УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 02 листопада 2016 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 29 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України,
такого, що судимості не мав,
засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
На підставі ст. 49 КК та ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_4 звільнено від покарання за ч. 1 ст. 122 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
За вироком суду, ОСОБА_4 13 січня 2009 року о 20.30 год., перебуваючи у кухні квартири АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин під час конфлікту з ОСОБА_5 наніс останній один удар ногою по гомілці правої ноги і один удар коліном по лівому стегну, а потім схопив потерпілу обома руками за плечі та штовхнув в напрямку виходу з кухні, від чого вона вдарилась тулубом об стіну. Після цього ОСОБА_4 повалив ОСОБА_5 на підлогу, взяв за волосся і потягнув до коридору, повалив на диван, схопив обома руками за шию і почав її душити. Внаслідок зазначених вище дій ОСОБА_4 ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
У касаційній скарзі засуджений, не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ставить вимогу про їх скасування. Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотні порушення процесуального закону та відсутність у його діях умислу на настання певних наслідків, а таким чином і складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, за обставин, встановлених судом і детально викладених у вироку, ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах і є правильним.
При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє виключно: 1) правильність застосування судами норм матеріального права; 2) правильність застосування судами норм процесуального права; 3) правову оцінку обставин. У частині першій зазначеної статті КПК встановлена пряма заборона для суду касаційної інстанції досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність доказів.
Як видно з оскаржуваних судових рішень, суд згідно з положеннями ст. 94 КПК під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
При цьому, як убачається зі змісту зазначених судових рішень, доводи засудженого про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, та обґрунтовано визнані безпідставними. В основу цих висновків були покладені не тільки показання потерпілої ОСОБА_5 , а й дані протоколу відтворення обстановки та обставин події від 18 травня 2010 року, під час якого потерпіла на місці показала та детально розповіла про обставини її побиття ОСОБА_4 ; показання свідків ОСОБА_6 та сусідки ОСОБА_7 , які аналогічні показанням потерпілої; дані висновку судово-медичної експертної комісії №33, згідно яких у ОСОБА_5 було виявлено комплекс тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які могли утворитися 13 січня 2009 року, характер, розміри та локалізація яких свідчать про те, що вони виникли від дії тупих предметів за ударним механізмом та за механізмом тертя.
Таким чином, з огляду на наведене, а також кількість та спосіб ударів, характер отриманих тілесних ушкоджень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_4 за обставин конфлікту з ОСОБА_5 , який ним не заперечується у касаційній скарзі, діяв із умислом на спричинення тілесних ушкоджень.
Оскільки під час заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій засуджений діяв з невизначеним умислом, то його дії правильно кваліфіковані відповідно до наслідків, що настали, а саме за ч. 1 ст. 122 КК.
Що стосується посилань засудженого на те, що наявність у потерпілої середньої тяжкості тілесних ушкоджень ґрунтується на висновках експертів, які не можна брати до уваги, то вони є безпідставними.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, зазначені посилання та інші доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 , які за своїм змістом є аналогічними доводам його касаційної скарги, були належним чином перевірені судом апеляційної інстанції та на них надано обґрунтовані відповіді.
Зокрема, апеляційний суд, спростовуючи посилання засудженого на недопустимість доказу, а саме висновку експерта № 33 від 25.05.2012 року, оскільки у ньому відсутнє попередження експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, зазначив, що вони не відповідають матеріалам кримінального провадження, так як на титульному аркуші висновку експертизи містяться відомості про дотримання процедури ознайомлення експерта з правами та обов`язками згідно ст. 77 КПК, і повідомлено про відповідальність за відмову або ухилення від дачі висновку, та за дачу завідомо неправдивого висновку та за розголошення даних досудового слідства або дізнання.
Крім того, надано обґрунтовану відповідь і на доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що акти судово-медичного дослідження (обстеження) № 233 від 15.01.2009 року та № 476/Е від 30.03.2009 року є недопустимими доказами, які також не заслуговують на увагу, оскільки експерти, які їх проводили, не попереджались про кримінальну відповідальність, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що дані акти є актами спеціалістів і оцінюються вони відповідно як висновки спеціалістів.
Також при перевірці доводів апеляційної скарги колегією суддів зважено і на те, що в ході судового розгляду був допитаний експерт, який підтвердив висновки судово-медичної експертної комісії №33, яка проводилась з урахуванням всієї судово-медичної документації, судово-медичних обстежень та експертиз, які проводились у даному кримінальному провадженні щодо встановлення тілесних ушкоджень у потерпілої.
Таким чином, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК і з наведеними в ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.
З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2016 року щодо нього.
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3