АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 травня 2016 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,захисника ОСОБА_7 ,обвинуваченого ОСОБА_8 , перекладача ОСОБА_9 кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 та керівника Сторожинецької місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2016 року у кримінальному провадженні №0000489 по обвинуваченню ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,громадянина України,розлученого, раніше судимого 15.02.2008 року Новоселицьким районним судом Чернівецької області за ст.115 ч.1 КК України на 8 років позбавлення волі,звільненого умовно-достроково від відбування покарання згідно ухвали Сокирянського районного суду Чернівецької області від 22.11.2013 року на 1 рік 10 місяців 28 днів, мешканця с. Припруття Новоселицького району Чернівецької області, за ст. 115 ч.2 п.13 КК України,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2016 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч.2 п.13 КК України та йому призначене покарання у виді 12 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2008 року і остаточно призначене покарання у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислено з моменту затримання обвинуваченого-14 серпня 2015 року та зараховано строк тримання його під вартою згідно ч.5 ст.72 КК України з 14.08.2015 по 10.02.2016 року з розрахунку-один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Провадження№11-кп/794/119/16 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_11
Категорія:ст. 115 ч.2 п.13 КК України Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .
Вирішена доля речових доказів.Стягнуто із ОСОБА_8 процесуальні витрати за проведення експертиз у розмірі 245,52 грн. на користь держави.

Відповідно до вироку, ОСОБА_8 14 серпня 2015 року, приблизно о 09:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у господарстві ОСОБА_12 , що розташоване в с. Припруття, Новоселицького району, Чернівецької області, після спільного розпивання алкогольних напоїв разом з ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , вчинив з останнім суперечку на підставі надуманого зникнення свого мобільного телефону.
Під час суперечки ОСОБА_8 ,умисно,з метою позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 , наніс йому два удари долонею в обличчя, від яких ОСОБА_12 впав на землю.В той час,коли потерпілий лежав на землі, ОСОБА_8 з метою досягнення умислу,спрямованого на вбивство ОСОБА_14 ,наніс йому не менше 12 ударів ногами по тулубу, а саме- по грудній клітині ОСОБА_12 зліва та справа ,а також удар ступнею правої ноги по грудній клітині зверху. Після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , ОСОБА_8 вважаючи, що довів до кінця свій умисел, спрямований на умисне позбавлення останнього життя, покинув зазначене господарство.
Внаслідок нанесених ударів ОСОБА_12 отримав в тому числі розрив капсули та паренхіми печінки на нижній поверхні правої долі, що згідно висновку судово-медичної експертизи №97 Н/Д від 07 жовтня 2015 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя та знаходяться в причинному зв`язку з фактом настання смерті.
Смерть ОСОБА_12 настала від геморагічного шоку, що розвинувся внаслідок масивної внутрішньої кровотечі, яка в свою чергу виникла від закритої тупої травми черева з розривом печінки.
На вказаний вирок надійшли апеляційні скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 та керівника Сторожинецької місцевої прокуратури ОСОБА_10 .

Так, захисник у поданій апеляційній скарзі просить змінити вирок районного суду з підстав неправильного застосування кримінального закону.

Вважає,що вирок не відповідає фактичним обставинам провадження,оскільки висновки суду не підтверджуються доказами,дослідженими під час судового розгляду.При цьому,захисник вказує,що суд необґрунтовано зазначив у вироку час вчинення злочину-09 год 14.08.2015 року,тоді як допитані судом свідки показали,що чули крик на подвір`ї потерпілого о 08-08-30 цього дня.Посилаючись на показання експерта ОСОБА_15 у суді щодо часу настання смерті,захисник вказує на те,що ОСОБА_8 не міг заподіяти ОСОБА_12 тілесних ушкоджень,від яких той помер. Окрім того,адвокат зазначає,що суд,на його думку,за наявності суперечливих доказів,не зазначив у вироку,чому приймає до уваги одні докази та відкидає інші.В обгрунтування такого висновку апелянт посилається на те,що суд прийняв у основу вироку показання під час судового розгляду свідка ОСОБА_13 ,які викривають ОСОБА_8 у вчиненні злочину.При цьому,за твердженням апелянта,суд не надав оцінки первинним показанням у суді цього свідка на користь версії обвинуваченого про обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 які спричинили його смерть.

Також захисник вказує на відсутність у провадженні доказів,які би доводили наявність у ОСОБА_8 прямого умислу на вбивство потерпілого,що є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину,за який обвинувачений був засуджений та виключає кваліфікацію дій за ст.115 КК України..При цьому апелянт посилається на показання самого обвинуваченого про те,що вбивати ОСОБА_14 не бажав,а також на відсутність у провадженні доказів,які би вказували,що поведінка обвинуваченого до вчинення злочину чи під час його скоєння свідчила про намір ОСОБА_8 заподіяти потерпілому смерть.Захисник твердить,що жодним знаряддям(ніж,сокира,ін.)обвинувачений,маючи реальну можливість, не скористався,вбивством не погрожував,потерпілий після нанесення тілесних ушкоджень був живий та скарг не висловлював.

За викладених обставин просив змінити кваліфікацію дій ОСОБА_8 зі ст. 115 ч.2 п.13 на ст. 121 ч.2 КК України та призначити покарання в межах санкції цієї норми кримінального закону.

Керівник Сторожинецької місцевої прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеності винуватості та кваліфікації дій ОСОБА_8 , просить скасувати вирок в частині призначення покарання з підстав невідповідності покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.Посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_8 вину не визнав, раніше був засуджений за аналогічний злочин, та вчинив новий особливо тяжкий злочин під час умовно-дострокового звільнення. За таких обставин прокурор просив ухвалити новий вирок ,яким призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення цього злочину та остаточно за сукупністю вироків у виді довічного позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді,доводи обвинуваченого та захисника,які підтримали подану останнім апеляційну скаргу та просили відхилити апеляційну скаргу прокурора,доводи прокурора,який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та вважав необґрунтованою апеляційну скаргу сторони захисту,допитавши свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття остаточного рішення у справі.
Частково визнаючи винуватість у заподіянні ОСОБА_12 тілесних ушкоджень,що спричинили його смерть,обвинувачений ОСОБА_8 у районному та апеляційному суді показав,що 14.08.2015 року приблизно о 08 год.зранку у господарстві ОСОБА_12 між ним та потерпілим виник конфлікт,оскільки вважав,що потерпілий викрав його мобільний телефон.У ході сварки наніс два удари ОСОБА_12 рукою у грудну клітину,від чого він впав.Інших ударів не наносив.Потерпілий піднявся,виніс із будинку та віддав мобільний телефон.Він (обвинувачений) пішов до туалету,повернувся,а потерпілий в цей час лежав на подвір`ї на землі,під головою була подушка та розмовляв із ОСОБА_13 ..Обвинувачений пішов до магазину,його наздогнала ОСОБА_13 та розповіла,що ОСОБА_12 не захотів із ними йти.Приблизно через 1,5 години повернулись і виявили,що потерпілий лежав на тому ж місці на подвір`ї та був мертвий. ОСОБА_13 повідомила про це сусіда,який викликав працівників міліції.Вину у вчиненні злочину,передбаченого ст.115 КК України не визнав,оскільки умислу на умисне вбивство потерпілого не мав.При цьому визнає винуватість у тому,що заподіяв ОСОБА_12 тілесні ушкодження,від яких той помер.Отже,підтримав апеляційну скаргу та просив перекваліфікувати його дії на ст.121 ч.2 КК України.

Допитана у районному суді потерпіла ОСОБА_17 -сестра ОСОБА_12 , показала,що ОСОБА_8 проживав у будинку потерпілого більше року. ІНФОРМАЦІЯ_2 їй повідомили,що брат помер.На подвір`ї ОСОБА_12 знаходились ОСОБА_8 та ОСОБА_13 ,а сам потерпілий лежав на землі. ОСОБА_13 пояснила їй,що між обвинуваченим та потерпілим виникла суперечка через мобільний телефон,і ОСОБА_8 побив ОСОБА_12 .Раніше конфлікти також були.

Із показань у районному свідка ОСОБА_13 ,які безпосередньо досліджені апеляційним судом, вбачається,що 14.08.2015 року приблизно о 08-08-30 год між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 ,у будинку якого вони усі разом проживали ,виник конфлікт з приводу зникнення мобільного телефону,у чому ОСОБА_8 звинувачував потерпілого,а той заперечував свою провину.Під час конфлікту ОСОБА_8 наніс ОСОБА_12 удари по обличчю та грудній клітині,від чого потерпілий впав,а потім по декілька ударів ногами у грудну клітину справа та зліва та удар ногою у грудну клітину зверху.Вона(свідок) просила не бити ОСОБА_12 більше та ОСОБА_8 припинив побиття і пішов до туалету.Вона винесла потерпілому подушку під голову та запропонувала покликати сусіда,від чого ОСОБА_12 відмовився,а Мельник розмову чув.В цей час обвинувачений вийшов із подвір`я до магазину,а свідок його наздогнала.Повернулись приблизно через півгодини та виявили,що ОСОБА_12 мертвий і лежав на тому ж місці.Після цього вона повідомила сусіда,який викликав міліцію,а ОСОБА_8 залишався на подвір`ї.

У апеляційному суді ОСОБА_13 також показала,що ОСОБА_8 потерпілому вбивством ні до цього конфлікту, ні під час його не погрожував.Тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 до 14.08.2015 року не було.

Показання свідка ОСОБА_13 у апеляційному суді про те,що ОСОБА_8 наніс потерпілому лише декілька ударів по обличчю та у груди,а удари ногами не наносив судова колегія оцінює як неправдиві,оскільки вони в цій частині є непослідовними та спростовуються сукупністю інших досліджених доказів.

Свідок ОСОБА_16 у районному та апеляційному суді показав,що є сусідом потерпілого та 14.08.2015 року приблизно о 08-08-30 чув,як ОСОБА_8 кричав на ОСОБА_12 з приводу телефону,також чув крики ОСОБА_13 . Пішов із дому по справах та повернувся приблизно о 10-30-11-00.На подвір`ї у ОСОБА_12 уже були працівники міліції.Побачив,що потерпілий мертвий лежав на землі.Свідок також показав у апеляційному суді, погроз вбивством від обвинуваченого в сторону потерпілого ніколи не чув. Часто на подвір`ї потерпілого були крики(голосні розмови),оскільки ОСОБА_18 ,обвинувачений та ОСОБА_13 разом розпивали спиртне.

Окрім того,свідок підтвердив,що був присутній у якості понятого під час слідчого експерименту,що проводився із ОСОБА_13 на наступний день після смерті ОСОБА_12 ,під час якого ОСОБА_19 самостійно та спокійно показувала,як ОСОБА_8 наносив удари потерпілому,в тому числі ногами по тулубу.Під час слідчого експерименту видимих ознак алкогольного сп`яніння у свідка не помітив.

Із показань у районному суді свідка ОСОБА_20 -сусіда ОСОБА_12 , вбачається,що 14.08.2015 року приблизно о 10 год. до нього прийшла ОСОБА_13 та повідомила,що ОСОБА_12 помер. ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 постійно вживали алкогольні напої.

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_21 -сусідка ОСОБА_14 показала,що 14.08.2015 року приблизно о 08-30 із подвір`я потерпілого чула крики ОСОБА_8 щодо телефону,а ОСОБА_13 просила його зупинитись. Між ОСОБА_8 , потерпілим та ОСОБА_13 були конфлікти під час спільного вживання спиртного

Відповідно до висновків судово-медичного експерта: №97Н від 14.09.2015 та додаткового №97-Н/Д від 07.10.2015 року встановлено,що на тілі потерпілого ОСОБА_12 експертом було виявлено тілесні ушкодження,зокрема,синці на передній поверхні грудної клітини по середньо-ключичній лінії справа в проекції 7 ребра,на правій бічній поверхні тулуба по середньо-підпахвовій лінії в проекції реберної дуги.Переломи 2-10 ребра справа(прямі) 3,6-8 ребра справа(прямі),крововиливи довкола описаних переломів та у оточуючі м`які тканини і в губчасту речовину кісток.Розрив капсули та паренхіми печінки на нижній поверхні правої долі.

Такі тілесні ушкодження виникли незадовго до моменту настання смерті,від не менш як 5 травмуючих дій твердих тупих предметів,ознаками яких володіють руки та ноги людини(як босі,так і взуті) або ударів об такі,мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень,небезпечних для життя та знаходяться у причинному зв`язку із фактом настання смерті потерпілого .

Окрім того,були виявлені тілесні ушкодження, класифіковані як легкі та середньої тяжкості,які також виникли незадовго до моменту настання смерті від не менш як семи(у сукупності) травмуючи дій твердих тупих предметів або ударів об такі (можливо від ударів руками та ногами людини) та у причинному зв`язку із настанням смерті не знаходяться.

Смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 від геморагічного шоку,що розвинувся внаслідок масивної внутрішньої кровотечі,яка виникла від закритої тупої травми черева з розривом печінки.

Приймаючи до уваги характер та локалізацію тілесних ушкоджень не виключається можливість виконання потерпілим активних рухів після їх заподіяння.

(т.1 а.с.211-213,215-218)

Із показань у апеляційному суді експерта ОСОБА_15 (який проводив вказані вище судово- медичні експертизи) ,а також його показань у районному суді, зафіксованих на технічному носії,які апеляційним судом були досліджені,вбачається,що потерпілий помер через проміжок часу,що вимірюється інтервалом до 10 хвилин з моменту заподіяння йому тілесних ушкоджень,а смерть настала орієнтовно у проміжку до 09-30 14.08.2015 року.Окрім того,експерт вказав,що показання обвинуваченого ОСОБА_8 під час слідчого експерименту про нанесення ОСОБА_12 лише двох ударів у груди (тотожні наданим під час судового розгляду) не відповідають характеру та локалізації тілесних ушкоджень,фактично виявлених у потерпілого ОСОБА_12 (які виникли від не менш як 12 травмуючих дій) Натомість експерт оцінив як такі,що відповідають характеру та локалізації тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 показання свідка ОСОБА_13 під час слідчого експерименту,яка вказувала,що ОСОБА_8 наносив потерпілому удари руками та ногами по грудній клітині з обидвох сторін.

За таких обставин районний суд обґрунтовано надав критичну оцінку показанням обвинуваченого щодо кількості та локалізації тілесних ушкоджень,що були заподіяні потерпілому,оскільки такі показання спростовуються доказами,що зазначені вище.

Із таких же підстав слід відкинути показання свідка ОСОБА_13 в тій частині,в якій свідок змінила їх у апеляційному суді щодо кількості ударів,нанесених ОСОБА_8 потерпілому та механізму їх спричинення.

Окрім того,висновком експерта №97-Н/Д від 07.10.2015 року підтверджено,що тілесні ушкодження,виявлені на тілі ОСОБА_12 ,в тому числі ті,що спричинили його смерть,заподіяні без розриву у часі,незадовго до моменту настання смерті,а смерть потерпілого настала через відносно короткий проміжок часу після отримання таких тілесних ушкоджень,що спростовує показання в цій частині обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 .

Отже,судова колегія вважає доведеним,і це фактично не заперечується обвинуваченим,який просив перекваліфікувати його дії на ч.2 ст.121 КК України,що тяжкі тілесні ушкодження,від яких настала смерть ОСОБА_14 , були умисно заподіяні саме ОСОБА_8 ,а тому доводи,викладені в апеляційній скарзі захисником,що такі тілесні ушкодження могла заподіяти інша особа,є неспроможними та спростовуються сукупністю доказів,безпосередньо досліджених судом та викладених вище.

Оцінюючи доводи апелянта про спрямованість умислу ОСОБА_8 під час заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень,а відтак-правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ст.115 ч.2 п.13 КК України,судова колегія виходить із наступного.

Відповідно до роз`яснень,що містяться у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження,яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК України),слід ретельно досліджувати докази,що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.При цьому,слід враховувати спосіб,знаряддя злочину,кількість,характер та локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень,причини припинення злочинних дій,поведінку винного і потерпілого,що передувала події,їх стосунки.Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Фактично встановлені обставини свідчать про те, ОСОБА_8 за згодою потерпілого проживав у будинку останнього протягом тривалого часу. 14.08.2015 року зранку конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник на побутовому грунті,обидва його учасники перебували у стані алкогольного сп`яніння,оскільки разом із ОСОБА_13 напередодні увечері та зранку 14.08.2015 року вживали спиртне.

Із показань свідка ОСОБА_13 -очевидця злочину-вбачається,і такі обставини не спростовані дослідженими доказами,що саме побиття потерпілого тривало незначний проміжок часу. ОСОБА_8 припинив наносити удари потерпілому на прохання ОСОБА_13 ,яка кричала.

Після припинення побиття та виходу обвинуваченого із подвір`я ОСОБА_12 був живий,що бачив та усвідомлював ОСОБА_8 та за наявності прямого умислу на вбивство не мав жодних перешкод довести такий до кінця.

Будь-яких знарядь(засобів) для заподіяння тілесних ушкоджень,що могло би свідчити про бажання позбавити потерпілого життя, ОСОБА_8 не використовував.Кількість травмуючих дій(приблизно 12) не є безумовною підставою у даному випадку для висновку про наявність умислу на позбавлення життя.

Як показала свідок ОСОБА_13 у районному та апеляційному суді, ОСОБА_12 після нанесених йому обвинуваченим ударів із нею розмовляв,що бачив ОСОБА_8 ,від допомоги потерпілий відмовився.На час коли ОСОБА_8 ,а потім ОСОБА_13 пішли із подвір`я потерпілого до магазину, ОСОБА_12 залишався живий,а факт повернення обвинуваченого та свідка через невеликий проміжок часу до будинку потерпілого,коли і виявили,що ОСОБА_12 помер, також свідчить про відсутність у ОСОБА_8 умислу на вбивство під час заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

Викладені вище обставини не спростовані доказами,що були надані та досліджені районним та апеляційним судом.

Доказів обізнаності та усвідомлення обвинуваченим того факту,що він,залишаючи потерпілого живим на подвір`ї,уже заподіяв йому смертельні тілесні ушкодження,не встановлено та суду таких не надано,а посилання районного суду на таку обставину у вироку грунтується на припущеннях.

Обгрунтування районним судом висновку про наявність у обвинуваченого умислу на вбивство із посиланням при цьому на вирок Новоселицького районного суду від 15.02.2008 року є неспроможним,оскільки (за змістом вказаного вироку) ОСОБА_8 наносив удари потерпілій в тому числі дерев`яною палкою(тобто використовував знаряддя)що виключає можливість ототожнення способів та засобів заподіяння тілесних ушкоджень,які спричинили смерть,у даному випадку та у справі, на яку суд посилався.

Районний суд у вироку не вказав докази(і апеляційним судом не встановлено) того,що характер стосунків,які склались між обвинуваченим та потерпілим протягом тривалого періоду спільного проживання давав підстави для висновку,що ОСОБА_8 , наносячи ОСОБА_12 удари руками та ногами по тілу,діяв із прямим умислом на вбивство останнього та бажав настання його смерті.

Як показали у апеляційному суді свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_16 . Мельник протягом періоду проживання у ОСОБА_12 погроз вбивством на адресу останнього не висловлював та дій,які би могли свідчити про такі наміри,не вчиняв.

Твердження суду про те,що умисел на вбивство потерпілого у ОСОБА_8 , незважаючи на їх давні товариські відносини, виник раптово під час сварки з приводу зникнення мобільного телефону,оскільки обвинувачений раніше неодноразово здійснював побиття ОСОБА_12 через зникнення речей,є голослівним та не підтверджений доказами,що викладені у вироку.

Отже,апеляційний суд вважає,що висновки районного суду відносно спрямованості умислу ОСОБА_8 саме на вбивство потерпілого ОСОБА_12 ,а отже-правильності кваліфікації його дій за ст.115 ч.2 п.13 КК України,не відповідають фактичним обставинам провадження,а тому є необгрунтованими.

Верховний Суд України в ухвалі від 12.01.2006 року,якою змінена кваліфікація дій обвинуваченого зі ст.115 ч.2 п.13 КК України на ч.2 ст.121 КК України вказав,що сам факт заподіяння обвинуваченим численних ударів ногами в різні частини тіла потерпілого,від чого той помер,не свідчить про умисне вбивство,оскільки суд не врахував знаряддя,засоби злочину,стосунки обвинуваченого із потерпілим,поведінку під час виконання злочину,причини припинення злочинних дій.

На правильність застосування кримінального закону в ухвалі Верховного Суду України від 12.01.2006 року вказується у Постанові Верховного Суду України від 22.01.2015 року (5-35 кс/14).

Відповідно до положень ст.458 КПК України висновки Верховного Суду України щодо застосування норми права є обов`язковими для усіх судів загальною юрисдикції,які зобов`язані привести свою практику у відповідність із судовим рішенням Верховного Суду України.

Невідповідність висновків районного суду фактичним обставинам провадження істотно вплинула на правильність застосування закону про кримінальну відповідальність,а отже-є підставою для зміни вироку районного суду,як те передбачено ст..407,409 ч.1 п.2,411 КПК України та перекваліфікації дій ОСОБА_8 на ч.2 ст.121 КК України,а тому апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого підлягає задоволенню.

Відповідно,підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора,який просив призначити більш суворе покарання за ст.115 ч.2 п.13 КК України,немає.

Апеляційним судом встановлено,що 14.08.2015 року приблизно о 09:00 год., ОСОБА_8 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у господарстві ОСОБА_12 , що розташоване в с. Припруття, Новоселицького району, Чернівецької області, після спільного розпивання алкогольних напоїв разом з ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , у ході суперечки з приводу зникнення свого мобільного телефону умисно,з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс потерпілому два удари долонею в обличчя, від яких ОСОБА_12 впав на землю,а потім не менше 12 ударів ногами по тулубу, а саме- по грудній клітині ОСОБА_12 зліва та справа ,а також удар ступнею правої ноги по грудній клітині зверху.
Внаслідок нанесених ударів ОСОБА_12 отримав, в тому числі розрив капсули та паренхіми печінки на нижній поверхні правої долі,які відповідно до висновку судово-медичного експерта №97 Н/Д від 07 жовтня 2015 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння та знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з фактом настання смерті,що настала від геморагічного шоку як наслідок масивної внутрішньої кровотечі від закритої тупої травми черева з розривом печінки.
Тим самим, ОСОБА_8 вчинив злочин,передбачений ст.121 ч.2 КК України-умисне тяжке тілесне ушкодження,тобто умисне тілесне ушкодження,небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

При призначенні покарання за даною статтею кримінального закону судова колегія враховує ступінь тяжкості скоєного злочину,який є тяжким,дані про особу обвинуваченого,який раніше судимий,по місцю проживання характеризується посередньо,фактично визнав провину у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому,від яких той помер,позитивно характеризується,утримуючись у СІЗО.

Обставиною,що обтяжує покарання,є вчинення обвинуваченим злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Із врахуванням викладеного,судова колегія вважає,що покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.121 КК України буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання підлягають застосуванню вимоги ст.71 КК України,оскільки злочин ним вчинений в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 15.02.2008 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року слід зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання за вироком районного суду від 10.02.2016 року строк попереднього ув`язнення із 10 лютого 2016 року по 24 травня 2016 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,оскільки в іншій частині(з моменту затримання до ухвалення вироку) такий строк зарахований районним судом згідно вироку.

Керуючись ст.ст.404,405,407,409,411,418,419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області,
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 зі ст.115 ч.2 п.13 КК України на ч.2 ст.121 КК України.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на 10(десять) років.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2008 року та остаточно призначити покарання у виді 10(десяти) років 6(шести) місяців позбавлення волі.

Зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення в період з 10 лютого 2016 року по 24 травня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.
Апеляційну скаргу керівника Сторожинецької місцевої прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.
Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3