Справа № 534/2545/14-к
№ 1-кп/534/7/16
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2016 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді при секретарях:ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю: прокурораОСОБА_5
потерпілогоОСОБА_6
захисникаОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Комсомольську кримінальне провадження №0000475 за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дослідне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, тимчасово не працюючого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

в с т а н о в и в :
Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні необережного злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту за наступних обставин.

«18 квітня 2013 року приблизно о 21 год. 10 хв. ОСОБА_8 , керуючи легковим автомобілем марки «Daewoo», моделі «SensT3110», 2005 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по вул.Горького в напрямку вул.Дніпровської в м.Комсомольську Полтавської області на швидкості 50 км/год., порушив вимоги «Правил дорожнього руху», затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року, а саме вимоги:
п.12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.»;
Всупереч цих вимог Правил дорожнього руху водій ОСОБА_8 , в момент руху керованим ним транспортним засобом автомобілем марки «Daewoo», моделі «SensT3110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в момент виникнення небезпеки, яка виразилася в появі на проїжджій частині пішохода, не вжив всіх заходів необхідних для зменшення швидкості, у зв`язку із цим здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої поєднаної травми тіла з забоєм лівої скроневої долі головного мозку, крововиливом під тверду мозкову оболонку лівої півкулі, раною в правій тім`яно-скроневій ділянці голови, перелом правої лопатки, садна в області правої лопатки та правої бокової стінки живота, перелом верхньої третини малогомілкової кістки правої гомілки, саднами на нижніх кінцівках, які відповідно до висновку експерта №627 від 13 травня 2013 року за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за ознакою довготривалого розладу здоров`я.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №179 від 10 червня 2014 року в даній дорожній обстановці водій автомобіля марки «Daewoo», моделі «SensT3110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 мав технічну можливість екстреним гальмуванням попередити наїзд на пішохода ОСОБА_6 шляхом виконання вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, також в даній дорожній обстановці в діях ОСОБА_8 вбачається невідповідності з вимогами п.12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.»
Наведенні вище дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 винним себе не визнав та показав, що 18 квітня 2013 року у темний час доби він, разом із співмешканкою, на власному автомобілі рухався по вул.Горького зі швидкістю приблизно 50 км/год. В районі неосвітленого перехрестя з вулицею Дніпровською на правому узбіччі знаходилася велика купа землі та кущі, які обмежували оглядовість. Під`їжджаючи до зазначеного місця та скидаючи швидкість для повороту праворуч, ОСОБА_8 побачив як від зазначених кущів стрімко та несподівано відділилася темна фігура, яка спрямувалася у бік проїжджої частини. ОСОБА_8 натиснув на гальма і відразу ж відбулося зіткнення. Потерпілий впав на капот автомобіля та головою розбив лобове скло. ОСОБА_8 зупинився, надав потерпілому допомогу, викликав медиків та залишався на місці події до прибуття правоохоронців. ОСОБА_8 вважає себе невинним, так як в даній дорожній ситуації він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 за вказаним епізодом злочинної діяльності стороною обвинувачення надано суду наступні докази:
-протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18 квітня 2013 року, відповідно до якого огляд проводився в темний час доби з 2140 по 2240. В ході огляду встановлено, що оглядовість із кабіни водія на смузі руху автомобіля: праворуч становить 10м, ліворуч - 40-50м. До протоколу приєднано план-схему місця ДТП, на якій відображено місце знаходження транспортного засобу, місце наїзду на пішохода, місце його падіння, також до протоколу приєднано фототаблиці (т.1а.с.161);

-акт огляду технічного стану транспортного засобу без дати, яким встановлено, що на автомобілі обвинуваченого виявлені технічні несправності: механічні пошкодження внаслідок ДТП: 1.Розбіття лобового скла зі сторони пасажира; 2. Механічне пошкодження лакофарбового покриття правого переднього крила «h=0,83», від центру автомобіля «1,30-1,50 (0,20см); b=0,24см». 3. Подряпина на капоті, слід від падіння на капот: від правого краю «0,30 см, l=0,90, b=0,30см» (т.1а.с.170);

-висновок судово-медичної експертизи №627 від 17 червня 2013 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої поєднаної травми тіла із забоєм лівої скроневої долі головного мозку, крововиливом під тверду мозкову оболонку лівої півкулі, раною в правій тім`яно-скроневій ділянці голови, перелом правої лопатки, садна в області правої лопатки та правої бокової стінки живота, перелом верхньої третини малогомілкової кістки правої гомілки, саднами на нижніх кінцівках, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за ознакою довготривалого розладу здоров`я. Дані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, якими могли бути виступаючи частини автомобіля, який рухався, що могли мати місце при зіткненні автомобіля з пішоходом, за обставин та в час скоєння ДТП. В момент первинного контакту потерпілий знаходився у вертикальному, або близькому до нього положенні тіла, та міг бути обернений правою боковою поверхнею тіла до травмуючого об`єкту (т.1а.с.171);

-протокол слідчого експерименту від 18 березня 2014 року, відповідно до якого на місці дорожньо-транспортної пригоди, з участю ОСОБА_10 та експерта-автотехніка проведено натурне моделювання обставин дорожньо-транспортної пригоди, в ході якого були перевірені показання водія ОСОБА_10 про те, що потерпілий ОСОБА_6 несподівано вискочив на проїжджу частину автодороги з боку правого узбіччя (т.1а.с.184);

-протокол слідчого експерименту від 13 травня 2014 року, відповідно до якого на місці дорожньо-транспортної пригоди, з участю потерпілого ОСОБА_6 та експерта-автотехніка проведено натурне моделювання обставин дорожньо-транспортної пригоди, в ході якого були перевірені показання пішохода ОСОБА_6 про те, що він переходив проїжджу частину дороги по вул.Горького зліва на право по відношенню до траєкторії руху транспортного засобу обвинуваченого (т.1а.с.194);

-висновок судової автотехнічної експертизи №179 від 10 червня 2014 року, відповідно до якого експертом автотехніком фактично надано два висновки на підставі вихідних даних, отриманих в ході моделювання обставин ДТП з участю водія ОСОБА_8 та пішохода ОСОБА_6 . За результатами проведеного дослідження експерт дійшов наступних висновків (т.1а.с.196).

Так, за варіантом розвитку подій, згідно показань водія ОСОБА_8 , наданих ним під час слідчого експерименту, останній не мав технічної можливості екстреним гальмуванням запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_6 і з технічної точки зору в діях водія ОСОБА_8 не вбачається невідповідностей з вимогами Правил дорожнього руху України, які б знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

При цьому, в порядку ст.102 КПК України, експертом зроблено застереження про те, що показання ОСОБА_8 , надані під час слідчого експерименту від 18 березня 2014 року, щодо положення пішохода в момент наїзду в частині його руху справа наліво протирічать висновку судово-медичної експертизи потерпілого, відповідно до якого тілесні ушкодження у останнього виявлені з правої сторони.

За варіантом розвитку подій, згідно показань пішохода ОСОБА_6 , наданих ним під час слідчого експерименту, експертом автотехніком надано протилежний висновок про те, що водій ОСОБА_8 у даній дорожній обстановці мав технічну можливість екстреним гальмуванням запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_6 і з технічної точки зору в діях водія ОСОБА_8 вбачається невідповідності з вимогами п.12.3 Правил дорожнього руху України, які знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди (т.1а.с.196).

Допитаний в судовому засіданні 25 червня 2015 року потерпілий ОСОБА_6 стверджував, що на момент ДТП він знаходився у стані алкогольного сп`яніння. На час його допитів органами досудового розслідування фактично не пам`ятав обставини, за яких на нього було здійснено наїзд автомобіля. Потерпілий ОСОБА_6 не зміг і в судовому засіданні твердо стверджувати з якого боку він перетинав проїжджу частину вулиці в момент ДТП. Припустив, що міг йти як від магазину до заправки (з права наліво) так і від заправки (зліва направо) (т.1а.с.139). Під час додаткового допиту в судовому засіданні 10 липня 2015 року потерпілий ОСОБА_6 уточнив свої свідчення та показав, що очевидцем події ДТП була нині покійна його співмешканка ОСОБА_11 , яка розповіла йому, що перед ДТП він вийшов на проїжджу частину дороги з кущів, розташованих на правому узбіччі дороги. Про зазначено свідка він повідомляв слідчому, але її допитано не було (т.1а.с.146).

Свідок ОСОБА_12 показала в суді, що вона є співмешканкою обвинуваченого ОСОБА_8 . Під час дорожньо-транспортної пригоди знаходилася в автомобілі, проте моменту наїзду на потерпілого не бачила, тільки почула звук удару з правої сторони автомобіля. Коли автомобіль зупинився, побачила потерпілого на проїжджій частині.

Під час підготовчого судового засідання прокурором надано суду клопотання про здійснення судового виклику осіб, участь яких необхідна у судовому розгляді кримінального провадження (т.1а.с.24). До згаданого списку, крім допитаних в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_12 , включено свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Однак, прокурором не було забезпечено прибуття цих осіб в суд, як цього вимагає ч.2 ст.327 КПК України. З клопотанням про сприяння у забезпечені явки цих свідків, у тому числі шляхом застосування їх приводу, до суду прокурор не звертався.

Під час судового розгляду на допиті свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 прокурор взагалі не наполягав, пояснюючи, що вони не були безпосередніми очевидцями події ДТП і тому він не заперечує проти закінчення розгляду справи без їх допиту. Інші учасники судового розгляду на допиті зазначених свідків теж не наполягали.

В ході судового розгляду сторони кримінального провадження обстоювали протилежні правові позиції, посилаючись на докази, які були дослідженні в судовому засіданні.
Так, підтримуючи державне обвинувачення в суді прокурор наполягав на тому, що 18 квітня 2013 року близько 21 год. 10 хв. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Daewoo», рухався по вул.Горького в м.Комсомольську та порушив вимоги правил дорожнього руху і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який перетинав проїжджу частину дороги, рухаючись зліва направо по відношенню до траєкторії руху автомобіля.
Прокурор наполягав в судовому засіданні на тому, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується висновком судово-медичної експертизи, відповідно до якої у потерпілого ОСОБА_6 виявлені середньої тяжкості тілесні ушкодження, та висновком судової автотехнічної експертизи, відповідно до якої ОСОБА_8 мав технічну можливість екстреним гальмуванням запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_6 і з технічної точки зору в діях водія вбачається невідповідностей з вимогами п.12.3 Правил дорожнього руху України, які знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

На підтвердження позиції державного обвинувачення прокурор послався на висновок судово-медичної експертизи, на показання потерпілого, надані ним під час слідчого експерименту та в суді, на висновок судової автотехнічної експертизи в частині варіанту події ДТП зі слів потерпілого ОСОБА_6 .
Обвинувачений ОСОБА_8 не визнаючи свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не заперечував факту дорожньо-транспортної пригоди, проте наполягав на тому, що потерпілий ОСОБА_6 несподівано вийшов (або впав) на проїжджу частину дороги з правого узбіччя в умовах обмеженої оглядовості та за таких обставин ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.
Заперечуючи проти висунутого обвинувачення, сторона захисту звернула увагу суду на невідповідність показань потерпілого ОСОБА_6 об`єктивним даним, отриманим в ході огляду місця пригоди та транспортного засобу. Слідові дані, які залишилися на місці ДТП та транспортному засобі обвинуваченого чітко вказують на те, що в момент наїзду на пішохода автомобіль обвинуваченого рухався прямолінійно, а потерпілий з`явився на проїжджій частині дороги з боку правого узбіччя.
Крім того, сторона захисту звернула увагу на те, що згідно висновку судово-медичної експертизи 03 травня 2013 року потерпілого ОСОБА_6 було виписано з лікарні на амбулаторне лікування із заключним клінічним діагнозом: перелом правої лопатки. Супутній ЗЧМТ. Забій головного мозку, а 28 травня 2013 року його знову було госпіталізовано і поставлено додатковий діагноз: перелом верхньої третини малогомілкової кістки правої гомілки, хоча до 28 травня 2013 року скарг в області гомілки він не пред`являв.

Оцінивши досліджені та перевірені в судовому засіданні докази сторони обвинувачення та сторони захисту, суд дійшов наступних висновків.
В ході судового розгляду справи, наполягаючи на винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, прокурор зосередився лише на версії, запропонованій органами досудового слідства, яка у свою чергу ґрунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_6 щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, відкидаючи при цьому версію захисту як таку, що побудована, на його думку, на неправдивих показаннях обвинуваченого, сприймаючи її лише в якості обраного способу захисту. Проте, суд вимушений констатувати, що версія сторони обвинувачення не є переконливою та суперечить дослідженим в судовому засіданні доказам і спростовується ними.

Так, судом встановлено, що ще під час досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_8 наполягав на тому, що наїзд на потерпілого ОСОБА_6 відбувся у той момент, коли останній перетинав проїжджу частину дороги рухаючись з права наліво по відношенню до траєкторії руху його транспортного засобу. Зазначені показання знайшли своє відображення в протоколі слідчого експерименту від 18 березня 2014 року (т.1а.с.184) та були перевірені в ході судової автотехнічної експертизи.

Згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та акту огляду технічного стану транспортного засобу від 18 квітня 2013 року органом досудового розслідування встановлено, що в результаті ДТП транспортний засіб підозрюваного отримав механічні пошкодження, в тому числі лакофарбового покриття переднього правого крила (т.1а.с.161-170). Місце розташування зазначеного пошкодження являється місцем первинного контакту потерпілого із транспортним засобом, проте, органами досудового розслідування механізм утворення вказаного пошкодження не досліджувався. При дослідженні в судовому засіданні акту огляду технічного стану транспортного засобу від 18 квітня 2013 року та фототаблиць (т.1а.с.161-170), приєднаних до протоколу огляду місця ДТП, встановлено, що місце первинного контакту тіла потерпілого із транспортним засобом розташовано посередині арки правого переднього крила автомобіля, проте, органами слідства під час досудового розслідування та прокурором в суді зазначена обставина безпідставно не приймалася до уваги.

Під час досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 заявляли клопотання про призначення по справі комплексної судово-медичної, транспортнотрасологічної та автотехнічної експертизи для з`ясування обставин дорожньо-транспортної пригоди, механізму утворення механічних пошкоджень на транспортному засобі та механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому. Проте, згаданої експертизи проведено не було, навіть не дивлячись на те, що ухвалою слідчого судді Комсомольського міського суду Полтавської області від 02 жовтня 2014 року слідчого було зобов`язано призначити цю експертизу (т.1а.с.19-20).

В основу обвинувачення прокурор поклав показання потерпілого ОСОБА_6 щодо обставин ДТП, наданих ним в ході слідчого експерименту, без належного аналізу інших доказів, наданих сторонами кримінального провадження, не звертаючи при цьому уваги на необхідність доведення обставин, визначених ч.1 ст.91 та ч.3 ст.374 КПК України.

Так, відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Із змісту ч.3 ст.374 КПК України вбачається, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення тощо.

Враховуючи специфіку справ про злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту та виходячи із засад змагальності сторін кримінального провадження, судом ретельно досліджені та перевірені, в сукупності з іншими доказами, результати натурного моделювання обставини дорожньо-транспортної пригоди, проведених з участю потерпілого ОСОБА_6 . Судом встановлено, що при проведенні слідчого експерименту механізм утворення механічного пошкодження, виявленого на правому передньому крилі автомобіля, не досліджувався. Слідчу дію проведено формально без з`ясування всіх обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення справи. План-схема до протоколу слідчого експерименту від 13 травня 2014 року виповнено неохайно, без прив`язки до місцевості. Вона не відповідає протоколу огляду місця ДТП від 18 квітня 2013 року. На схемі відсутні розшифровка умовних позначень, що фактично робить її нечитабельною та неінформативною. Крім того, на цій схемі стрілкою вказано, що транспортний засіб в момент ДТП рухався у зворотному напрямку ніж це встановлено органами досудового розслідування (т.1а.с.194).

Допитаний в судовому засіданні, в порядку ст.358 КПК України, за клопотання сторони обвинувачення, судово-медичний експерт ОСОБА_18 роз`яснив, що виявлені у потерпілого ОСОБА_6 тілесні ушкодження могли утворилися від дії тупих твердих предметів, якими могли бути виступаючи частини автомобіля, що рухався. Дослідивши фототаблиці, приєднані до протоколу огляду місця ДТП від 18 квітня 2013 року, експерт ОСОБА_18 роз`яснив, що місцем первинного контакту автомобіля із потерпілим могло бути праве крило із послідуючим завалюванням тіла на лобове скло. При цьому, враховуючи локалізацію тілесних ушкоджень, та траєкторію руху транспортного засобу, не виключається можливість того, що безпосередньо перед наїздом потерпілий міг переміститися з правого узбіччя до проїжджої частини дороги, рухаючись при цьому спиною в перед, будучи повернутим правим боком до автомобіля.

Також поза уваги органів досудового розслідування залишилися показання підозрюваного ОСОБА_8 щодо обмеженості оглядовості з боку правого узбіччя. Так, в судовому засіданні ОСОБА_8 стверджував, що оглядовість правого узбіччя обмежували кущі та купа ґрунту. В протоколі огляду місця ДТП від 18 квітня 2013 року зазначено, що «оглядовість із кабіни водія на смузі руху автомобіля: праворуч становить 10 м». Із змісту згаданого протоколу вбачається, що огляд проводився у темний час доби, в умовах недостатнього освітлення. При цьому стан правого узбіччя не знайшов свого відображення ні в протоколі, ні на світлинах, приєднаних до нього. За таких обставин, суд вважає, що доводи ОСОБА_8 про обмеженість оглядовості з боку правого узбіччя стороною обвинувачення не спростовані.

З огляду на викладене та враховуючи, що під час судового розгляду справи потерпілий ОСОБА_6 заявив, що обставин дорожньо-транспортної пригоди не пам`ятав і не пам`ятає, під час слідчого експерименту припустив, що в момент ДТП перетинав проїжджу частину дороги зліва направо лише тому, що тілесні ушкодження у нього були виявлені з правої сторони, суд вважає, що дані, отримані слідчим в ході слідчого експерименту з участю потерпілого ОСОБА_6 , не встановлюють наявність чи відсутність обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню. Тому суд не приймає результати згаданої слідчої дії в якості доказів в цьому кримінальному провадженні, а версію сторони обвинувачення щодо механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди, вважає недоведеною.

За таких обставин, висновок автотехнічної експертизи, зроблений на підставі показань потерпілого ОСОБА_6 , є юридично нікчемним і доказового значення у цьому провадженні не має.

Під час судового розгляду захисник ОСОБА_7 припускав, що тілесні ушкодження у вигляді перелому верхньої третини малогомілкової кістки правої гомілки, саден на нижніх кінцівках, могли утворитися у потерпілого не під час дорожньо-транспортної пригоди, а в період з 03 по 28 травня 2013 року, коли ОСОБА_19 не знаходився на стаціонарному лікуванні. Проте, із роз`яснень судово-медичного експерта ОСОБА_18 вбачається, що зазначений перелом гомілки є консолідуючий без зміщення, тому потерпілий міг пересуватися на ногах і деякий час не помічати його. Виявлені у потерпілого тілесні ушкодження, навіть без врахування перелому гомілки, за ступенем тяжкості відносить до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за ознакою довготривалого розладу здоров`я. Із роз`яснень судово-медичного експерта вбачається, що наявність у потерпілого перелому гомілки об`єктивно підтверджує версію захисту в тій частині, що первинний контакт потерпілого із транспортним засобом мав місце в районі арки переднього правого крила автомобіля.

В своїй промові під час судових дебатів адвокат ОСОБА_7 заявив, що в протоколах проведення слідчих експериментів від 18 березня 2014 року та 13 травня 2014 року відсутні його підписи як захисника і тому він прохає визнати отримані в ході вказаних слідчих дій докази недопустимими (т.1а.с.184,190). Однак, суд не приймає згадані твердження до уваги і вважає їх хибними, так як відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування ОСОБА_7 було залучено до участі у справі в якості захисника лише 22 вересня 2014 року (т.1а.с.7), і відповідно до положень ст.52 КПК України участь захисника у цьому провадженні не є обов`язковою.

Частиною першою статті 286 КК України передбачено кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Об`єктивна сторона злочину характеризується трьома ознаками: 1) діянням; 2) наслідками; 3) причинним зв`язком між діянням і наслідками. Діяння (дія або бездіяльність) полягає в порушенні правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Диспозиція цієї статті є бланкетною, тому, виходячи з роз`яснень, що містяться в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14, при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтями 286-288, 415 КК, суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення було доведено в суді, що 18 квітня 2013 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди з участю автомобіля під керуванням обвинуваченого ОСОБА_8 потерпілий ОСОБА_6 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження. Проте, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту порушення водієм ОСОБА_8 правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, які б знаходилися у причинному зв`язку із наведеними вище наслідками, стороною обвинувачення надано не було.

Оцінивши дослідженні та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що звинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, ґрунтується виключно на припущеннях, які не можуть бути прийняті судом в якості доказів винуватості.

Суд вважає, що можливість отримання доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні згаданого злочину повністю вичерпана. Одночасно, суд звертає увагу на те, що виходячи із змісту ч.4 ст.333 КПК України, узятому в поєднані з положеннями ч.3 згаданої статті та ст.332 КПК України, зазначена вище неповнота досудового розслідування не могла бути усунута в суді шляхом направлення доручень органам досудового розслідування, так як для встановлення або перевірки обставин, які мають істотне значення для цього кримінального провадження, прокурор має довести, що слідчі (розшукові) дії, про проведення яких він просить, не могли бути проведені під час досудового розслідування через те, що не були і не могли бути відомі обставини, які свідчать про необхідність їх проведення.

Враховуючи, що під час досудового розслідування стороною захисту вказувалися на обставини, які стали підставою для виправдання ОСОБА_8 , в тому числі в клопотанні про призначення комплексної експертизи (т.1а.с.21), те що ці клопотання ігнорувалися органами досудового розслідування та прокурором, ухвала слідчого судді з цього приводу від 02 жовтня 2014 року не виконувалася, суд вважає, що сторона обвинувачення втратила право прохати доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії і такого клопотання прокурор в суді не заявляв. Вказане доручення могло бути направлено лише за клопотанням сторони захисту, проте ні обвинувачений, ні його захисник такого клопотання не заявляв, і суд погоджується з тим, що виходячи із засади презумпції невинуватості сторона захисту не зобов`язана доводити невинуватість обвинуваченого.

Суд наголошує, що стороною обвинувачення не було доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, виявлені в ході судового розгляду суперечності не спростовано, а згідно положень та принципів Конституції України, КПК України, п.2 ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_8 тлумачаться судом на його користь.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим.
Частина 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення Суду від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення Суду від 11.07.2013 року у справі «Вєренцов проти України»).
У відповідності до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на викладене та враховуючи вимоги п.3 ч.1 ст.373 КПК України, обвинувачений ОСОБА_8 підлягає виправданню за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Прокурором до обвинуваченого ОСОБА_8 пред`явлено цивільний позов про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, на суму 4826,31 грн., який підлягає залишенню без розгляду у зв`язку із виправданням обвинуваченого (т.1а.с.39,44,133).

Витрати на проведення судових експертиз в розмірі 2548,59 грн. (684,60 + 684,60 + 1179,39) підлягають прийняттю на рахунок держави (т.1а.с.175, 179, 195).

Речовий доказ автомобіль, підлягає залишенню виправданому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370 КПК України, суд, -

з а с у д и в :
Визнати невинним та виправдати ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України за недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов прокурора до ОСОБА_8 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, - залишити без розгляду.

Витрати на проведення судових експертиз в розмірі 2548,59 грн. прийняти на рахунок держави.

Речовий доказ: автомобілем марки «Daewoo», моделі «SensT3110», 2005 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , - залишити ОСОБА_8 , як йому належний.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області. Апеляційна скарга подається через Комсомольський міський суд Полтавської області протягом 30 днів з проголошення вироку.

Учасники судового розгляду справи мають право отримати копію вироку після його проголошення у секретаря судового засідання.

Суддя підпис ОСОБА_1

З оригіналом вірно.
Суддя ОСОБА_1