АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0002827 відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016 року,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

особи, яка не досягла віку,

з якого настає кримінальна

відповідальність - ОСОБА_5 ,

законного представника

особи, яка не досягла віку,

з якого настає кримінальна

відповідальність - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016 року, клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру стосовно особи, яка не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернуто прокурору.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до ч.2 ст.292 КПК України клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього має відповідати вимогам ст. 291 КПК України, згідно положень якої передбачено вичерпний перелік відомостей, які має містити клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру.
Разом з тим, судом зазначено, що клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру стосовно неповнолітнього ОСОБА_5 , який не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, містить формулювання про те, що вина останнього повністю доведена зібраними у кримінальному провадженні доказами та зазначені докази викладені, включаючи їх зміст, що є неприпустимим та суперечить вимогам ст. 23 КПК України і не узгоджується з приписами ч.5 ст. 291 КПК України.
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що у суду виникли сумніви щодо дотримання органами досудового розслідування правил ч.1 ст.499 КПК України в частині спеціалізації слідчого на здійснення досудових розслідувань щодо неповнолітніх, оскільки повноваження слідчими СВ Оболонського УП ГУ Національної поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , підтверджено спеціалізацію лише з 27.07.2016 року, хоча досудове розслідування щодо особи, яка не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність, здійснювалося з 19.03.2016 року.
В апеляційній скарзі прокурор, просить ухвалу суду скасувати та повернути клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності відносно ОСОБА_5 за ч.2 ст.125 КК України з матеріалами провадження до Оболонського районного суду м. Києва на новий розгляд зі стадії підготовчого провадження для проведення судового розгляду по суті. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішення суду ухвалено безпідставно та необґрунтовано. Зазначає про незаконність ухвали, через невідповідність фактичним обставинам кримінального провадження, а також у зв`язку з порушенням кримінального процесуального закону.
Посилається на те, що клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_5 відповідає вимогам ст.291 КПК України та містить повний виклад фактичних обставин кримінального провадження і ряд інших відомостей, які вимагає КПК України.
Крім того, вказує, що всупереч ч.5 ст.291 КПК України, на які зіслався суд у своєму рішенні, вказуючи, що до судового розгляду документи не долучаються, судом за власною ініціативою запропоновано прокурору долучити документи, які підтверджують спеціалізацію слідчих.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, обвинуваченого, його законного представника та захисника, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно з вимогами ст.498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до положень п.3 ч.3 ст.314 КПК Україниу підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.292 КПК Україниклопотання про застосування примусових заходів виховного характеру має відповідати вимогам ст. 291 цього Кодексу, а також містити інформацію про захід виховного характеру, який пропонується застосувати.

Як вбачаєтьсяз клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру стосовно неповнолітнього ОСОБА_5 , який не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, воно містить формулювання про те, що вина останнього повністю доведена зібраними у кримінальному провадженні доказами та зазначені докази викладені, включаючи і їх зміст, що є неприпустимим та суперечить вимогам ст. 23 КПК, не узгоджується з приписами ч. 5 ст. 291 КПК.

Відповідно до положень ч.ч.1, 5 ст.499 КПК Українидосудове розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру здійснюється згідно з правилами передбаченими цим Кодексом. Таке досудове розслідування здійснюється слідчим, який спеціально уповноважений керівником органу досудового розслідування на здійснення досудових розслідувань щодо неповнолітніх.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні 04.11.2016 року прокурором надано підтвердження спеціалізації слідчих СВ Оболонського УП ГУ Національної поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на здійснення досудових розслідувань щодо неповнолітніх, лише з 27.07.2016 року, хоча досудове розслідування щодо особи, яка не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність, здійснювалося з 19.03.2016 року.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, а тому ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04.11.2016 року, якою повернуто прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_5 - слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 405,407,419 КПК Україниколегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні залишити без задоволення, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016 рокубез змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-кп/796/515/2017

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11

Доповідач ОСОБА_1