Дата документу Справа № 336/5839/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/546/17
Єдиний унікальний № 336/5839/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч.1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0005391 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України;
за участю прокурора ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_8 вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі потерпілий та цивільний позивач ОСОБА_8 , вказує, що вирок суду вважає незаконним з огляду на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, внаслідок незастосування норм матеріального та процесуального права, що підлягали скасуванню; внаслідок неповного з`ясування обставин справи, що мали значення для прийняття законного та обґрунтованого вироку. Так, вирішуючи питання при ухваленні вироку, суд:

*не надав жодної відповіді на питання, зазначене в п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, та не виклав мотивувальну частину у відповідності до п. 2 ч. З ст. 374 КПК України;

*не вмотивував незастосування правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 14 вересня 2016 року у справі .N» 6-725ис16 предметом якої був спір про відшкодування шкоди.

Залишаючи без розгляду цивільний позов, заявлений під час розгляду кримінальної справи в суді, - суд на підставі ст.127-129 КПК України та п. 5 постанови ПВСУ № 3 від 31.03.1989 року прийшов до висновку що відшкодування шкоди, завданої його здоров`ю та майну, - не випливають з повідомлення про підозру (з пред`явленого обвинувачення), - у зв`язку з чим не підлягають розгляду у кримінальному провадженні.

Такий висновок суду, на його думку. є хибним, так як обвинувачення (підозра) та вирок у відношенні ОСОБА_10 винесені у зв`язку з вчиненням останнім злочину, наслідком якого було завдання мені тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

З урахуванням наведеного, у суду не було жодних законних підстав залишати без розгляду цивільний позов хоча б в частині вимог, заявлених безпосередньо до обвинуваченого ОСОБА_11 .

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених вище норм матеріального та процесуального права, позбавило суд можливості надати об`єктивну оцінку обставинам, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Так, знов-таки на його думку, невідшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином потерпілому та цивільному позивачу - не є обставиною, що свідчить про «щире каяття обвинуваченого». Навпаки, таке ставлення обвинуваченого до виконання обов`язку щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, - є обставиною, що обтяжує покарання.

Ним для лікування витрачено більш ніж 30.000 гривень. В майбутньому є необхідність проведення певних процедур, операції щодо відновлення можливості вільно рухатися.

В усякому разі викладене свідчить про безспірне завдання йому - як потерпілому від злочину не тільки матеріальної, але і моральної шкоди.

Вважає, що суд, не дослідивши в повній мірі усі обставини справи, що мають істотне значення, - призначив обвинуваченому вкрай м`яке покарання, не пов`язане ні з виправними роботами, ні з арештом, ні з обмеженням волі, ні з позбавленням права керувати транспортним засобом.

Просте, невмотивоване ігнорування судом елементарних вимог кримінального та кримінально-процесуального кодексу не є законним та тягне за собою необхідність скасування вироку суду з подальшим спрямуванням кримінальної справи до суду першої інстанції для повторного розгляду. Просить вирок суду скасувати. Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, представника цивільного відповідача та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які просили вирок суду залишити без змін; колегія суддів, перевіривши матеріали провадження, вважає, що апеляційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає, з огляду на ступне.
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 5100 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.
Згідно з вироком, 30.08.2016 року. приблизно о 13.45 годині. водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем « DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Уральської з боку вул. Кругової в напрямку вул. 8 березня в м. Запоріжжі. В цей час водій ОСОБА_8 , керуючи мотоциклом «HONDA XR150LEK» реєстраційний номер НОМЕР_2 здійснював рух про проїзній частині вул. Уральської у зустрічному автомобілю « DAEWOO LANOS» напрямку. Водій ОСОБА_6 , рухаючись в районі буд.34 по вул. Уральській в м. Запоріжжі, діючи в порушення п.10.1,10.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р.№ 1306(із змінами), де сказано:
п.10.1: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
п.10.4: «Перед поворотом праворуч та ліворуч, в тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом, водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснює поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.
Водій ,що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот» перед зміною напрямку руху ліворуч не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та під час повороту ліворуч на прилеглу територію ,не надав дорогу зустрічному мотоциклу « HONDA XR150LEK» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_8 , внаслідок чого сталося зіткнення передньою правою частиною автомобіля « DAEWOO LANOS» з мотоциклом « HONDA XR150LEK» під керуванням водія ОСОБА_8 .
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_8 згідно висновку експерта № 3861 М від 27.09.2016 року отримав тілесні ушкодження, а саме: відкритий продольний перелом правого наколінника зі зміщенням кісткових фрагментів, рани в області правого колінного суглобу, набряку правого колінного суглобу, відкритого оскольчатого перелому зовнішньої гомілки зі зміщенням кісткових фрагментів, з повним вивихом стопи всередину та розривом дистального міжгомілкового синдесмозу, відриву внутрішньої гомілки без зміщення, обширної забійно-рваної рани правої гомілки, набряку правої гомілки та правого гомілкостопового суглобу, які у сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, не небезпечні для життя, але які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, більше 21 дня.
Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 721/16 від 23.09.2016 року, порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.10.1, п.10.4 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали. В діях водія мотоциклу ОСОБА_8 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України не вбачається.
ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України.

Доводи потерпілого ОСОБА_8 проте, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 занадто м`яке покарання, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачені покарання у виді штрафу, виправних робіт, арешту та обмеження волі.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, районний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним необережного злочину, а також те, що останній повністю визнав себе винним, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є пенсіонером МВС, має постійне місце проживання та сім`ю, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку в наркологічному диспансері та психіатричній лікарні не перебуває, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд не встановив, а тому призначив йому покарання у виді штрафу.

Доводи потерпілого ОСОБА_8 проте, що невідшкодування шкоди обтяжує покарання обвинуваченого, суперечить вимогам ст. 67 КК України.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що районний суд обґрунтовано прийшов до висновку, що призначення обвинуваченому ОСОБА_6 найменш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Необґрунтованими є доводи потерпілого ОСОБА_8 і проте, що суд першої інстанції повинен був позбавити обвинуваченого права керування транспортними засобами, з огляду на наступне.
За змістом санкції частини 1 статті 286 КК України позбавлення права керувати транспортними засобами або без такого є альтернативним.

Тобто, питання про доцільність призначення додаткового покарання, у тому числі у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, віднесено на розсуд суду і не є обов`язковим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про недоцільність призначення додаткового покарання, зважаючи на ступінь тяжкості злочину, який є необережним злочином невеликої тяжкості, раніше до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не притягувався, вчинив злочин, будучи тверезим.

Необґрунтованими є доводи потерпілого і про те, що районний суд не мав законних підстав залишати без розгляду його цивільний позов, з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 326 КПК України, якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду, крім випадків, встановлених цією статтею. Цивільний позов може бути розглянутий за відсутності цивільного позивача, його представника чи законного представника, якщо від нього надійшло клопотання про розгляд позову за його відсутності або якщо обвинувачений чи цивільний відповідач повністю визнав пред`явлений позов.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_8 звернувся із заявою до суду про те, щоб судове засідання 18.11.2016 року було проведено без нього (а.п. 22) і в цей же день районний суд своєю ухвалою залишив цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 без розгляду (а.п. 73).
Враховуючи вищевказане, а також те, що у вироку районного суду від 15.12.2016 року рішення по цивільному позову не приймалося, колегія суддів вважає, що така ухвала суду першої інстанції не перешкоджає подальшому провадженню та можливості розгляду позову потерпілого у порядку цивільного судочинства у разі подання позову про відшкодування реально понесених ним додаткових витрат, викликаних необхідністю подальшого лікування тощо.

З огляду на викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2016 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її оголошення.

Судді: