можливу доказову базу, процедуру розгляду судами, тощо.

Зазначені вище прогалини та недоліки в законодавстві, на думку колегії суддів, повинні були бути врахованими, як прокурором при складанні обвинувального акту, так й судом при розгляді цього кримінального провадження, з урахуванням того, що надання суду функцій законодавчої влади з метою усунення суперечностей і прогалин шляхом поширювального тлумачення кримінального закону є відходом від фундаментальних принципів кримінального права, що на теперішній час є сучасною актуальною теоретичною та прикладною проблемою кримінального права України.

Також, колегія суддів звертає особливу увагу на те, що судом в порушення вимог Загальної частини КК України, а саме ст.ст. 23,24 КК України в мотивувальній частині вирок при викладенні суб`єктивної сторони кримінального правопорушення вчиненого обвинуваченим зазначив що його дії носять навмисний характер, проте вина може бути виражена тільки у формі умислу або необережності. Зазначене є грубим порушенням матеріального права та робить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, та взагалі весь вирок незрозумілим та непереконливим.

Крім того, колегія суддів, також звертає увагу на те, що суд у вироку, в обґрунтування своїх висновків послався в тому числі й на протокол за результатами проведення негласного розшукового заходу від 11.06.2015р. із додатком диском CD-R №2329, згідно якого до невстановленої особи на ім`я ОСОБА_12 , в період з 12.02.2015 року по 04.03.2015 року надходили телефонні дзвінки від ОСОБА_5 та складено цей протокол про те, що в ході їх проведення отримано фактичні дані, які згідно з частиною 2 ст. 65 КПК України можуть бути використані, як джерело доказів у кримінальному судочинстві.

Судом зазначено, що вказаний вище протокол складений оперативним працівником контррозвідки СБУ, оперативно-технічні заходи, а саме зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, проводилось на підставі ЗУ «Про контррозвідувальну діяльність» та ухвали слідчого судді Апеляційного суду міста Києва від 23.12.2014р. №01-10850 цт, дійсність якої підтверджена довідкою за підписом Голови Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_13 .

Даючи оцінку відсутності у кримінальному провадженні ухвал слідчого судді Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2014р. №01-10850 цт на проведення негласних розшукових дій, на підставі яких були проведені негласні розшукові дії, суд зазначив, що ця ухвала має гриф «цілком таємно», а тому її не може бути долучено до матеріалів кримінального провадження без зняття грифу секретності.

Колегія суддів вважає, що суд повинен був ретельно перевірити наявність даних про належне санкціонування дозволу на зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, оскільки фактичні дані, отримані в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій, є доказами у кримінальному провадженні за умови, якщо їх було отримано в порядку, передбаченому КПК, з урахуванням особливостей, установлених ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність`та «Про контррозвідку» з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи, у тому числі ті, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, зобов`язані діяти лише в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Основним та іншими Законами України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 20.10.2001р. № 12-рп/2011 (справа № 1-31/2011) положення ст. 62 Конституції України спрямовані на забезпечення прав і свобод людини та громадянина, а саме обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання та фіксації із застосуванням заходів, передбачених ЗУ від 18.02.1992р. № 2135-XII «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності. У цьому рішенні Конституційний Суд України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватись як докази у кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав та свобод людини й громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналогічну позицію займає й Європейський суд з прав людини.

Так, у Рішенні від 01.12.2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, що безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх; також цей суд констатував, що рішення про відмову розкрити матеріали, пов`язані з операцією щодо прослуховування телефонних розмов, на результатах якого ґрунтовався обвинувальний вирок національного суду, не супроводжувалось адекватними процесуальними гарантіями, і, крім цього, не було достатньо обґрунтованим.

Таку ж гарантію збережено і в кримінальному процесуальному законі, а саме згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд має оцінити кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Отже, здійснення перевірки доказів на їх допустимість у разі, якщо сторона захисту ставить їх під сумнів, є обов`язком суду, з чого випливає і необхідність дослідження дозволів на проведення негласних слідчих оперативно-розшукових дій, рішення про розсекречування яких відповідно до ч. 1 ст. 255 КПК та п. 5.9. Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України від 16.11.2012р. № 114/1042/516/1199/936/1687/5, може прийняти прокурор, як за власної ініціативи, так і у зв`язку із задоволенням судом відповідного клопотання сторони захисту з метою перевірки доказів на їх допустимість.

Враховуючи наведені вище порушення закону, колегія суддів прийшла до висновку, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно і всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального - процесуального закону та з урахуванням практики Європейський суд з прав людини проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх належність, допустимість, достовірність та достатність, перевірити інші доводи, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Якщо суд першої інстанції при новому розгляді справи прийде до аналогічного висновку про винуватість ОСОБА_5 у тому ж обсязі, то на думку колегії суддів, покарання призначене йому за цим вироком відповідає вимогам ст. 65 КК України, та застосування до обвинуваченого вимог ст. 69 КК України при відсутності обставин, які пом`якшують його покарання є неприпустимим.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376 ч.2, 405, 407, 418 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02.03.2017р., яким обвинуваченого ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 ч.1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років без конфіскації майна, яке є його особистою власністю задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02.03.2017р., яким обвинуваченого ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 ч.1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років без конфіскації майна, яке є його особистою власністю задовольнити.

Вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02.03.2017р., яким обвинуваченого ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 ч.1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років без конфіскації майна, яке є його особистою власністю скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 у виді тримання під вартою в Бахмутській УВП УДПтСУ в Донецькій області (№6), продовжити на 60 (шістдесят ) днів, а саме по 08.09.2017р. включно.

Судді: