Справа № 278/215/16-к
В И Р О К
Іменем України
21 квітня 2016 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ніжин Чернігівської області, громадянина України, неодруженого, зі слів маючого на утриманні малолітню дитину, колишнього військовослужбовця за призовом за мобілізацією військової частини польова пошта НОМЕР_1 , навідника відділення вогневої підтримки взводу управління, звільненого з військової служби 14.04.2016, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
в с т а н о в и в :
11 березня 2015 року на підставі указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015 ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_5 призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлено для подальшого її проходження до військової частини НОМЕР_1 .
18 червня 2015 року ОСОБА_5 призначено на посаду навідника відділення вогневої підтримки взводу управління командира 2 батареї військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
26 липня 2015 року близько 15 години солдат ОСОБА_6 в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах особливого періоду умисно без дозволу командування військової частини та поважних причин самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_2 , дислоковану на території НОМЕР_3 загальновійськового полігону ВДВ ( АДРЕСА_3 ) та проводив час на власний розсуд, не виконуючи обов`язки військової служби, до 30 січня 2016 року.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину в інкримінованому злочині визнав повністю, підтвердив обставини справи та надав суду показання, відповідні вищевикладеному, у вчиненому кається.
Вина обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєному злочині іншими учасниками судового засідання не заперечується.
Беручи до уваги, що обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненому злочині, його показання відповідають суті пред`явленого обвинувачення, суд за згодою обвинуваченого та учасників судового розгляду, враховуючи, що не оспорювалися фактичні обставини справи, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України визнає їх встановленими в судовому засіданні та вважає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.
Суд вважає, що вина ОСОБА_4 у вчиненні злочину доведена і кваліфікує його діяння за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах особливого періоду.
При призначенні покарання відповідно до ст. 65 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України, є умисним тяжким військовим злочином.
Обвинувачений ОСОБА_6 не судимий, неодружений, має на утриманні малолітню дитину, вживає заходів до офіційного працевлаштування, з військової служби звільнений у зв`язку з демобілізацією.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Враховуючи наведене, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , причину самовільного залишення місця служби (бажання проходити службу в добровольчому батальйоні), зміну обстановки (звільнення обвинуваченого з військової служби, закінчення особливого періоду, вжиття обвинуваченим заходів до соціальної адаптації), відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність двох пом`якшуючих покарання обставин, які в сукупності з вищенаведеним істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, позицію державного обвинувача, суд приходить до висновку про можливість на підставі ст. 69 КК України перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не передбаченого санкцією ч. 4 ст. 407 КК України, та призначає покарання у виді штрафу. Суд вважає, що саме такого покарання буде достатньо для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Цивільний позов не пред`явлений, дані щодо судових витрат відсутні.
Приймаючи до уваги призначене покарання, поведінку обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду, підстав для обрання відносно нього запобіжного заходу не вбачається.
Керуючись ст. ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд
у х в а л и в:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 900 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 15 300 (п`ятнадцять тисяч триста) гривень.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирати.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення копії вироку.
Копія вироку негайно після проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учаснику, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.
Суддя ОСОБА_1