Ухвала
іменем україни

25 жовтня 2016 року м. Київ

Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складіколегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю захисника ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002240,за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК,

установив:

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його собі внаслідок суворості, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. При цьому зазначає, що він щиро кається, визнає вину, має позитивні характеристики, що, на його думку, є підставами для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК. Також стверджує, апеляційна скарга була подана до суду прокурором, який у цьому провадженні не мав права оскаржувати вирок місцевого суду та з пропуском строку на апеляційне оскарження.
Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 24 ст. 76 КК.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 3000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд Дніпропетровської області, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора та частково задовольнивши скаргу потерпілого, 10 лютого 2016 року скасував вирок суду першої інстанції і постановив свій, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 269 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки. Збільшив розмір стягнення відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 із 3000 грн до 10 000 грн.
В решті вирок суду першої інстанції залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені злочину за наступних обставин.
20 серпня 2014 року в нічний період часу, з 01:00 до 02:00 години ОСОБА_7 з іншими особами знаходився на лавці біля будинку АДРЕСА_2 і, порушуючи громадський порядок, тишу та спокій громадян, голосно розмовляв.
Мешканці будинку АДРЕСА_2 неодноразово робили усні зауваження ОСОБА_7 щодо його поведінки.
Приблизно о 03.00 год. мешканець вказаного будинку ОСОБА_8 разом з дружиною ОСОБА_9 вийшли на вулицю і, підійшовши до ОСОБА_7 , зробили йому усне зауваження з приводу того, що він заважає відпочивати та порушує спокій громадян.
У відповідь ОСОБА_7 , продовжуючи порушувати громадський порядок з хуліганських мотивів, демонструючи зневагу до загальноприйнятих норм моралі та поведінки, усвідомлюючи протиправний характер своєї поведінки, наблизився до ОСОБА_8 і з особливою зухвалістю, що виразилося в насильстві, наніс удар кулаком в обличчя потерпілого, внаслідок чого той впав на землю, а ОСОБА_7 наніс потерпілому не менше 10 ударів кулаками в обличчя та грудну клітину, завдавши потерпілому легких тілесних ушкоджень.
Хуліганські дії ОСОБА_7 припинив після того, як ОСОБА_9 відштовхнула його та повідомила, що вона викликала працівників міліції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги засудженого, думку прокурора проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає на таких підставах.

Подія кримінального правопорушення у виді злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 в його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 296 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Цих вимог апеляційний суд дотримався.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК апеляційна скарга на вирок може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення судом першої інстанції.

Частиною 1 ст. 117 КПК установлено, що пропущений з поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 03 лютого 2016 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою на вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 та клопотанням, в якому просив поновити йому строк на апеляційне оскарження вказаного судового рішення, зазначивши, що довідка про результати розгляду кримінального провадження надійшла до галузевого відділу прокуратури Дніпропетровської області 25 січня 2016 року, тобто після того, як сплинули строки апеляційного оскарження вироку, у зв`язку з чим він був позбавлений об`єктивної можливості подати апеляційну скаргу в передбачений кримінальним процесуальним законом строк.
Обставини, наведені в клопотанні прокурора, апеляційний суд вважав поважними, а тому обґрунтовано поновив останньому строк на апеляційне оскарження вироку.
Поряд із цим, згідно системного аналізу положень частин 2 і 4 ст. 36 КПК прокурор це службова особа органів прокуратури, яка в судах першої та апеляційної інстанції здійснює функції, передбачені пунктами 13, 14, 15 та 20 частини 2 цієї статті, а також Генеральний прокурор України, прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя і прирівняні до них прокурори, їх заступники.
Отже, частинами 2, 4 ст. 36 КПК встановлено вичерпний перелік прокурорів, які мають право подати апеляційну скаргу.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, апеляційну скаргу на вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 було подано першим заступником прокурора Дніпропетровської області.
Тому, в даному випадку апеляційна скарга була подана належною особою.
За таких обставин, доводи засудженого про те, що апеляційну скаргу було подано прокурором, який у цьому провадженні не мав процесуального права оскаржувати вирок місцевого суду, не підтверджується матеріалами кримінального провадження, а тому є необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, апеляційний суд керувався саме вказаними нормами матеріального права.
Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначення засудженому покарання, суд апеляційної інстанції врахувавступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого й усі інші обставини, які мають правове значення, і дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК, що призвело до м`якості заходу примусу, незабезпечення досягнення його мети.
Апеляційний суд виходив із того, що інкриміноване ОСОБА_7 діяння, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії невеликої тяжкості, було вчинене з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувалось особливою зухвалістю. Разом із цим, суд узяв до уваги особу засудженого, який хоча раніше й не судимий, проте за місцем проживання характеризується посередньо, суспільно-корисною працею не займається, вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння (що визнано судом як обставину, котра обтяжує покарання).

Водночас суд апеляційної інстанції, обираючи вид та розмір заходу примусу, врахував думку потерпілого, який наполягав на призначенні засудженому суворого покарання.
З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд, належним чином умотивувавши своє рішення, призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції статті закону України про кримінальну відповідальність, проте без застосування положень ст. 75 КК.
Таким чином, апеляційний суд дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене засудженому покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Правових підставвважати це покарання явно несправедливим через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано. Вирок відповідає вимогам ст. 420 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення.
Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3