справа № 732/291/16-к
провадження № 1-кп/732/23/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2016 року місто Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі: головуючої - судді ОСОБА_1 , секретарі ОСОБА_2 , за участі: прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , потерпілого - ОСОБА_5 , обвинуваченого- ОСОБА_6 , захисника- ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городня кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000440 від 15.11.2015 року по обвинуваченню за ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городня, Чернігівської області, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1)вироком Щорського районного суду Чернігівської області від 28.02.2008 року за ч.1 ст. 309 КК України до двох років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком два роки,

2)вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 29.08.2008 року за ч.2 ст. 289, ст. 71 КК України до п`яти років одного місяця позбавлення волі,

3)вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 19.09.2008 року за ч.2 ст.309 КК України, ст. 70 КК України до 5-ти років 6-ти місяців позбавлення волі, звільненого 18.07.2012 року з місць позбавлення волі згідно постанови Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.07.2012 року умовно-достроково на підставі ст. 81 КК України на 1 рік 8 місяців 20 днів,

4)вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 17.11.2014 року за ч. 1 ст. 395, ст. 71 КК України до одного місяця арешту,

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_6 , маючи непогашену судимість за злочин проти власності, повторно 15 листопада 2015 року близько 17-тої години з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, через ворота, які перебували у положенні „зачинено відкрив їх шляхом нажиму і проник до приміщення гаража, що належить ОСОБА_8 , розташованого в дворі будинку АДРЕСА_2 , звідки виштовхав автомобіль «М-412» д.н.з. НОМЕР_1 , 1984 року випуску.

ОСОБА_6 доштовхав автомобіль до площі по вулиці 1-го Травня, після чого шляхом буксирування перемістив його до пункту прийому металобрухту, що знаходиться по вулиці Вокзальна у м. Городня. У результаті протиправних дій ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_9 , у володінні якої перебував вказаний автомобіль, завдано матеріальних збитків на суму 15247 гривень 75 копійок.

У подальшому, керуючись єдиним умислом на викрадення металевих частин тракторного причепу, які знаходились біля господарства АДРЕСА_3 , обвинувачений ОСОБА_6 01 грудня 2015 року близько 18-тої години 00 хвилин прибув до села Андріївка, Городнянського району, де таємно викрав металеві частини платформи і рами тракторного причепу, належного ОСОБА_5 , які знаходились біля господарства АДРЕСА_3 . Продовжуючи свою злочинну діяльність, 02 грудня 2015 року близько 20 години 00 хвилин обвинувачений ОСОБА_6 прибув до села Андріївка, Городнянського району, де таємно викрав решту металевих частин платформи і рами тракторного причепу, належного ОСОБА_5 , які знаходидись біля господарства АДРЕСА_3 . Обвинувачений ОСОБА_6 викрав металевих частин тракторного причепу загальною вагою 441 кг, вартістю 2,1 гривня за 1 кілограм, загальною вартістю 932 гривні, чим заподіяв ОСОБА_5 матеріальних збитків на вказану суму.

Потерпіла ОСОБА_9 письмово підтримала свої заяви (а.с.144,213) та через неможливість приймати участь у суді за станом свого здоров`я заявила клопотання про розгляд кримінального провадження без її участі, претензій матеріального і морального характеру до обвинуваченого не має.

Потерпілий ОСОБА_5 в суді підтримав обвинувачення ОСОБА_6 та заявив цивільний позов (а.с.26-27) про стягнення із ОСОБА_6 3000 гривень в рахунок компенсації матеріальної шкоди та 3000 гривень в рахунок компенсації моральної шкоди, завданої злочином.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованих йому правопорушень визнав частково.

Про подію кримінального правопорушення з приводу заволодіння автомобілем «М-412» д.н.з. НОМЕР_1 у своїх показаннях заперечував кваліфікуючу ознаку - проникнення до приміщення. Розповів, що в цьому гаражі, розташованому у дворі будинку АДРЕСА_2 , проживав родич потерпілої бездомний ОСОБА_10 і що такий гараж ніколи не замикався. Обвинувачений стверджує, що 15 листопада 2015 року будь-яких замків він не зривав, а тільки відчинив причинені ворота, коли ОСОБА_10 не було в гаражі, і шляхом буксирування відкотив автомобіль до пункту прийому металолому, там отримав 1800 гривень, а у подальшому коли розпочалось досудове розслідування автомобіль поліцейські повернули на місце його попереднього зберігання.

Про подію заволодіння металевими частинами платформи і рами тракторного причепу ОСОБА_6 розповів, що напередодні виявив на межі земельної ділянки по АДРЕСА_3 металеві частини тракторного причепу. 01 грудня 2015 року ввечері привіз із собою двох хлопців ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в с. Андріївка, газовим різаком порізали ці металеві частини, половину завантажили в той же день, іншу половину перевозили настпуного вечора. Хлопцям він сказав, що такий метал належить особисто йому. Вказує, що металеві частини були поржавілі, перебували за межами господарства потерпілого, а тому, зі слів обвинуваченого, він вважав їх нічийними, безхазяйними.

Захисник, посилаючись на те, що металеві частини платформи і рами тракторного причепу зберігались в неналежному місці, вважає доцільним поширити на таке майно поняття «знахідка», визначення якого дається у статті 337 Цивільного кодексу України, та з цих підстав виправдати ОСОБА_6 за ч.1 ст. 185 КК України. Інкриміноване кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 289 КК України перекваліфікувати з частини другої на частину першу статті 289 КК України, оскільки дослідженими доказами в суді встановлено, що до гаражу був вільний доступ, а ознака повторності не мотивована в обвинувальному акті.

Проте обрана позиція захисту не грунтується на досліджених в суді доказах.

Крім часткового визнання вини самим обвинуваченим його винність у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України підтверджується показаннями свідків, протоколами слідчих дій.

Свідок ОСОБА_13 у суді дав показання про те, що у листопаді 2015 року на прохання ОСОБА_6 допомогав йому відбуксирувати автомобіль бежевий „Москвич з вулиці 1-го Травня в м. Городня, Чернігівської області до пункту прийому металу, проте, що автомобіль крадений свідок не знав.

Свідок ОСОБА_14 у суді дав показання про те, що, коли він проходив по вулиці Попудренка в м. Городня в листопаді 2015 року його попросили невідомі йому особи і він допоміг, як потім дізнався ОСОБА_6 , доштовхати автомобіль „Москвич від площі ОСОБА_15 до комбікормового заводу, як йому пояснили автомобіль переміщають в пункт прийому металу.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні у своїх показаннях суду розповів, що впізнає ОСОБА_6 як хлопця, який прибуксирував бежевий „Москвич на територію пункту прийому металобрухту з метою здати такий автомобіль на металобрухт.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні у своїх показаннях суду розповів, що йому подзвонив ОСОБА_16 та повідомив, що в пункті прийому металобрухту перебуває ОСОБА_6 , який планує здати такий автомобіль в металобрухт, тому якщо у ОСОБА_17 є бажання придбати „ ОСОБА_18 він може під`їхати. Після цієї розмови свідок прибув до пункту прийому металобрухту, там безпосердньо порозмовляв із ОСОБА_19 , останній запевнив, що автомобіль не є краденим і що продасть такий автомобіль ОСОБА_17 за 1800 гривень. ОСОБА_17 віддав ОСОБА_6 1800 гривень, а в подальшому автомобіль був вилучеиий у ОСОБА_17 співробітниками поліції. Тоді свідок дізнався, що ОСОБА_6 продав йому крадений автомобіль.

Свідок ОСОБА_10 у суді дав показання про те, що гараж, розташований в дворі будинку АДРЕСА_2 належить його матері ОСОБА_8 , у цьому гаражі остання зберігала автомобіль, якій їй передала його хрещена ОСОБА_9 . Із-за неприязних відносин з матір`ю ОСОБА_10 півроку проживав в цьому гаражі, гараж мав старі ворота, які до події викрадення автомобіля ніколи не зачинялись. Після того, як автомобіль викрали, а потім повернули на місце попереднього зберігання, господарі повісили замок. Свідок ОСОБА_10 засвідчив, що 15 листопада 2015 року близько 17-тої години він пішов на вулицю з цього гаража, на замок його не замикав, причинив ворота, як це було останні півроку, а коли повернувся, то побачив, що із сараю зник автомобіль, про що заявив в поліцію.

За даними протоколу огляду від 15 листопада 2015 року (а.с.153-155) гараж розташований в дворі будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 . Вхід до гаражу, в якому зберігався автомобіль «М-412» д.н.з. НОМЕР_1 , 1984 року випуску здійснюється через двостворчаті дерев`яні ворота, на момент огляду ворота перебували у положенні „зачинено. Ворота обладнані металевим замком та гачком. Відірваний прибій та сліди вдавлення за часом їх утворення не встановлювалось. Автомобіль на момент огляду в гаражі відсутній.

Згідно протоколу огляду місця події від 16 листопада 2015 року (а.с.156-159) автомобіль «М-412» д.н.з. НОМЕР_1 , 1984 року випуску виявлено за адресою: вул. Вокзальна, 2 в м. Городня, Чернігівської області в ТОВ „Вторсплав.

Враховуючи, що свідком ОСОБА_10 підтверджено, що на момент заволодіння автомобілем ОСОБА_6 , гараж не замикався на замок, а той відірваний прибій, що виявлений на воротах, перебував у такому стані задовго до потрапляння обвинуваченого в гараж, суд вважає, що обвинувачення слід уточнити, виключивши ознаку способу вчинення зрив навісного замка, так як обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні підлягає подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб). У суді спосіб підтверджений свідком ОСОБА_10 , який є свідком обвинувачення.

Разом з тим, підстави для зміни кваліфікації дій ОСОБА_6 відсутні.

Так, під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання).

З показань свідка ОСОБА_10 з`ясовано, що він ОСОБА_6 в цей гараж не запрошував. ОСОБА_6 прийшов до гаража, достовірно знаючи, що в гаражі нікого не було. Таким чином, суд дійшов висновку, що попередньо ОСОБА_6 заходив в гараж, маючи умисел на заволодіння автомобілем, а тому хоча і не застосовував засоби подолання перещкод, але в гараж потрапляв протиправно, незаконно.

Крім того, згідно роз`яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 10 „Про судову практику у справах про злочини проти власності відповідно до пункту 1 примітки до статті 185 КК України повторним у статтях 185, 186 та 189-191 КК України визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 КК України. Ознака повторності відсутня тільки тоді, коли за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності або якщо судимість за раніше вчинений злочин було погашено чи знято в установленому законом порядку, або якщо на момент вчинення нового злочину минули строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за раніше вчинений злочин.

З анкетних даних обвинуваченого, викладених в обвинувальному акті, встановлено, що орган досудового розслідування послався на судимість ОСОБА_6 вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 29.08.2008 року за ч.2 ст. 289, ст. 71 КК України. Дії органом досудового розслідування кваліфіковані як незаконне заволодіння траснпортним засобом, вчиненому повторно, з проникненням у приміщення. Підозра предявлена обвинуваченому саме за цим формулюванням. Тому формальне посилання захисника на те, що в другому абзаці другого аркушу обвинувального акту орган досудового розслідування не вказує про повторність, не можно розцінювати, що суд в частині підтвердження повторності виходить за межі предявленого обвинувачення.

Оцінивши всі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, передбачених ст. 368 КПК України, суд дійщов висновку, що умисні дії ОСОБА_6 , які виразились в незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, з проникненням у приміщення, вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 289 КК України .

Не є такими, що виправдовують ОСОБА_6 його показання про те, що він металеві частини платформи і рами тракторного причепу, які знаходились біля господарства АДРЕСА_3 вважав безхазяйним майном та фактично привласнив знахідку.

Винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за таким кримінальним правопорушенням також підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів.

Так, з показань потерпілого ОСОБА_5 встановлено, що металеві частини платформи і рами тракторного причепу він придбав у с. Солонівка та планував використати як запчастини до трактору. Зберігав вказані металеві частини близько двору на своїй земельній ділянці поруч з дорогою, на межі. Зі слів потерпілого, обвинувачений достовірно знав, що ці металеві частини належать потерпілому. Коли в ході досудового слідства встановили винного, потерпілий звернувся до матері ОСОБА_6 , остання погодилась з потерпілим, що її син має понести суворе покарання. Щодо заявленого цивільного позову, потерпілий вказав, що шкоду визначив з урахуванням індексу інфляції та з прив`язкою до нестабільного курсу долару, а тому просить стягнути з винного 6000 гривень, з яких 3000 гривень в рахунок компенсації моральної та 3000 гривень в рахунок компенсації матеріальної шкоди. Також потерпілий розповів, що друзі ОСОБА_6 віддали йому по 500 гривень в рахунок компенсації збитків за викрадений метал, всього він отримав 1000 гривень.

Свідок ОСОБА_12 у своїх показаннях суду розповів, що ОСОБА_6 попрохав його допомогти завантажити металеві частини платформи і рами тракторного причепу, які зберігаються в с. Андріївка, та перевезти до пункту прийому металу. При цьому ОСОБА_6 запевнив свідка ОСОБА_12 в тому, що такі металеві частини належать діду ОСОБА_6 і що їх завантаження та перевезення відбувається завідома та з дозволу власника. Разом з ОСОБА_12 на допомогу ОСОБА_6 прийшов ОСОБА_11 . Платформу та раму ОСОБА_11 різаком порізав на частини. Металеві частини перевозили у такий спосіб протягом двох днів, точної дати не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_11 у своїх показаннях суду розповів, що ОСОБА_6 попрохав його допомогти завантажити металеві частини платформи і рами тракторного причепу, які зберігаються в с. Андріївка, та перевезти до пункту прийому металу. При цьому ОСОБА_6 запевнив свідка ОСОБА_12 в тому, що такі металеві частини належать діду ОСОБА_6 і що їх завантаження та перевезення відбувається завідома та з дозволу власника. До них приєднався ОСОБА_12 , який допомогав вантажити та перевозити металеві частини. Платформу та раму ОСОБА_11 різаком порізав на частини. Металеві частини перевозили у такий спосіб протягом двох днів, точної дати не пам`ятає.

З показань свідка ОСОБА_11 та з показань свідка ОСОБА_12 також встановлено, що коли розпочалось досудове розслідування і працівники поліції розповіли, що свідки допомогали ОСОБА_6 фактично перевозити крадений метал, а не такий що належав його діду і на який ОСОБА_6 мав дозвіл, свідок ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12 вирішили компенсувати потерпілому вартість металу і віддали потерпілому ОСОБА_5 кожен по 500 гривень, тобто всього 1000 гривень.

Свідок ОСОБА_20 у своїх показаннях суду розповів, що підміняв прийомщика металу та підтвердив, що саме ОСОБА_6 привіз здати металеві частини від платформи і рами тракторного причепу, а через п`ять днів в пункт прийому приїхали співробітники поліції разом з господарем таких металевих частин потерпілим ОСОБА_5 , який впізнав такі частини і сказав, що вони йому належать.

Суд відзначає, що частина перша статті 185 КК встановлює кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна; вона охороняє право власності і забороняє вчиняти зазначені у ній дії. Ця норма містить обов`язкові ознаки складу злочину, які виокремлюють (ідентифікують) фактично вчинені дії як крадіжку й відрізняють її від діянь, що посягають на інші об`єкти кримінально-правової охорони, або від фактів, які зумовлюють виникнення інших (некримінальних) правовідносин.
Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення.

Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього злочину, зокрема через його зовнішні ознаки місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину. Предметом крадіжки визнається будь-яке чуже майно, навіть майно, яке знаходиться на відкритій місцевості, у місцях загального користування чи перебуває в будь-якому іншому доступному місці.
Хоча доступ до металевих частин і не був ускладнений, власник-потерпілий фактично не втратив над ним контроль і завжди міг його використати, про що ОСОБА_6 усвідомлював. Фактично, викрадаючи таке майно, ОСОБА_6 , виходячи із конкретної характеристики місця перебування майна на момент його виявлення, розумів межі приватності місця знаходження майна (на межі з ділянкою потерпілого,якого він особисто знав) і міг простежити зв`язок з ним.
Про умисел на викрадення майна за аналізованих підстав свідчить поведінка винного під час злочину. Так, своїм помічникам (свідкам: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ) ОСОБА_6 повідомляв, що металеві частини належать його діду. Якщо б не було таких пояснень свідки б не погодились допомогти йому вантажити металеві частини, оскільки за їх коштовністю і місцем знаходження розуміли, що речі мають власника.
Спосіб викрадення ОСОБА_6 майна був таємним. Хоча викрадення майна і відбувалося у присутності інших осіб (свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), але останні, за переконання винного і за їх показаннями, не сприймали його дії як викрадення майна.
Установлені у справі фактичні ознаки діяння збігаються з ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК України У контексті конкретних обставин цієї справи, суд вважає, що незаконне таємне заволодіння майна, що фактично не вийшло з володіння власника, але опинилося з будь-яких причин у неналежному місці, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна. Поширення на викрадене майно поняття «знахідка», визначення якого дається у статті 337 Цивільного кодексу України, вважаємо неприйнятним

З`ясувавщи фактичні дані, що містяться в показаннях обвинуваченого, свідків, а також дані, які відображені у протоколах слідчих дій, оцінивши такі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, передбачених ст. 368 КПК України, суд дійщов висновку, що умисні дії ОСОБА_6 , які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 185 КК України.

За сукупністю скоєного умисні дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України.

Розв`язуючи заявлений у справі цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 (а.с.26-27), суд керується, в тому числі, роз`ясненням наданим у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що передбачають права потерпілих від злочинів» № 13 від 02.07.2004 року, де вказано, що не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про

відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення.

Так, згідно статті 91 КПК України у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 протиправними діями завдав потерпілому матеріальних збитків на суму 932 гривні, що підтверджено довідкою (а.с.178) Обов`язок доказування та вжиття заходів щодо забезпечення

цивільного позову лежить на стороні обвинувачення. Потерпілому належать права сторони обвинувачення і своїх матеріальних збитків на суму 3000 гривень він не довів. Крім того, згідно зберігальної розписки (а.с.) металеві частини, вилучені з пункту прийому металу йому повернуті. Тому в задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди на суму 3000 гривень слід відмовити.

Розв`язуючи вимоги в частині покладення на обвинуваченого обов`язку відшкодувати потерпілому моральну шкоду, суд встановив наступні чинники: наявність такої шкоди для потерпілого, протиправність діяння заподіювача, причинний зв`язок між шкодою та діянням винного. З`ясувавши при розгляді кримінального провадження, що така шкода для потерпілого заключається у душевних стражданнях з приводу того, що фактично пошкоджене його майно та у хвилюваннях із-за неможливості використати таке майно за призначенням, поглиблених стражданнях внаслідок протиправної поведінки обвинуваченого, в тому числі через зухвалу поведінку обвинуваченого під час судових засідань, а також хвилюванням під час участі потерпілого у судових засіданнях, суд дійшов висновку, що моральна шкода підлягає компенсації винним потерпілому.
Разом з тим, розмір моральної шкоди, який визначає потерпілий є завищеним і не відповідає тим душевним стражданням, які фактично були спричинені, тому у відповідності до принципів, визначених у статті 23 ЦК України цивільний позов потерпілого в частині компенсації моральної шкоди підлягає частковому задоволенню на суму 900 гривень

Вирішуючи питання про міру покарання обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, їх кількість протягом невеликого проміжку часу, вид сукупності; наслідки, що настали; особу винного - його вік, сімейний стан, стан здоров`я, задовільну характеристику за місцем проживання. Обставину, яка вказана органом досудового розслідування як пом`якшуюча покарання - щире каяття, суд визнає формальним. Обставиною, що обтяжує покарання у справі, є рецидив злочинів (по відношенню до непогашених судимостей за статтями 309, 395 КК України).
Зважаючи на те, що винний не стає на шлях виправлення, вчинив злочини через рік після звільнення з місць позбавлення волі, об`єктом посягання стала власність двох громадян, з якими він не перебуває у сімейних чи трудових відносинах (публічний характер злочинів) суд вважає, що його виправлення не можливе без ізоляції від суспільства, а тому покарання слід призначити у виді позбавлення волі за кожен злочин в межах санкцій статтей Кримінального кодексу та за сукупністю злочинів, зважаючи на вид сукупності, слід обрати принцип поглинення покарань. Крім того, санкцією ч. 2 ст. 289 КК України передбачено додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке хоч і не визначене як обов`язкове, але з урахуванням ставлення винного до чужої власності, суд, з метою його виправлення, вважає за необхідне застосувати.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Враховуючи репутацію обвинуваченого, суд вважає доведеним існування ризиків, передбачених п.1,5 ст.177 КПК України, і вважає клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком суду законної сили обґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 127-129, 370, 371, 373, 374 КПК України, ст.23 ЦК України, суд

З А С У Д И В :
ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України і призначити покарання:

за ч.1 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком 2 роки,

за ч.2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком 5 років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна.

Обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою та взяти під варту в залі суду.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 в частині відшкодування моральної шкоди задовольнити частково: стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 900 (дев`ятсот) гривень. У задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_6 3000 гривень матеріальної шкоди відмовити.

Речові докази: автомобіль „М-412 д.н.з. НОМЕР_1 переданий під зберігальну розписку ОСОБА_21 залишити у її володінні, металеві частини платформи тракторного причепу, порізані на 4 частини та металеву раму тракторного причепу, поріщану на три частини, передані під заберігальну розписку ОСОБА_5 - залишити у його володінні.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору, направити потерпілим.

На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Чернігівської області через Городнянський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення. Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя ОСОБА_1