Ухвала іменем україни 20 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів за участю секретаря судового засідання прокурора потерпілого представника потерпілого захисника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000221, за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2015 року та вирок Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК,

в с т а н о в и л а:
За вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2015 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 4 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_6 45 000 грн, та 632,47 грн. у рахунок матеріальної шкоди.

Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів.

Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року цей вирок скасовано в частині призначеного ОСОБА_9 покарання. Постановлено новий вирок, яким призначено йому покарання за ч. 4 ст. 296 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 26 травня 2012 року о 20.00 год., знаходячись біля входу в магазин на території АЗС по вул. М. Чуйкова, 14в у м. Запоріжжі, умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, нехтуючи правилами поведінки та загальноприйнятими нормами моралі, існуючими у суспільстві, двічі ударив правою рукою по обличчю потерпілого ОСОБА_6 . Після цього, продовжуючи свої хуліганські дії, ОСОБА_9 , витягнув зі своєї «барсетки» пістолет (який згідно з висновком судово-балістичної експертизи є короткоствольною вогнепальною зброєю, а саме самозарядним пістолетом «ПМРФ», призначеним для відстрілу патронами несмертельної дії) і, маючи умисел на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень із застосуванням вогнепальної зброї з хуліганського мотиву, здійснив декілька пострілів у його бік, через що той отримав непроникаюче поранення передньої черевної стінки, що спричинило легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а також два вогнепальних поверхневих дотичних поранення шиї та вушної раковини зліва, чим заподіяно легких тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок апеляційного суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме через незастосування судом положень ст. 75 КК, які підлягають застосуванню, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд належним чином не врахував усіх даних про його особу та обставин, що пом`якшують покарання, і свідчать про його можливість виправитися без ізоляції від суспільства (щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілому в розмірі 10 000 грн, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, хронічні захворювання).

У касаційній скарзі представник потерпілого просить скасувати вирок апеляційного суду через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого внаслідок м`якості і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує, що апеляційний суд при призначенні ОСОБА_9 покарання належним чином не врахував того, що засуджений є особою, схильною до насильства, в тому числі й за допомогою пристосованих для заподіяння тілесних ушкоджень знарядь, і безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує покарання, вагітність його дружини, оскільки на сьогодні засуджений перебуває в розшуку (тобто понад півроку не проживає зі своєю вагітною дружиною), що свідчить про помилковість призначення покарання в мінімальній межі санкції ч. 4 ст. 296 КК. Також скаржник не погоджується із рішенням судів щодо розміру задоволеного цивільного позову.

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілого ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 , котрі підтримали скаргу представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 і заперечували проти задоволення скарги засудженого, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги засудженого, вважав обґрунтованою касаційну скаргу представника потерпілого, просив скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, а касаційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційних скарг.

Доводи засудженого та представника потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу є безпідставними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції при призначенні засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке належить відбувати реально, дотримався вимог статей 50, 65 КК та принципу індивідуалізації покарання.

Так, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким, дані про особу винного, котрий має родину, працює, позитивно характеризується за місцем роботи, в силу ст. 89 КК є особою, яка немає судимостей, частково відшкодував потерпілому шкоду, а також те, що від протиправних дій винуватого потерпілому заподіяно легких тілесних ушкоджень, з моменту вчинення злочину пройшло майже три роки. Водночас апеляційний суд зазначив, що відповідно до наявних даних про особу ОСОБА_9 є особою, схильною до насильства; крім того, він, достеменно знаючи, що поцілив у життєво важливий орган потерпілого з близької відстані, втік із місця пригоди, заходів щодо надання першої медичної допомоги не вжив, тривалий час не відшкодовував завданої шкоди потерпілому. За таких обставин суд апеляційної інстанції не погодився з висновком місцевого суду про можливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком і не вбачає підстав для звільнення засудженого від відбування такого покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, про що він просить у своїй касаційній скарзі.

З огляду на наведені вище дані про особу винуватого та перебування дружини ОСОБА_9 на час розгляду апеляційних скарг у стані вагітності (на час касаційного розгляду дитина народилася, про що суду касаційної інстанції стороною захисту надано копію свідоцтва про народження дитини, а також долучено квитанцію про те, що засуджений додатково сплатив 5000 грн у рахунок відшкодування завданої шкоди), суд апеляційної інстанції дійшов умотивованого висновку про призначення засудженому мінімального за строком покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 296 КК.

Отже, в задоволенні касаційних скарг у цій частині слід відмовити.

Вирок місцевого суду в частині стягнення з ОСОБА_9 моральної шкоди є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Посилання представника потерпілого на безпідставне рішення суду про часткове задоволення цивільного позову потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованим.

Суд першої інстанції, постановивши у кримінальному провадженні обвинувальний вирок та визнавши ОСОБА_9 винуватим у вчиненні тяжкого злочину, у повному обсязі не дослідив обставин, викладених у цивільному позові потерпілого, усупереч вимогам ст. 370 КПК не навів обґрунтованих мотивів, через які не погодився із цим позовом у частині відшкодування витрат на курс лікування у приватного психолога. В обґрунтування свого рішення місцевий суд зазначив, що потерпілому було заподіяно легких тілесних ушкоджень, а діагноз щодо посттравматичної енцефалопатії та цефалгії було встановлено передчасно, тому курс реабілітації у приватного психолога був виключно ініціативою потерпілого, яка не має причинного зв`язку з отриманими ним тілесними ушкодженнями. При цьому суд першої інстанції припустився суперечностей у своєму висновку, оскільки, задовольняючи цивільний позов у частині відшкодування моральної шкоди, погодився з доводами потерпілого щодо характеру, ступеня та тривалості його моральних страждань, які згідно з висновком психотерапевта оцінювалися високим ступенем ризику для психічного здоров`я потерпілого і потребували лікування (т. 2, а.с. 28).

Суд апеляційної інстанції цих суперечностей не усунув, формально розглянув апеляційну скаргу в цій частині і не навів обґрунтованих доводів на підтвердження свого висновку.
З урахуванням наведеного, судові рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілого про відшкодування матеріальної шкоди підлягають скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК та призначенню на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.
Керуючись статтями 433436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_9 залишити без задоволення, касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2015 року та вирок Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року щодо ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3