АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний номер справи: 668/7670/15-к
Номер справи 668/7670/15-к
Номер провадження 11-кп/791/311/16 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ст.15, ст. 185ч.2 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2016 року квітня місяця «14» дня

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_2
Суддів:ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі:ОСОБА_5
За участю прокурора: обвинуваченого: ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Херсоні кримінальне провадження №0002823 за апеляційними скаргами прокурора, захисника обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Суворовського районного суду м.Херсона від «13» січня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

уродженця і мешканця6

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останні раз
Суворовським районним судом м.Херсона 06.01.2011 року за ст.

ст. 186ч.2, 185ч.3 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення

волі, звільнений з місць позбавлення волі 22.10.2013 року

у зв`язку з заміною невідбутої частини покарання більш

м`якшим виправними роботами на 1 рік 5 місяців 15 днів з

відрахуванням 15% заробітку в дохід держави. Невідбутий строк

становить 1 рік 3 місяці 22 дні, -

засуджено за ст.ст. 15ч.3 186 ч.2 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднана невідбута частина покарання за вироком Суворовського районного суду м.Херсона від 06.01.2011 року і остаточно призначено 4 роки 10 днів позбавлення волі з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Строк покарання обчислено з 22.05.2015 року.

Запобіжний захід залишено тримання під вартою.

Його ж за ст. 186 ч.2 КК України виправдано.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що він 22 травня 2015 року близько 15.20 годин, неподалік перехрестя вулиць Леніна та К.Маркса в м.Херсоні, з прямим умислом та корисливим мотивом, повторно, відкрито, із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої ОСОБА_9 , намагався заволодіти її золотим ланцюжком, вартістю 15000 грн., однак свій злочин не довів до кінця, не вчинивши усіх дій, які вважав необхідним для доведення його до кінця з причин, що не залежали його волі.

Крім того, органом досудового слідства ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення у тому, що він: 19.05.2015 року близько 15.30 годин біля автостоянки по вул. Тираспольській,60-б в м.Херсоні, повторно, відкрито, заволодів золотим ланцюжком ОСОБА_10 , вартістю 9000 грн.; 20.09.2015 року близько 11.55 годин біля будинку №7 по вул. Тираспольській в м.Херсоні, повторно, відкрито заволодів золотим кулоном ОСОБА_11 , вартістю 1500 грн.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що суд при розгляді провадження допустив неповноту та істотне порушення вимог КПК України, так як суд не забезпечив явку і допит потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , на показах яких ґрунтується обвинувачення по факту заволодіння їх майном.

А також, суд не дав оцінку таким доказам як протоколам пред`явлення для впізнання та протоколи слідчого експерименту.

Просить вирок скасувати з цих підстав та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ст. 186 ч.2 КК України до 5 років позбавлення волі, за ст. 15-186 ч.2 КК України на 4 роки позбавлення волі, за ст.71 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначає про незаконність вироку в частині засудження ОСОБА_7 , так як вважає, що останній добровільно відмовився від вчинення злочину, так як міг подолати опір потерпілої, але йому стало її жаль, такі обставини, на думку апелянта, підтверджуються показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протоколом слідчого експерименту. Просить вирок на підставі ч.1 п.1 ст. 413 КПК України змінити, звільнивши ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ст.15-186ч.2 КК України на підставі ст. 17 КК України.

Перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційних скарг, заслухавши прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, а проти апеляційної скарги захисника заперечував; обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу захисника, а апеляційну скаргу прокурора вважав необґрунтованою, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

А доводи апеляційних скарг прокурора та захисника слід визнати безпідставними.

Заява захисника обвинуваченого, що в його діях по епізоду замаху на грабіж майна у ОСОБА_9 мала місце добровільна відмова від даного злочину, спростовується перевіреними судом доказами.

Показами потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила в суді, що ОСОБА_7 напав на неї, схопив за шию, намагаючись зірвати золотий ланцюжок з кулоном. Однак, вона не дала цього зробити, утримувала прикрасу своїми руками та кричала, від чого обвинувачений відпустив її.

Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 показали, що 22.05.2015 року патрулювали вулиці, коли побачили, як чоловік тримав за шию жінку, а потім відштовхнув і пішов. Потерпіла розповіла їм, що ОСОБА_7 намагався її душити, проте вона відбивалася від нього, і він її відпустив. Після чого свідки його наздогнали та затримали. У потерпілої на шиї вони бачили подряпини.

Видані потерпілою золотий ланцюжок з кулоном визнані речовим доказом.

Показам обвинуваченого, що йому було шкода потерпілу і він вибачився та пішов, суд дав належну оцінку.

Такі його пояснення, крім показів потерпілої, спростовуються протоколом проведення слідчого експерименту за цим епізодом, під час якого ОСОБА_7 розповів та продемонстрував, як побачивши на потерпілій золотий ланцюжок, вирішив його зірвати, проте йому не вдалося, так як потерпіла схопила його за руку.

Наведені покази узгоджуються між собою і суд дав їм вірну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що мала місце не добровільна відмова обвинуваченого від завершення злочину, а замах на грабіж, який не доведено до кінця з причин, що не залежить від його волі, так як потерпіла вчинила опір діям ОСОБА_7 , до того ж в той момент там опинилися працівники міліції.

За таких встановлених обставинах підстав для скасування вироку в частині засудження ОСОБА_7 і звільнення його на підставі ст. 17 КК України від кримінальної відповідальності не має.

Дії обвинуваченого за ч.3 ст.15, ст. 186 ч.2 КК України кваліфіковані вірно.

Не підлягає задоволенню і апеляційна скарга прокурора, доводи якої не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Суд правильно, у відповідності з п.2 ч.1 ст. 373 КПК України виправдав ОСОБА_7 за епізодами грабіжу у ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за недоведеністю винуватості обвинуваченого у вчиненні цих кримінальних правопорушень.

Відповідно ст.17 ч.4 КПК України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

ОСОБА_7 в судовому засіданні вину у вчиненні даних злочинів не визнав, заявив, що провадження в цій частині сфальсифіковане. Під час слідчого експерименту щодо цих епізодів себе обмовив під тиском працівників міліції.

Допитати потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в суді не представилося можливим, незважаючи на те, що суд вжив всіх заходів передбачених ст.ст. 134, 146, 333 КПК України для забезпечення їх явки в суд з метою всебічного та повного з`ясування обставин провадження /а.п. 113, 126, 128-131, 140, 142/. А тому заява прокурора про те, що судом такі заходи не застосовувалися є неспроможною.

Сам прокурора в апеляційній скарзі стверджує, що обвинувачення по факту заволодіння майном ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ґрунтується саме на показаннях потерпілих.

Твердження прокурора, що судом не дана оцінка протоколам пред`явлення особи для впізнання, а саме потерпілим та протоколу слідчого експерименту, також є безпідставним, оскільки судом у вироку проаналізовані ці та інші докази сторони обвинувачення і дана правова оцінка.

Так, при пред`явленні для впізнання ОСОБА_10 особи, вона вказала на ОСОБА_7 як на особу, що можливо вчинила злочин, оцінивши таку впевненість на 70 відсотків, а тому такий доказ, як правильно вказав суд визиває сумнів в його достовірності та є неналежним.

При проведенні аналогічної слідчої дії з ОСОБА_11 , вона впізнала обвинуваченого, проте останній в суді стверджував, що під час впізнання потерпіла заперечувала вчинення злочину ним.

Перевірити допустимість доказу шляхом допиту потерпілої в суді не представилося можливим, так як ОСОБА_11 відмовилася з`являтися до суду /а.п. 134, 140/.

А тому суд обґрунтовано оцінив вказані докази як недопустимі та неналежні.

Що стосується слідчого експерименту за участі обвинуваченого в частині відтворення ним обставин вчинення правопорушень по вказаним епізодам під час перевірки і уточнення обставин скоєння злочину щодо ОСОБА_9 , то суд правильно вказав, що дані в частині епізодів щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 зафіксовані в протоколі вказаної слідчої дії визивають сумнів у їх достовірності.

Оскільки ОСОБА_7 в судовому засіданні стверджував, що під час слідчого експерименту обмовив себе під тиском працівників міліції, які і повідомили про обставини нападу на потерпілих та давали читати їх покази. Такі пояснення в суді не спростовані.

А протокол слідчого експерименту та його відеозапис, як правильно зазначив суд, не відображають послідовності дій обвинуваченого по відтворенню обстановки та обставин вчинення вказаних злочинів. Більш того, з відеозапису цієї слідчої дії вбачається, що ОСОБА_7 не дуже добре орієнтується на місцевості, а відомості про місце події та назву вулиць попередньо озвучує слідчий.

Враховуючи наведене, суд дав належну оцінку даним цього доказу.

Крім вказаних доказів сторона обвинувачення надала протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками, відповідно до якого свідок ОСОБА_15 впізнала ОСОБА_7 як особу, яка продала їй золотий ланцюжок і кулон.

Проте, в судовому засіданні ОСОБА_15 заявила, що не може з впевненістю стверджувати, що це був обвинувачений, якого вона бачила тільки на фотознімку, статурою та тембром голосу, він відрізняється від особи, у якої вона купила золоті прикраси, що спростовує достовірність такого доказу.

Перевіреним доказам суд дав оцінку у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України і правильно дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів щодо потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та виправдав його.

Таким чином, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м.Херсона від 13 січня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

В порядку ст. 72 ч.5 КК України зарахувати засудженому строк попереднього ув`язнення з 22.05.2015 року до 14.04.2016 року із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення дорівнюється двом дням позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками процесу протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим з моменту отримання копії ухвали, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги.

Судді: ___підпис____ ___підпис______ _____підпис_________
ОСОБА_16 ОСОБА_4
згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2