Справа № 347/2397/15
Провадження № 11-кп/779/481/2016
Категорія ч. 4 ст. 296 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000277 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2016 року, згідно якого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , пенсіонера по інвалідності 3 групи загального захворювання, із вищою освітою, неодруженого, громадянина України, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, з призначенням покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили змінено з домашнього арешту на тримання під вартою.

Строк відбування покарання визначено рахувати з 13 год. 26 серпня 2016 року.

Ухвалено на підставі ст. 72 КК України зарахувати в час відбуття покарання час перебування ОСОБА_7 під вартою з 13 год. 26 серпня 2016 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Задоволено цивільний позов, стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_8 995 гривень в рахунок відшкодування майнової шкоди і 10 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Цим же вироком стягнуто з ОСОБА_7 613,80 гривень процесуальних витрат на залучення експерта, вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :
Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить даний вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України, та в частині вирішення цивільного позову щодо моральної шкоди, відмовивши повністю в його задоволенні в цій частині.

В обґрунтування таких вимог зазначає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості. Вказує, що при призначенні покарання суд не врахував те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання в с. Розтоки Косівського району, що хворіє хронічним гепатитом, ІХС, кардіосклероз дифузний, СН II А ФК, ГХ II ГЛІІ ст. 2, ризик високий, які в сукупності є тяжкими захворюваннями та потребують регулярного стаціонарного лікування. Зазначає, що судом вирішено цивільний позов виходячи з вимог п. 2 ст. 127 КПК України. Вказує, що потерпілий не підтвердив об`єктивно свої позовні вимоги в частині спричинення йому моральної шкоди. Стверджує, що судом не в повній мірі враховано, те що обвинувачений ОСОБА_7 хворіє тяжкими захворюваннями, має на утриманні перестарілу матір та є інвалідом ІІІ-ї групи, в зв`язку із чим немає фінансової можливості сплачувати потерпілому моральну шкоду в сумі 10 000 гривень.

Потерпілий ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в якому просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Мотивує таку позицію тим, що суд застосував ч. 1 ст. 69 КК України та призначив ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 296 КК України. Вважає, що відповідний висновок захисника обвинуваченого щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є упереджений та не ґрунтується на фактичних обставинах кримінального правопорушення. Зазначає, що враховуючи диспозицію ст. 50 КК України, суд призначаючи покарання ОСОБА_7 правильно визначив характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу обвинуваченого, а також врахував всі обставини справи, що пом`якшують його покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, тому правильно прийшов до висновку про необхідність застосування покарання у вигляді позбавлення волі, хоч із застосуванням ст. 69 КК України. Вважає, що суд правильно призначив ОСОБА_7 покарання, оскільки він вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, до скоєння злочину перебував на обліку у нарколога з приводу зловживання алкоголем, на досудовому слідстві та під час судового розгляду не вживав будь-яких заходів до відшкодування завданої йому злочином шкоди. Що стосується задоволення його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то ця шкода полягає в тому, що внаслідок хуліганських дій ОСОБА_7 та отриманих тілесних ушкоджень він переніс важкі фізичні та морально-психологічні страждання, біль та переживання, які залишилися в нього і на даний час. Він на тривалий час втратив працездатність, оскільки не міг працювати на роботі в банку, а також вдома по господарству. Злочин щодо нього у приміщенні банку негативно вплинув на його престиж та ділову репутацію. Внаслідок перенесеного нервового стресу він, а також його діти і дружина на тривалий час втратили спокій та звичний для них ритм життя. Стверджує, що всі вищезазначені шкідливі для нього наслідки наступили від протиправних дій ОСОБА_7 , який вчинив злісне хуліганство із застосуванням ножа, і які перебувають в прямому причинному зв`язку із заподіяною йому моральною шкодою. Ці обставини були предметом судового розгляду, тому твердження захисту про те, що позовні вимоги не доведені ним, є голослівними та такими, що не відповідають дійсності.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, вчиненого із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

09 липня 2015 року близько 17 год., ОСОБА_7 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння зайшов до приміщення Косівського відділення № 1 Івано-Франківської філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», що знаходиться в м. Косів по вул. Незалежності, 42, підійшов до заступника керуючого банку ОСОБА_8 з приводу оформлення кредитної угоди. ОСОБА_8 відмовив ОСОБА_7 в оформленні кредитної угоди, мотивуючи відмову станом алкогольного сп`яніння останнього.

Після цього, ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій та свідомо бажаючи настанню їх шкідливих наслідків, протиставляючи себе загально визнаним у суспільстві правилам поведінки та моралі, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, безпричинно за допомогою заздалегідь заготовленого кишенькового розкладного однопредметного ножа промислового виробництва, господарсько-побутового призначення, наніс один удар ОСОБА_8 в передню поверхню грудної клітки, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани передньої поверхні грудної клітки справа, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 188/149 від 27 листопада 2015 року відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, в запереченні на апеляційну скаргу вказав, що не бажає брати участь в апеляційному розгляді.

Представник потерпілого ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду повідомлявся, заяв про розгляд справи за його участю та про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Обвинувачений ОСОБА_7 про час та місце апеляційного розгляду повідомлявся належним чином, клопотань про його участь в апеляційному розгляді на надходило, питання про погіршення його становища не порушувалося, відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України, його участь є не обов`язковою.

Тому, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України, це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник ОСОБА_6 підтримала доводи апеляційної скарги, з мотивів, викладених у ній, просить її задовольнити.

- прокурор просив залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду - без змін, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, ніким не оспорюються і в апеляційному порядку, відповідно, не перевіряються.

Апелянт висловив свою незгоду щодо призначеного обвинуваченому покарання та щодо вирішення цивільного позову в частині вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді кримінального провадження та ухваленні вироку суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дотримався вказаних вимог закону.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченому покарання дотримався. Призначене покарання є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по справі у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційної скарги захисника в цій частині безпідставними та непереконливими.

Так, як вбачається зі змісту вироку обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_7 суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції врахував повне визнання вини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, інвалідність 3 групи загального захворювання, те, що останній вперше притягується до кримінальної відповідальності, має незадовільний стан здоров`я, а саме хворіє на важку хворобу епілепсію, те, що на обліку в психоневрологічному кабінеті Косівської райполіклініки не знаходиться, позитивно характеризується за місцем проживання, на його утриманні перебуває престаріла мама, ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто всі обставини, на які посилається захисник в апеляційній сказі. Так, оскільки такі обставини істотно знижують ступінь суспільної небезпечності та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, вважав за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання за ч. 4 ст. 296 КК України, у виді позбавлення волі, нижче від найнижчої межі встановленої в санкції статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що при зазначених обставинах, які врахував суд першої інстанції, застосовуючи ч. 1 ст. 69 КК України, підстав для застосування ст. 75 КК України немає.

Крім того, захисник ОСОБА_6 не наводить жодних доводів, зважаючи на які, обвинуваченого слід звільнити від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

У відповідності до ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Відповідно до ст. ст. 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.

А розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілих, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, при визначенні розміру моральної шкоди.

Щодо задоволення вимог цивільного позову в частині стягнення відшкодування моральної шкоди та визначення розміру такої шкоди, то колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції мав всі підстави для задоволення таких вимог і правильно визначив саме таку суму відшкодування цієї шкоди.

Потерпілий посилається на те, що йому заподіяно таку шкоду, зазначає в чому вона конкретно проявилась, цього по суті не відкинув і суд першої інстанції. В той час, позиція апелянта, що обвинувачений не підтвердив об`єктивно свої позовні вимоги в частині спричинення йому моральної шкоди не узгоджується з обставинами у кримінальному провадженні.

Так, вирішуючи цивільний позов потерпілого в частині відшкодування спричиненої вчиненням кримінального правопорушення моральної шкоди в сумі 10 000 гривень, суд розцінював такі позовні вимоги обґрунтованими із врахуванням принципів відповідності, розумності та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та тривалість моральних страждань потерпілого від приниження, обумовлених пережитими фізичним насильством та психологічним стресом.

Перевіривши висновки суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає їх обґрунтованими, а стягнуту суму відшкодування такою, що поза всяким розумним сумнівом визначена судом в залежності від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування суд в повній мірі врахував вимоги розумності і справедливості.

Те, що обвинувачений ОСОБА_7 хворіє тяжкими захворюваннями, має на утриманні перестарілу матір та є інвалідом ІІІ-ї групи, в зв`язку із чим немає фінансової можливості сплачувати потерпілому моральну шкоду, не може бути підставою для відмови у задоволенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстави для зміни вироку суду за мотивами викладеними в апеляційній скарзі захисника, відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б бути безумовною підставою для скасування чи зміни вироку колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК, вважає за необхідне виконати положення Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII та зарахувати обвинуваченому термін попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання, згідно вимог ч. 5 ст. 72 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2016 року щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КПК України зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 26 серпня 2016 року по 20 жовтня 2016 року у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4