Справа № 352/639/16-к
Провадження № 11-кп/779/466/2016
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів : ОСОБА_2

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Старі Скоморохи, Галицького району Івано-Франківської області, українця, жителя АДРЕСА_1 , за ст. ст. 286 ч. 2, 135 ч.1 КК України, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Тисменицького районного суду від 15 серпня 2016 року,

з участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_8 , законного представника потерпілого ОСОБА_9 ,-

в с т а н о в и л а :
Оскарженим вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень з призначенням йому покарання:

- за ч.2 ст.286 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;

- за ч.1 ст.135 КК України 1 (один) рік позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_6 визначено 4 (чотири) роки позбавлення волі, з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Згідно ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк три роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 в користь Обласної дитячої клінічної лікарні м. Івано-Франківськ - 6231 (шість тисяч двісті тридцять одну) грн. та 2636 (дві тисячі шістсот тридцять шість) грн.; в користь держави - 2342 (дві тисячі триста сорок дві) грн. 58 коп. витрат на залучення експерта.

Згідно з вироком суд першої інстанції встановив, що 13.06.2015 року біля 23 год.30 хв. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Мітшубісі Галант» реєстраційний № НОМЕР_1 рухався населеними пунктами сіл Ямниця-Тязів Тисменицького району і в порушення пунктів 2.3, 12.3, 13.3 «Правил дорожнього руху України», проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, не вжив заходів до зменшення швидкості, не дотримався безпечної дистанції та вчинив наїзд на потерпілого ОСОБА_10 , що рухався на велосипеді в попутному напрямку, внаслідок чого останньому спричинено тяжке тілесне ушкодження. Обвинувачений з місця пригоди втік залишивши потерпілого в завідомо небезпечному для життя стані.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильність встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив обвинуваченого від покарання з випробуванням, оскільки не взяв до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини кримінального правопорушення та особу обвинуваченого. Зокрема, звертає увагу на те, що ОСОБА_6 , вчинивши ДТП, залишив потерпілого велосипедиста без допомоги, після чого заховав транспортний засіб з метою уникнення кримінальної відповідальності та жодним чином не цікавився станом потерпілого.

При цьому, зазначає, що суд першої інстанції незаконно застосував ст.75 КК України як до основного, так і до додаткового покарання, а також безпідставно не поклав на обвинуваченого виконання певних обов`язків протягом іспитового строку, передбачених ст.76 КК України.

Просить вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2016 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді обмеження волі строком три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки; за ч.1 ст.135 КК України у виді обмеження волі строком на два роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_6 призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а саме три роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

В ході апеляційного розгляду прокурор подав зміни до апеляційної скарги, в яких просив вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Свою позицію мотивує тим, що розглядаючи справу відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України визнавши недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, ухвалюючи вказаний вирок , суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України тільки за залишення потерпілого у завідомо небезпечному для життя стані, не навівши інших кваліфікуючих ознак цього злочину, які були вказані в обвинувальному акті.

Заслухавши сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не оспорюється, тому вирок в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, в тому числі і в частині призначення покарання.

Твердження прокурора про незаконність даного вироку суду так як він є невмотивованим колегія суддів вважає обгрунтованими, оскільки в змінах до апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції є немотивованим , а тому не може залишатись в силі.

Відповідно до обвинувального акта , ОСОБА_6 своми умисними діями , які виразилися у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, чим вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 135 КК України.

В оскажуваному вироці суду першої інстанції зазначено тільки одну кваліфікуючу ознаку цього злочину,залишення потерпілого у завідомо небезпечному для життя стані, а всі інші наведені в обвинувальному акті кваліфікуючі ознаки даного злочину, відсутні.

За таких обставин, всупереч вимогам ст. 349 КПК України суд першої інстанції при постановленні даного вироку зменшив ОСОБА_6 обсяг обвинувачення, ніж воно викладене в обвинувальному акті.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що дане рішення не може залишатись в силі та підлягає до скасування з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції , оскільки виправити цю помилку суд апеляційної інстанції не вправі.

При новому розгляді в суді першої інстанції необхідно усунути вищенаведені недоліки та прийняти законне і обгрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 404, 407, 409, 414,415 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора із змінами на вирок Тисменицького районного суду від 15 серпня 2016 року задовольнити.

Вирок Тисменицького районного суду від 15 серпня 2016 року щодо ОСОБА_6 за ст. ст. 286 ч.2, 135 ч. 1 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4