Справа № 152/409/16-к
В И Р О К
іменем України
11 травня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурораЖмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з базовою середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, невійськовозобов`язаного, раніше судимого: 01.02.2016 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на двісті годин; 18.03.2016 року Шаргородським районним судом за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на двісті сорок годин,

Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ч.1 ст.185 КК України та будучи судимим 01.02.2016 року і 18.03.2016 року Шаргородським районним судом за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), повторно скоїв умисний злочин, пов`язаний з таємним викраденням чужого майна, а саме: 12.06.2015 року приблизно о 12 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проходячи по вул. Шкільній в с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області, виявивши велосипед марки «Україна» на дорозі біля хвіртки домоволодіння ОСОБА_5 , що знаходиться на АДРЕСА_2 , вирішив його викрасти. Скориставшись відсутністю власника велосипеда, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, він підійшов до хвіртки домоволодіння ОСОБА_5 та умисно, таємно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, повторно, викрав велосипед марки «Україна» вартістю 350 грн., що належить ОСОБА_5 , після чого залишив місце крадіжки, розпорядившись викраденим на власний розсуд. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитку ОСОБА_5 на загальну суму 350 грн.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 29.02.2016 року, визнав повністю, щиро покаявся, просив його суворо не карати. Суду показав, що 12.06.2015 року приблизно о 12 годині проходив у с. Гибалівка по вул. Шкільній, повертаючись додому із роботи, перебував у стані алкогольного сп`яніння, так як перед цим випив горілки. Проходячи повз домогосподарство ОСОБА_5 , що знаходиться на вул. Шкільній, він побачив на вулиці біля хвіртки велосипед «Україна» і вирішив його викрасти. Подивившись навколо і пересвідчившись, що ні ОСОБА_5 , ні інших осіб на вулиці немає, він підійшов до велосипеда, викрав його, сів на нього і поїхав до свого дядька ОСОБА_6 , який проживає на цій же АДРЕСА_3 , котрому вирішив продати велосипед за 200-300 грн. ОСОБА_6 взяв велосипед, але грошей не давав, зіславшись на відсутність коштів. Через тиждень йому стало відомо, що дружина ОСОБА_6 повернула велосипед ОСОБА_5 , так як дізналася, що він викрав цей велосипед у останнього.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.2 ст.185 КК України і викладений в обвинувальному акті, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_5 , викладену в заяві до суду, обвинуваченого ОСОБА_4 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_4 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.
Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.
Потерпілий ОСОБА_5 в заяві до суду просив судовий розгляд проводити у його відсутності, не заперечує щодо розгляду справи в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, не має претензій до обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки шкоду, заподіяну злочином, йому відшкодовано, при призначенні покарання обвинуваченому покладається на вирішення суду (а.с.18).
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
За таких обставин, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 29.02.2016 року, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену повторно, а саме: будучи особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ч.1 ст.185 КК України та будучи судимим 01.02.2016 року і 18.03.2016 року Шаргородським районним судом за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), повторно скоїв умисний злочин, пов`язаний з таємним викраденням чужого майна, зокрема, 12.06.2015 року приблизно о 12 годині, обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проходячи по вул. Шкільній в с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області, виявивши велосипед марки «Україна» на дорозі біля хвіртки домоволодіння ОСОБА_5 , що знаходиться на АДРЕСА_2 , вирішив його викрасти. Скориставшись відсутністю власника велосипеда, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, він підійшов до хвіртки домоволодіння ОСОБА_5 та умисно, таємно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, повторно, викрав велосипед марки «Україна» вартістю 350 грн., що належить ОСОБА_5 , після чого залишив місце крадіжки, розпорядившись викраденим на власний розсуд. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитку ОСОБА_5 на загальну суму 350 грн.
Виходячи з обвинувального акту та оцінки показань обвинуваченого, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений саме ч.2 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену повторно.
При цьому, суд виходить із того, що, відповідно до ч.1 ст.32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, а відповідно до примітки до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
До того ж, суд враховує роз`яснення, що містяться в абз.2 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року за №7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», відповідно до яких, якщо вчинені злочини, крім повторності, утворюють ще й сукупність, вони відповідно до частини другої статті 33 КК України повинні отримувати окрему кваліфікацію (наприклад, крадіжка без кваліфікуючих ознак і крадіжка, вчинена повторно, або крадіжка, поєднана із проникненням у житло). А якщо ж злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, поєднані з проникненням у житло, п`ять розбоїв, вчинених організованою групою, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатися у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.
Така правова позиція висловлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №5-757км13.
Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.88 КК України, особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості, тому обвинувачений ОСОБА_4 має непогашені судимості за вчинення крадіжок за вироками Шаргородського районного суду від 01.02.2016 року та від 18.03.2016 року (а.с.42-43, 44-45).
Так, відповідно до вироку Шаргородського районного суду від 01.02.2016 року ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст.185 КК України, тобто за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого 06.06.2015 року, до покарання у виді громадських робіт строком на двісті годин (а.с.42-43).
Відповідно до вироку Шаргородського районного суду від 18.03.2016 року ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст.185 КК України, тобто за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого 08.03.2015 року, до покарання у виді громадських робіт строком на двісті сорок годин, з врахуванням вимог ч.4 ст.70 КК України (а.с.44-45).
Означений вирок набрав законної сили.
Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду від 19.03.2016 року про роз`яснення вироку цього ж суду від 18.03.2016 року, судом роз`яснено, що відпрацьовані ОСОБА_4 години громадських робіт за вироком Шаргородського районного суду від 01.02.2016 року зараховуються до строку відбування останнім покарання за вироком цього ж суду від 18.03.2016 року (а.с.46).
Також, на час розгляду кримінального провадження в суді обвинувачений ОСОБА_4 не відбув повністю покарання за вироком Шаргородського районного суду від 18.03.2016 року у виді громадських робіт строком на двісті сорок годин за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, оскільки ним станом на 11.05.2016 року відбуто сто п`ятдесят шість годин громадських робіт, а не відбуто вісімдесят чотири години громадських робіт, що вбачається із довідки начальника Шаргородського РВ КВІ УДПтС України у Вінницькій області (а.с.65).
Отже, обвинувачений ОСОБА_4 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.2 ст.185 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
ОСОБА_4 щиро покаявся у скоєному. Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .
При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж всього досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 29.02.2016 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.
Обставиною, обтяжуючою покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , є вчинення ним злочину, будучи в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, з врахуванням особи ОСОБА_4 , його ставлення до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, з врахуванням думки потерпілого ОСОБА_5 , який в заяві до суду зазначив, що при призначенні покарання покладається на вирішення суду, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливе в умовах ізоляції від суспільства, тобто в умовах призначення покарання у виді арешту, при цьому покарання слід призначити за правилами ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань за означеним вироком та за вироком Шаргородського районного суду від 18.03.2016 року, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин 12.06.2015 року, тобто до постановлення попереднього вироку, з урахуванням правил п.4 ч.1 ст.72 КК України, що одному дню арешту відповідають 8 годин громадських робіт.
Відповідно до правил ст.72 КК України, 84 годинам громадських робіт, що невідбуті ОСОБА_4 за вироком Шаргородського районного суду від 18.03.2016 року, відповідає 10,5 днів арешту (84:8=10,5).
Покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців (ч.1 ст.60 КК України).
Саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових злочинів.
Зазначене вище узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Цивільний позов у даній кримінальній справі не заявлявся.
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу, підстав для обрання запобіжного заходу обвинуваченому суд не вбачає.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Велосипед «Україна», що визнаний речовим доказом, приєднаний до матеріалів кримінального провадження (а.с.37) і знаходиться на зберіганні в потерпілого ОСОБА_5 до вирішення кримінальної справи (а.с.38), слід, відповідно до п.5 ч.9 ст.100 КПК України, повернути законному володільцю ОСОБА_5 .
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.2 ст.185 КК України, суд
засудив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, за якою засудити його до покарання у виді арешту строком на чотири місяці.
На підставі ч.4 ст.70, п.4 ч.1 ст.72 КК України до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Шаргородського районного суду від 18.03.2016 року десять днів арешту, з розрахунку, що одному дню арешту відповідають вісім годин громадських робіт, і остаточно до відбування ОСОБА_4 призначити покарання у виді арешту строком на чотири місяці десять днів.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 вираховувати з дня звернення вироку до виконання.
До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не застосовувати.
Речовий доказ: велосипед «Україна» повернути володільцю ОСОБА_5 .
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1