Ухвала
іменем україни
9 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця м. Миргород Полтавської області, такого, що судимості не мав,

за участю прокурораОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИЛА:
З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся прокурор з вимогами про перевірку судових рішень щодо ОСОБА_5 .

Вироком Солом?янського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 149 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 3 роки з покладенням на нього обов?язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року вирок залишено без зміни.
ОСОБА_5 засуджено за те, що він у період з грудня 2011 року по березень 2012 року з метою експлуатації у формі вилучення органів, з використанням обману та уразливого стану особи, за попередньою змовою групою осіб, повторно та щодо декількох осіб, вербував, переміщував, передавав людей.

Зокрема ОСОБА_5 , зустрівшись із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , окремо з кожним, на Вокзальній площі у м. Києві, використовуючи їх уразливий стан через збіг тяжких особистих та сімейних обставин, приховуючи від потерпілих відомості про негативні наслідки оперативного втручання для їх здоров?я, запропонував їм виїхати у Республіку Шрі-Ланку для трансплантації їх нирок шляхом донорства за грошову винагороду, для чого з грудня 2011 року по лютий 2012 року вербував їх, визначив та забезпечив проходження в медичних закладах м. Києва необхідних медичних обстежень, визначив час, спосіб, місце їх виїзду у Республіку Шрі-Ланка, також забезпечив та оплатив їх проїзд у Республіку Шрі-Ланка (разом з ОСОБА_9 виїхав і сам), де потерпілих зустрічали невстановлені досудовим розслідуванням особи, які забезпечували їх медичне обстеження щодо придатності нирок для трансплантації, та в одній із клінік м. Коломбо Республіки Шрі-Ланка потерпілим було проведено операції по видаленню лівої нирки: ОСОБА_8 в середині лютого, а ОСОБА_9 на початку березня 2012 року.

ОСОБА_5 за виконання відведеної йому функції з вербування, переміщення та передачі осіб для трансплантації органів від невстановленої досудовим розслідуванням особи отримав грошову винагороду в сумі 2 000 доларів США за кожного із потерпілих.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, прокурор не оспорюючи доведеності вини засудженого та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Мотивуючи касаційну скаргу прокурор зазначає, що при постановленні вироку суд безпідставно прийняв рішення про застосування до засудженого вимог ст. 75 КК України без урахування ступеню тяжкості злочину, особи ОСОБА_5 , обставин вчинення ним злочину та його наслідків, при цьому належно не мотивував своє рішення. Прокурор також зазначає, що апеляційний суд дійшовши висновку про законність вироку також не навів належних мотивів щодо прийнятого рішення, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідача, прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, засудженого та його захисника які просили судові рішення залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим. Дії засудженого за цим законом кваліфіковані правильно, що у скарзі не заперечується.
Посилання прокурора у скарзі на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції, що потягло призначення ОСОБА_5 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок м?якості, є безпідставними.

Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п?яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Приймаючи рішення щодо розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно ст. 12 КК України є особливо тяжким, особу ОСОБА_5 та визнав за необхідне призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі.
Однак, зважаючи на наявність таких обставин, що пом?якшують покарання, як щире розкаяння у вчиненому, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, сприяння розкриттю злочину, з огляду на зайнятість ОСОБА_5 суспільно-корисною працею та стан його здоров?я, суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, застосувавши інститут контролю за поведінкою засудженого, передбачений законом.
У вироку належно мотивовано рішення суду на предмет застосування до засудженого вимог ст.ст. 75, 76 КК України.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з його рішенням щодо призначеного ОСОБА_5 розміру покарання.
При цьому апеляційний суд окрім обставин, що були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання, звернув увагу ще й на те, що судом першої інстанції не було встановлено обставин, що обтяжують покарання.

Оскільки заборони у кримінальному законі щодо застосування ст. 75 КК України за вчинення особливо тяжкого злочину з корисливих мотивів не міститься, а місцевий суд достатньо обґрунтував необхідність застосування до засудженого зазначеного закону, апеляційний суд дійшов вірного висновку про законність вироку. Таке рішення апеляційний суд належно мотивував у своїй ухвалі. З ним погоджується й колегія суддів та вважає, що перевиховання ОСОБА_5 за допомогою інституту звільнення від відбування покарання є можливим.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали апеляційного суду через неврахування апеляційним судом обставин вчинення злочину, оскільки законодавець не визначив таких вимог до суду в ст.ст. 65, 75 КК України.
Розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, апеляційний суд зазначив її суть в ухвалі, коротко виклав пояснення осіб, які брали участь у засіданні, і докладно мотиви прийнятого ним рішення, ретельно вивчив усі доводи, що містяться в апеляційній скарзі, проаналізував їх та зіставив з наявними у справі матеріалами. Апеляційний суд дійшов вірного висновку щодо законності рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням та належно мотивував такий свій висновок.

Порушень норм кримінального процесуального закону, що тягли б за собою зміну чи скасування судових рішень, не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Солом?янського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12