Ухвала
іменем україни

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 001070, щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за касаційною скаргою заступника прокурора Волинської області на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_5 рішенням суду апеляційної інстанції через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, безпідставно звільнив засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України та не призначив додаткового покарання, при цьому не врахував тяжкості злочину та даних про особу засудженого, належним чином свого рішення не мотивував, у зв`язку з чим призначене покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, а судове рішення вимогам статей 370, 419 КПК України.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2016 року, ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 16 квітня 2015 року близько 21.03 год., керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Фольксваген Транспортер 5», транзитний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух заднім ходом на території автомийки «Автоком» на вул. Лідавській, 23, у м. Луцьку, порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху: проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від спостереження за нею, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який знаходився позаду транспортного засобу.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав подану скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційному порядку не оспорюються.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з мотивувальної частини вироку та ухвали, при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суди у відповідності до вимог зазначеної статті, крім тяжкості злочину, відсутності обтяжуючих обставин і наявності обставин, які пом`якшують покарання - щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків, врахували також дані про його особу, зокрема те, що він за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, є єдиним годувальником у сім`ї, а також думку потерпілої, яка просила не застосовувати до ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі та не позбавляти його прав керувати транспортними засобами.
Приймаючи до уваги сукупність цих обставин, рішення суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбування покарання зі встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та без застосування додаткового покарання є мотивованим, обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.
З урахуванням наведеного колегія суддів уважає призначене засудженому ОСОБА_5 покарання справедливим, підстав для скасування судових рішень через його м`якість не вбачає.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, яка за своїм змістом є аналогічною до його касаційної скарги, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які посилався прокурор у касаційній скарзі, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргузаступника прокурора Волинської області залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3