Справа № 183/4878/16
№ 1-кп/183/841/16
В И Р О К
іменем України
21 вересня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження № 0000356 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бондарівка Сахновщанського району, Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , демобілізованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

11 березня 2015 року наказом № 11 (по стройовій частині) командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 , та призначено на посаду - курсанта 5 навчального взводу 1 навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Так, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем та відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України будучи зобов`язаним суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України. Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, 29 березня 2015 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин в умовах особливого періоду свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаюча мір для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
19 лютого 2016 року солдат ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе, в результаті чого злочин був припинений. Того ж дня солдат ОСОБА_4 був направлений до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.
Однак, 18 березня 2016 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , повторно самовільно залишив військову частину без поважних причин, та ухилявся від проходження військової служби в умовах особливого періоду.
15 липня 2016 року солдат ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе, в результаті чого злочин був припинений.
Таким чином, у період з 23 березня 2015 року по 19 лютого 2016 року та з 18 березня 2016 року по 15 липня 2016 року солдат військової служби за мобілізацією ОСОБА_4 самовільно залишив місце несення служби без поважних причин в умовах особливого періоду та незаконно перебував поза розташуванням військової частини.
Отже, своїми діями солдат ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні. Також пояснив, що дійсно 11.03.2015 року, був призваний на військову службу. В кінці березня 2015 року йому зателефонувала мама і сказала, що його дружина кудись поїхала і покинула трьох дітей. Він просився у командира, щоб його відпустили додому, але відпустки йому не дали. Через це він самовільно покинув військову частину і поїхав додому. Повернувся до частини 19.02.2016 року, але 18.03.2016 року знову покинув військову частину за сімейними обставинами. У скоєному злочині щиро кається, шкодує, що вчинив злочин.
В судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 злочин, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також, в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Крім цього, в судовому засіданні були дослідженні письмові докази, які підтверджують вину ОСОБА_4 , а саме:
- витяг з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (про стройовій частині) від 11.03.2015 року № 19, відповідно до якого солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду курсанта 5 навчального взводу 1 навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 ;
- витяг із наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 від 31.03.2015 року № 49-гд про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 ;
- акт проведення службового розслідування від 15.04.2015 року, відповідно до якого виявлено відсутність в розташуванні військової частини з 29.03.2015 року солдата ОСОБА_4 ;
- витяг із наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 від 14.04.2015 року № 41 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 29.03.2015 року солдатом ОСОБА_4 .
Отже, суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини без поважних причин вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем, (крім строкової служби), доведена у повному обсязі і його умисні дії вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Суд, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, а також те, що обвинувачений за місцем служби характеризується посередньо.

Однак, обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Крім того, суд враховує той факт, що ОСОБА_4 раніше не судимий, свою вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, має на утриманні трьох малолітніх дітей:ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що дає суду підстави для призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на три роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнення його від відбування покарання з випробувальним терміном, тривалістю один рік шість місяців, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з позбавленням волі на вказаний вище строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 4 ст. 407 КК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання три роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік шість місяців.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до кримінально виконавчої інспекції у встановлені ними дні, не виїжджати без їх дозволу за межі України на постійне проживання, повідомляти їх про зміну місця свого проживання.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1