Справа № 592/2421/16-к
Провадження № 1-кс/592/956/16 УХВАЛА
про роз`яснення судового рішення
25 березня 2016 року м.Суми
Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_1 , при секретарі: ОСОБА_2 , за участю директора ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_3 , за участю заступника директора ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_4 , за участю представника ПАТ Сумський завод продтоварів за довіреністю ОСОБА_5 , за участю начальника відділу правового забезпечення ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_6 , за участю старшого слідчого відділу кримінальних розслідувань управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Сумській області ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Суми заяву директора ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_3 про роз`яснення судового рішення у порядку ст. 380 КПК України, -
У відкритому судовому засіданні директор ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_3 , заступник директора ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_18 , представник ПАТ Сумський завод продтоварів за довіреністю ОСОБА_5 , начальник відділу правового забезпечення ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_6 надали пояснення, аналогічні викладеним в заяві директора ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_3 про роз`яснення судового рішення у порядку ст. 380 КПК України. Вони просили заяву задовольнити та роз`яснити питання, зазначені в заяві.
У відкритому судовому засіданні старший слідчий відділу кримінальних розслідувань управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Сумській області ОСОБА_7 пояснив суду про те, що з`ясування, підтвердження або спростування питання товарності/безтоварності операцій з реалізації товарів насіння соняшника між ТОВ ПВП Стандарт та ПАТ Сумський завод продтоварів необхідне призначення та проведення позапланової документальної перевірки. Він не заперечував проти задоволення заяви директора ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_3 про роз`яснення судового рішення у порядку ст. 380 КПК України.
Розглянувши заяву директора ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_3 про роз`яснення судового рішення у порядку ст. 380 КПК України, вислухавши її пояснення, пояснення заступника директора ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_4 , пояснення представника ПАТ Сумський завод продтоварів за довіреністю ОСОБА_5 , пояснення начальника відділу правового забезпечення ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_6 , пояснення старшого слідчого відділу кримінальних розслідувань управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Сумській області ОСОБА_7 , оголосивши додані до заяви документи, документи надані в судовому засіданні, не вирішуючи питання, що можуть стати предметом судового розгляду в цьому кримінальному провадженні, суд дійшов до наступного висновку.
Із аналізу чинного конституційного, кримінального процесуального, податкового законодавства України з урахуванням рекомендацій та роз`яснень Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Тобто кримінальне процесуальне законодавство це галузь законодавства, система нормативних приписів, які визначають порядок кримінального провадження. Ч. 2 ст. 1 КПК України визначає склад кримінального процесуального законодавства, наводить ієрархію його джерел. Очолюють ієрархію приписи Конституції України. Як зазначено у ст. 8 Конституції України, її приписи мають, по-перше, найвищу юридичну силу, тому всі інші джерела права мають їм відповідати, а по-друге, пряму дію. Постанова Пленуму Верховного Суду України Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя № 9 від 01.11.1996 року також роз`яснює положення ст. 8 Основного Закону: суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Згідно з указаною постановою, допускається безпосереднє застосування норм Конституції, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом; коли закон чи інший нормативний акт суперечить Конституції. Проте у випадку невизначеності щодо наявності такої суперечності необхідно в установленому порядку ініціювати відповідне питання перед Конституційним Судом України. Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй. Сказане щодо застосування судами Конституції як акта найвищої юридичної сили та прямої дії, в рівній мірі справедливе і для всіх інших суб`єктів правозастосування органів досудового розслідування, прокуратури. Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України та, згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України № 1906-ІV від 29.06.2004 року, застосовується у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Згідно з ч. 2 ст. 19 названого закону, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Подібне правило міститься й у ч. 4 ст. 9 КПК України. До кримінального процесуального законодавства належать приписи, що містяться у таких багатосторонніх міжнародних договорах (разом з додатковими угодами) : Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (набуття чинності для України 11.09.1997 року) тощо. Кримінальні процесуальні приписи містяться також у двосторонніх міжнародних договорах. Згідно із Законом України Про правонаступництво України № 1543-ХІІ від 12.09.1991 року та положеннями Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів 1978 року, у порядку правонаступництва застосовуються двосторонні міжнародні договори колишнього СРСР. Міжнародні договори, які регламентують кримінальні процесуальні відносини, щодо яких не передбачається надання Верховною Радою України згоди на їх обов`язковість, не є частиною національного законодавства та не мають пріоритету щодо приписів законів України в разі колізії. Разом із тим, їхні приписи застосовуються, якщо не суперечать законам України. У зв`язку з таким джерелом кримінального процесуального законодавства, як Конвенція про захист прав людини й основоположних свобод 1950 року (разом із додатковими протоколами до неї) слід звернути увагу на прецедентну практику Європейського Суду з прав людини. Правові позиції, що містяться в рішеннях цього суду, розкривають зміст норм Конвенції, вказують, як вони мають застосовуватися, тобто нерозривно пов`язані з текстом цього міжнародного договору. Відповідно державні органи в Україні повинні застосовувати приписи Конвенції з урахуванням правових позицій Європейського Суду. Такий обов`язок випливає з положень міжнародного та національного права, зокрема ст. 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини № 3477-ІV від 23.02.2006 року, ч. 5 ст. 9 КПК України. Органічний зв`язок норм Конвенції і правових позицій Європейського Суду зумовлює, що юридична сила останніх похідна від юридичної сили цього міжнародного договору та вища щодо всіх актів національного законодавства України, окрім Конституції. КПК України є центральним джерелом кримінального процесуального законодавства України. Цей нормативно-правовий акт виступає цілісною, логічно узгодженою системою приписів, що на основі єдиних засадничих положень комплексно регламентує кримінальні процесуальні відносини. Кримінальне процесуальне законодавство включає також приписи інших законів, які регулюють кримінальні процесуальні відносини: Про судоустрій і статус суддів , Про прокуратуру , Про державну податкову службу в Україні , Про оперативно-розшукову діяльність тощо. Слід пам`ятати про важливу роль для кримінального процесуального законодавства рішень Конституційного Суду України. Останній здійснює офіційне тлумачення Конституції та законів України Правові позиції, сформульовані ним при виконанні цього повноваження, є загальнообов`язковими прецедентами тлумачення. Розтлумачені таким чином норми Конституції чи законів України застосовуються з обов`язковим урахуванням правових позицій Конституційного Суду України. Фактично належать до кримінального процесуального законодавства, хоча й прямо не визначаються у ст. 1 КПК України такими, приписи підзаконних нормативно-правових актів, що регламентують окремі аспекти кримінальних процесуальних відносин. Ч. 3 ст. 9 КПК України визнає існування підзаконних нормативно-правових актів, положення яких стосуються кримінального провадження. Інші положення КПК України прямо вказують на видання державними органами таких актів. Так, зокрема, Кабінет Міністрів України видає акти, що визначають порядок: зберігання речових доказів стороною обвинувачення (ч. 2 ст. 100 КПК України) , здійснення витрат, пов`язаних з участю потерпілих у кримінальному провадженні, залученням та участю перекладачів за рахунок коштів Державного бюджету України, а також їх граничний розмір (ч. ч. 2, 5 ст. 122 КПК України) , здійснення витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів за рахунок Державного бюджету України, а також їх граничний розмір (ст. 123 КПК України) тощо. На виконання вимог КПК України Міністерство внутрішніх справ України видало наказ № 696 від 09.08.2012 року Про затвердження Положення про порядок застосування електронних засобів контролю . Наказом Генерального прокурора України Про Єдиний реєстр досудових розслідувань № 69 від 17.08.2012 року затверджене Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань. Загальнообов`язкового нормативного характеру ст. 458 КПК України надано висновкам Верховного Суду України, викладеним у резолютивній частині його ухвал про задоволення чи відмову в задоволенні заяв про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм закону України про кримінальну відповідальність щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Указані висновки про те, як саме має застосовуватися відповідна норма вказаного закону щодо подібних діянь, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму закону, та для всіх судів України, внаслідок чого вони фактично мають юридичну значущість для всіх суб`єктів права. Важливе значення для розуміння змісту кримінального процесуального законодавства мають листи і постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що видаються за результатами узагальнення судової практики та містять роз`яснення рекомендаційного характеру з питань застосування судами законодавства під час вирішення справ відповідної судової юрисдикції. На цей момент залишаються чинними і постанови Пленуму Верховного Суду України, що мали аналогічну природу та видавалися на підставі законодавства про судоустрій до внесення в нього змін у 2010 році. Отже, із всього вищезазначеного і складається кримінальне процесуальне законодавство України, в якому центральним джерелом є КПК України. Однак, некоректно ототожнювати кримінальне процесуальне законодавство з Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки перше ширше за змістом від другого.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.
Спеціаліст, експерт, крім того, не має права брати участі в кримінальному провадженні, якщо він проводив ревізію, перевірку тощо, матеріали яких використовуються у цьому провадженні.
У кримінальному провадженні підлягають доказуванню: обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати висновки ревізій та акти перевірок.
Із змісту ст. 380 КПК України вбачається, що, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст. Ухвалу про роз`яснення судового рішення або відмову у його роз`ясненні може бути оскаржено в апеляційному порядку особою, яка звернулася із заявою про роз`яснення судового рішення, та учасниками судового провадження.
Згідно п/п 20.1.4. п. 20.1. ст. 20 Права контролюючих органів розд. І Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України) , у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Із змісту ст. 75 Види перевірок гл. 8 розд. ІІ Податкового кодексу України вбачається, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.
Із змісту п/п 78.1.11. п. 78.1. ст. 78 Порядок проведення документальних позапланових перевірок гл. 8 розд. ІІ Податкового кодексу України вбачається, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин: отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки.
Згідно п. 82.2. ст. 82 Строки проведення виїзних перевірок гл. 8 розд. ІІ Податкового кодексу України тривалість перевірок, визначених у статті 78 цього Кодексу, не повинна перевищувати 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб`єктів малого підприємництва 5 робочих днів, для фізичних осіб-підприємців, які не мають найманих працівників, за наявності умов, визначених в абзацах третьому - восьмому цього пункту, 3 робочі дні, інших платників податків 10 робочих днів.
Згідно абз. 25 п/п 1.4.3. п. 1.4 Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної фіскальної служби України 31.07.2014 року № 22 (із змінами і доповненнями, внесеними наказами Державної фіскальної служби України від 05.06.2015 року № 397, від 11.11.2015 року № 889) (опублікування в періодиці: Бизнес - Бухгалтерия. Право. Налоги. Консультации, 2015, 03, № 9, Бухгалтер, 2015, 02, № 8) , проведення документальних перевірок на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Кодексу доцільно здійснювати органам державної фіскальної служби, визначеним у відповідному рішенні суду (слідчого судді) про призначення такої перевірки.
Із змісту абз. 2 п. 2 розд. 080.000.000 Податковий контроль Висновків Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень за II півріччя 2014 року від 01.07.2015 року (опублікування в періодиці: Вісник Верховного Суду України, 2015, 00, № 8, Вісник Верховного Суду України, 2015, 00, № 9, Вісник Верховного Суду України, 2015, 00, № 10, Вісник Верховного Суду України, 2015, 00, № 11) вбачається, що відповідно до підпункту 78.1.11. п. 78.1 ст. 78 ПК України однією з підстав проведення документальної позапланової виїзної перевірки є отримання ухвали суду про призначення перевірки.
Із змісту листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання порядку здійснення судового провадження з перегляду судових рішень у суді апеляційної інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України № 10-1717/0/4-12 від 21.11.2012 року вбачається, що ухвала суду про роз`яснення судового рішення або відмову у його роз`ясненні (ч. 4 ст. 380 КПК України) може бути оскаржена протягом 7 днів із дня проголошення.
Отже, що стосується питання: - вказати період, за який саме повинна проводитися перевірка, чи помилково вказаний період з 01.06.2015 року по 31.08.2015 року, що не має відношення до меж доказування у кримінальному провадженні/чи слід мати на увазі період з 01.07.2012 року по 28.02.2014 року, як вказано у відомостях ЄРДР кримінального провадження, то суд дійшов до наступного висновку.
Оскільки, ТОВ ПВП Стандарт здійснювало продаж товарів насіння соняшника, отриманих від постачальника ФГ Дніпро 97 , ПАТ Сумський завод продовольчих товарів , код за ЄДРПОУ 375160, в червні, липні та серпні 2015 року, відтак перевірка повинна проводитися за період з 01.06.2015 року по 31.08.2015 року.
Отже, що стосується питань: - роз`яснити, чи повинні в ході перевірки перевірятись операції ПАТ Сумський завод продтоварів , не пов`язані з формуванням податкового кредиту з ПДВ по господарських операціях із ТОВ ПВП Стандарт , то суд дійшов до наступного висновку; - вказати, чи слід вважати, що наданий судом дозвіл на проведення позапланової документальної перевірки є стосовно меж доказування у даному кримінальному провадженні за податком на додану вартість (ПДВ) , чи вказати інший перелік податків, який мав на увазі суд, то суд дійшов до наступного висновку.
В ході проведення документальної перевірки повинна проводитися перевірка своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених ПК України податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) , яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків) , фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Отже, що стосується питання: - з метою визначення обсягів доказування, критеріїв, за якими можливо визначати достатність підстав для надання дозволу на перевірку, вказати норму процесуального права за КПК України, на якій підставі слідчий звернувся до суду з клопотанням про надання дозволу на проведення позапланової документальної перевірки, та норму процесуального права за КПК України, на якій підставі суд задовольнив це клопотання, то суд дійшов до наступного висновку.
Згідно клопотання про призначення документальної позапланової перевірки від 10.03.2016 року старший слідчий відділу кримінальних розслідувань управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Сумській області ОСОБА_7 керувався ст. ст. 40, 84, 91, 93, 110 КПК України; ст. 78 Податкового кодексу України (вхідний № 9268 від 10.03.2016 року) (а. с. 1, 2) .
Крім того, судом було ухвалено проведення позапланової документальної перевірки доручити спеціалістам ГУ ДФС у Сумській області, визначити строк проведення позапланової документальної перевірки в межах 15 робочих днів. З урахуванням положень ст. 82 ПК України це означає, що в залежності від того, чи є ПАТ Сумський завод продовольчих товарів великим платником податків, суб`єктом малого підприємництва, іншим платником податків, тривалість перевірки має становити відповідно 15 робочих днів, 5 робочих днів, 10 робочих днів.
Крім того, п. 78.4 ст. 78 ПК України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник органу державної податкової служби приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки. Згідно з п. 79.2 ст. 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Крім того, посилання на п. 4 ч. 2 ст. 40 КПК України є недоречним, оскільки Законом України Про прокуратуру № 1697-VII від 14.10.2014 року (із змінами і доповненнями) пункт 4 частини другої статті 40 КПК України було виключено (офіційне опублікування: Голос України, 2014, 10, 25.10.2014 № 206, Офіційний вісник України, 2014, № 87 (07.11.2014 року) , ст. 2471, Урядовий кур`єр, 2014, 11, 14.11.2014 року № 212, Відомості Верховної Ради України, 2015, № 2-3 (16.01.2015 року) , ст. 12) .
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Згідно ст. 251 ЦК України Поняття строку та терміну строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Згідно ст. 252 ЦК України Визначення строку та терміну строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
При характеристиці строків і термінів у цивільному праві слід виходити з того, що вони є проявом соціального часу як форми перебігу суспільних процесів і явищ. Суспільні зв`язки і відносини, становлячи зміст соціального часу, виникають на базі тієї діяльності, яка здійснюється людьми. І хоч просторово-часові форми, які їх опосередковують, існують об`єктивно, усвідомлення останніх людьми в умовах суспільства стає одним із важливих чинників у науковому управлінні соціальними процесами. Питання про роль та місце строків у цивільних правовідносинах можна розглядати в декількох площинах: а) строк як момент виникнення (початку) або припинення правовідношення; б) строк як одна з умов, що визначає його зміст; в) строк як критерій правомірності (своєчасності) поведінки учасників правовідносин тощо. При аналізі строків останні найчастіше з`ясовуються з огляду на їх місце у системі юридичних фактів. Цивільно-правові строки є часовою формою розвитку цивільних правовідносин, формою існування та здійснення (виконання) суб`єктивних прав та обов`язків їх учасників. Однак строки не можна віднести ані до дій, ані до подій, як і не посідають вони самостійного місця в загальній системі юридичних фактів. Виступаючи часовою (темпоральною) формою, в якій відбуваються події та вчинюються дії (бездіяльність) , строки (терміни) породжують юридичні наслідки лише у зв`язку з діями і подіями. Саме тому в ст. 251 ЦК України строком визнається період у часі, із закінченням якого пов`язана певна дія чи подія, що має юридичне значення. У цьому разі строк обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями чи годинами. Початок строку чи його закінчення може визначатись також вказівкою на подію, що має неминуче настати. Терміном же визначається момент у часі, із настанням якого пов`язана певна дія чи подія, що має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або ж вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Розмежування категорій строк і термін має важливе методологічне значення не лише для цивільного права тощо, а й для розуміння відповідних часових понять при застосуванні норм кримінального, кримінального процесуального, трудового та інших галузей законодавства. На жаль, на рівні не лише інших галузей права, а й підзаконних нормативних актів чинного законодавства таке розмежування названих понять не завжди послідовно проводиться, коли замість поняття строк вживається поняття термін або навпаки. Попросту кажучи строк це період часу, а термін це момент часу.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 19 Конституції України; ст. 369 372, 375, 376, 380 КПК України, -
Заяву директора ПАТ Сумський завод продтоварів ОСОБА_3 про роз`яснення судового рішення у порядку ст. 380 КПК України задовольнити.
Роз`яснити, що оскільки ТОВ ПВП Стандарт здійснювало продаж товарів насіння соняшника, отриманих від постачальника ФГ Дніпро 97 , ПАТ Сумський завод продовольчих товарів , код за ЄДРПОУ 375160, в червні, липні та серпні 2015 року, відтак перевірка повинна проводитися за період з 01.06.2015 року по 31.08.2015 року.
Роз`яснити, що в ході проведення документальної перевірки повинна проводитися перевірка своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених ПК України податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) , яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків) , фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Роз`яснити, що згідно клопотання про призначення документальної позапланової перевірки від 10.03.2016 року старший слідчий відділу кримінальних розслідувань управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Сумській області ОСОБА_7 керувався ст. ст. 40, 84, 91, 93, 110 КПК України; ст. 78 Податкового кодексу України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали слідчого судді.
Ухвала про роз`яснення судового рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку особою, яка звернулася із заявою про роз`яснення судового рішення, та учасниками судового провадження.
Копію ухвали про роз`яснення судового рішення не пізніше наступного дня після її постановлення надіслати особі, що звернулася із заявою про роз`яснення судового рішення, учасникам судового провадження, які не були присутні у судовому засіданні.
Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до апеляційного суду Сумської області протягом семи днів з дня її оголошення через Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив судове рішення (ухвалу) .
Слідчий суддя: ОСОБА_1