Справа №490/5644/16-к 18.01.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/106/17 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 187 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 січня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 001978, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, неодруженого, який має неповнолітню дитину, не працюючого, який не має освіти (2 класи), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
1) 29 липня 2003 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, від відбування якого на підставі ст. 75 КК України звільнений з випробуванням строком на 2 (два) роки;
2) 26 травня 2005 року Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі, звільненого 26 червня 2009 року по відбуттю строку покарання;
3) 3 вересня 2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69, ч. 1 ст. 70 КК України до 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, звільненого 29 лютого 2016 року по відбуттю строку покарання,
- визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
потерпіла ОСОБА_8 ,
захисник ОСОБА_9 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого.
Просить вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2016 року змінити та призначити мінімальний розмір покарання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, у строк відбування покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення у період з 6 травня 2016 року по 27 вересня 2016 року включно зараховано із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.
Не оспорючи факт заволодіння майном потерпілої ОСОБА_8 з проникненням у житло останньої, вважає, що судом не вірно кваліфіковано його дії відносно скоєного кримінального правопорушення.
Стверджує, що у нього в руках не було ножа, наніс потерпілій лише один удар сумкою по голові, інших ударів не наносив, ніякого психічного впливу з його сторони не було, як і не було погроз.
Зазначає, що наявність у нього ножа, окрім показань потерпілої, не підтверджена іншими доказами. В матеріалах кримінального провадження відсутній як речовий доказ предмет, який використовувався ним.

Звертає увагу, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 717 від 27 квітня 2016 року потерпіла, отримали легкі тілесні ушкодження. Вважає, що реальної загрози для життя та здоров`я потерпілої не було.
На думку апелянта, його дії слід кваліфікувати як грабіж за ч. 3 ст. 186 КК України.
Вважає призначене йому покарання таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та його особі обвинуваченого.
Стверджує, що відповідно до ст. 66 КК України, суд не врахував жодної обставини, яка пом`якшує покарання. А саме, не врахував визнання повністю ним вини під час допиту в якості підозрюваного, чим, на його думку, він сприяв розкриттю злочину та встановленню слідчої істини по даній кримінальній справі, часткове визнання вини в судовому засіданні, щире каяття у вчиненому, відбуття покарання за раніше вчинене, не порушення ним громадського порядку, стан здоров`я захворювання на антено-невротичний синдром, що потребує належного лікування, тяжке матеріальне становище в силу смерті матері, неможливості працевлаштуватися та потреби грошових коштів на лікування неповнолітньої дитини.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
За вироком ОСОБА_6 визнано винним у тому, що 25 квітня 2016 року, близько 05 год. 00 хв., він, будучи раніше судимим за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, з метою вчинення розбійного нападу заздалегідь приготованою монтировкою пошкодив металеву решітку та розбив віконне скло, через отвір в якому проник до приміщення квартири АДРЕСА_3 , де здійснив напад на ОСОБА_8 , яку схопив за волосся, штовхнув на підлогу, наніс один удар в область голови, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді припухлості м`яких тканин голови, садна, синців обличчя та правої верхньої кінцівки, що за ступенем тяжкості належать до категорії легких тілесних ушкоджень, і, погрожуючи предметом, схожим на ніж, заволодів майном останньої на загальну суму 900 грн., а саме, жіночою сумкою чорного кольору вартістю 600 грн., в якій знаходилися грошові кошти у сумі 100 грн. і мобільний телефон «Nokia-Express music» червоно-чорного кольору вартістю 200 грн., з яким з місця вчинення злочину зник та розпорядився ним на власний розсуд.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційний скарзі, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора і потерпілої, які просили вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у розбої - нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаним із проникненням у житло, вчиненим особою, яка раніше вчинила розбій за наведених у вироку обставин підтверджуються дослідженими в суді доказами.
Так, обвинувачений будучи допитаним судом показав, що в одну з ночей навесні 2016 року, точної дати він не пам`ятає, близько 3-4 год., з метою вчинення крадіжки він вирішив проникнути до квартири на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку, що знаходиться в районі АДРЕСА_4 . Спочатку він за допомогою монтировки, що була у нього, зламав решітку у прибудові на першому поверсі, намагався віджати вікно, але в нього не вийшло, і він розбив скло та проник до квартири, залишивши монтировку на вікні прибудови. Перед тим як розбити скло чув голос потерпілої і зрозумів, що вона його побачила, але, не дивлячись на це, розбив скло і проник до квартири, оскільки йому потрібні були кошти на лікування дитини. Залізши до квартири, він побачив у прихожій жіночу сумку, яку схопив та залишив приміщення квартири так само, як і потрапив до неї - через вікно. У викраденій сумці були гроші, яка сума, не пам`ятає, та мобільний телефон, якої марки не пам`ятає. Потерпілу він бачив у середині квартири, але де точно, не пам`ятає. Він припускає, що можливо наносив потерпілій удари, але цього не пам`ятає. Ножа в нього з собою не було. В нього була викрутка. Мету, з якою він взяв з собою викрутку, не може пояснити, взяв її машинально. Ані ножем, ані викруткою потерпілій він не погрожував, принаймні цього не пам`ятає. Пояснити, чому він не пам`ятає обставин вчинення злочину після проникнення до квартири, не може.
Заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 щодо здійснення ним погрози ножем потерпілій спростовуються, а його вина у вчиненні злочину за викладених в обвинуваченні обставин об`єктивно підтверджується сукупністю дослідженими судом першої інстанції доказами.

Так, з показань в суді потерпілого ОСОБА_8 (які містяться на технічному носії), вбачається, 25 квітня 2016 року, близько 5 год. ранку, перебуваючи в квартирі, яка розташована на першому поверсі будинку АДРЕСА_5 , та до якої здійснена прибудова, яка має вікна, що мають решітки, почула якийсь гуркіт, підвелася та побачила, що на решітці вікна прибудови хтось сидить, зокрема силует, вийшла на балкон, що виходить на прибудову, відкрила горизонтальні жалюзі і почала кричати. Обвинувачений у відповідь розбив скло вікна, проник до квартири та побіг за нею. Коли вона підбігла до дверей, обвинувачений наздогнав її, схопив за волосся, повалив на підлогу та почав бити. Чим конкретно бив її обвинувачений, вона не бачила, оскільки була нахиленою обличчям до підлоги. В цей самий момент з кімнати вибіг син, який побачив, що відбувається, та пригнув на нападника. У неї з`явилася хвилинка, вона розвернулася, щоб схопити дитину і побачила в руках обвинуваченого ніж з розміром леза 15-20 см., який він тримав у правій руці перед собою, перед животом. У неї в прихожій горіло світло, і вона точно роздивилася, що цей предмет був саме ножем, а не викруткою. Використавши те, що обвинуваченого відволік син, вона схопила останнього, відкрила вхідні двері та вибігла до сусідів на другий поверх. Потім вона виявила, що в неї було викрадено жіночу сумку вартістю 600 грн., в якій знаходився мобільний телефон «Нокіа» вартістю 200 грн. та грошові кошти у розмірі 100 грн.
З даних протоколу огляду місця події від 25 квітня 2016 року та на фотознімках, зроблених під час цього огляду, зафіксовані пошкодження решітки прибудови і розбите скло вікна прибудови, осип скла від розбитого вікна.
Як вбачається із даних протоколу від 27 квітня 2016 року пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, під час цієї слідчої дії потерпіла на одному з чотирьох фотознімків, що пред`являлися їй для впізнання, упізнала чоловіка на фотознімку № 2 з зображенням обвинуваченого як особу, що здійснила на неї напад та заволоділа її майном.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 717 від 27 квітня 2016 року, у потерпілої ОСОБА_8 мали місце тілесні ушкодження у вигляді припухлості м`яких тканин голови, садна, синців обличчя та правої верхньої кінцівки, що за ступенем тяжкості належать до категорії легких тілесних ушкоджень, і які могли утворилися від дії тупих твердих предметів, можливо у строк та за обставин, повідомлених потерпілою.

Показання потерпілої, у тому числі щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_6 в ході нападу ножа розміром леза 15 20 см., який останній тримав перед собою, є чіткими, узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами та свідчать про реальну загрозу для її життя.
При цьому, як слідує і з показань потерпілої, так і з показань самого обвинуваченого, останній проник до квартири, усвідомлюючи наявність у ній господарів.
Ця обставина узгоджується із тим, що для подолання можливого опору потерпілої він мав при собі ніж, наявність якого демонстрував із вказаною метою, як це у своїх показаннях повідомила потерпіла.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про вчинення ОСОБА_6 розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном (майном ОСОБА_8 ), поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаного із проникненням у житло, вчиненого особою, яка раніше вчинила розбій.
Є безпідставними твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо неправдивості показань потерпілої ОСОБА_8 , оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах провадження. Жодних доводів на обґрунтування цього твердження апелянтом не наведено.
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність будь - яких підстав ставити під сумнів правдивість показань потерпілої ОСОБА_8 .
Вирок суду щодо визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому твердження ОСОБА_6 в апеляційній скарзі в цій частині також є безпідставними.

Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо відсутності при нападі на потерпілу ножа є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Відсутність в матеріалах кримінального провадження як речового доказу знаряддя злочину, а саме, ножа, не свідчить про безумовну його відсутність під час вчинення обвинуваченим розбійного нападу з проникненням до житла ОСОБА_8 , а тому посилання апелянта про це в апеляційній скарзі також є необгрунтованими.

Згідно обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинуваченим ОСОБА_6 під час розбійного нападу нанесено один удар в область голови потерпілої ОСОБА_8 .
За такого, є такими що не заслуговують на увагу твердження апелянта щодо не врахування судом його показань щодо нанесення ним лише одного удару сумкою по голові потерпілої.
Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі відносно відсутності психічного впливу, погроз та реальної загрози для життя та здоров`я потерпілої з його боку під час нападу є безпідставними, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції демонстрація обвинуваченим ножа під час розбійного нападу, яку потерпіла сприймала як реальну загрозу для життя і здоров`я, свідчить про погрозу застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу.
За такого, є також безпідставними посилання апелянта на висновок судово-медичної експертизи № 717 від 27 квітня 2016 року щодо отримання потерпілою ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень.
За наведеного, апеляційний суд вважає, що всі зазначені вище докази вірно оцінені судом першої інстанції за правилами ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку щодо визнання обвинуваченого ОСОБА_6 винним в розбої - нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаним із проникненням у житло, вчиненим особою, яка раніше вчинила розбій, а тому і в цій частині твердження обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі є безпідставними.

Дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України.
Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи тощо.

Що стосується покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то воно призначене у межах санкцій ч. 3 ст. 187 КК України, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким злочином, сукупності усіх обставин, що характеризують даний злочини, який є умисним, корисливим, особистості обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимим за вчинення тяжких корисливих злочинів та звільнився з місць позбавлення волі лише 29 лютого 2016 року, однак вже 25 квітня 2016 року, тобто не більше ніж через два місяця після відбуття покарання, знову вчинив особливо тяжкий корисливий злочин, не працює, характеризується посередньо, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом: зловживання алкоголем, страждає на опійну наркоманію, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Зваживши на зазначене, суд дійшов вірного висновку, що такі дії свідчить про його небажання стати на шлях виправлення після звільнення з кримінально-виконавчої установи, про схильність до продовження злочинної діяльності і, відповідно, про необхідність ізоляції ОСОБА_6 від суспільства.

З урахуванням кількості попередніх судимостей, відсутності обставин, які б істотно знижували суспільну небезпеку особи обвинуваченого, схильного до продовження злочинної діяльності, призначення йому покарання менш суворого, ніж визначив суд першої інстанції, суперечить засадам ст. 50, 65 КК України.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 відносно того, що суд не визнав обставини, які пом`якшують покарання, а саме, визнання повністю ним вини під час допиту в якості підозрюваного, чим, на його думку, він сприяв розкриттю злочину та встановлення слідчої істини по даній кримінальній справі, часткове визнання вини в судовому засіданні, щире каяття у вчиненому, відбуття покарання за раніше вчинене, не порушення ним громадського порядку, стан здоров`я захворювання на антено-невротичний синдром, що потребує належного лікування, тяжке матеріальне становище в силу смерті матері, неможливості працевлаштуватися та потреби грошових коштів на лікування неповнолітньої дитини є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 66 КК України, визнання обвинуваченим вини повністю або частково, відбуття покарання за раніше вчинене, не порушення ним громадського порядку не визначено законодавцем як обставини, які пом`якшують покарання. Підстав для визнання такими, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, не вбачає і суд апеляційної інстанції.

Як свідчать досліджені судом докази, обвинувачений ОСОБА_6 хоч і визнав частково свою вину у вчиненому, однак дані, які б свідчили про висловлювання ним жалю з приводу вчиненого, відсутні, що спростовує посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на його щире каяття.

Також не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо сприяння розкриттю злочину. В матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б свідчили про надання ним органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин провадження.

Беручи до уваги кількість попередніх судимостей, відсутність обставин, які б істотно знижували суспільну небезпеку особи обвинуваченого, схильного до продовження злочинної діяльності, стан здоров`я обвинуваченого не є таким, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, тому також не може бути підставою для визнання цієї обставини, як такої, що пом`якшує покарання та призначення йому покарання менш суворого, ніж визначив суд першої інстанції за ч. 3 ст. 187 КК України.
З цих же підстав є такими, що не заслуговують на увагу, і посилання апелянта на його тяжке матеріальне становище в силу смерті матері, неможливість працевлаштуватися та потреби грошових коштів на лікування неповнолітньої дитини.
Враховуючи наведене є безпідставними твердження апелянта в апеляційній скарзі, що призначене йому покарання є таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та його особі обвинуваченого.
Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання суд апеляційної інстанції не вбачає.

За такого, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Разом з тим, враховуючи, що обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції до набрання вироком законної сили продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838 VIII, підлягає зарахуванню обвинуваченому ОСОБА_6 в строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у виді тримання під вартою з 28 вересня 2016 року по 18 січня 2017 року включно (набрання вироком законної сили), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2016 року відносно ОСОБА_6 без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838 VIII, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 в строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у виді тримання під вартою з 28 вересня 2016 року по 18 січня 2017 року включно (набрання вироком законної сили), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді: