"02" листопада 2016 р.
Погоджуюсь з правовою позицією колегії суддів щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_1 з ч.2 ст.15, ч. 1 ст.115 на ч.1 ст.121 КК України, однак вважаю, що при визначенні покарання обвинуваченого було не в повній мірі враховано положення статті 65 КК України щодо призначення покарання. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» «…суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу
судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті, зокрема пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і
менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини..».
Як свідчать фактичні обставини,встановлені судом, конфлікт між потерпілим ОСОБА_2 та обвинуваченим ОСОБА_1 дійсно виник на побутовому ґрунті, як наведено у вироку «..вчиненню злочину передувала сварка між обвинуваченим та потерпілим, конфлікт виник спонтанно на побутовому ґрунті і що дії ОСОБА_1 були частково спровоковані потерпілим, який виражався нецензурною лайкою, штовхнув обвинуваченого на землю та утримував в такому положенні деякий час». Обвинувачений раніш не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, з сусідами та мешканцями не конфліктує, скарг на нього не надходило (а.кр.пров.187). В судовому засіданні обвинувачений свою провину у завданні тілесних ушкоджень потерпілому визнав, також визнав в повному обсязі позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди, вважаючи завищеними вимоги в частині моральної шкоди і суд зменшив суму стягнення порівняно з тією, яка вказана потерпілим в позовній заяві. ОСОБА_1 в скоєному розкаявся, про що зазначив, звертаючись до суду з останнім словом, хоча така обставина як щире каяття не було враховано колегією як пом`якшуюча покарання відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України, з посиланням, що таке визнання сталося під впливом визнання вини через неоспоримі докази. Визнання вини і щире каяття є правом обвинуваченого, яке він може реалізувати на будь-якій стадії процесу, а оскільки попередня кваліфікація злочину, інкримінована ОСОБА_1 органом досудового розслідування, дійсно не знайшла свого підтвердження в суді, не вважати визнання вини обвинуваченим і вибачення перед потерпілим в судовому засідання щирим каяттямне обґрунтовано. Так, дійсно обвинувачений ОСОБА_1 не відшкодував добровільно ані матеріальної ані моральної шкоди потерпілому, але під час досудового розслідування і судового розгляду щодо нього було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, а отже його можливості в цій частині були обмежені. Крім того, на його утриманні перебуває малолітня дитина, яка потребує матеріальної підтримки, батьківського догляду і виховання, мати якої офіційно не працевлаштована, а отже самотужки таку підтримку надати не зможе. Зважаючи на викладене вище, враховуючи фактичні обставини вчинення злочину, те, що потерпілий вирішення питання призначення покарання відніс на розсуд суду, не наполягаючи на позбавленні обвинуваченого волі, особу обвинуваченого, який раніш до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні малолітню доньку, має роботу і забезпечує свою родину, вважаю, що виправлення ОСОБА_1 та попередження вчинення ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства, тобто покарання має бути призначено із застосуванням статті 75 КК України з визначенням іспитового строку 3 роки і покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Суддя