Дата документу Справа № 326/351/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/793/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 326/351/16-к
Категорія: ст. 286 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю: прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника адвоката ОСОБА_8
представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000752, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коларівки Приморського району Запорізької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернувся прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , в якій просить ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 23.03.2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Апелянт вважає, що судом були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які виразилися в наступному:

- в оскаржуваній ухвалі викладено обставини кримінального правопорушення, які встановлені на досудовому слідстві та містяться у змісті обвинувального акта, що свідчить про те, що суд, розглядаючи провадження, не переконався у тому, що діяння, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, дійсно мало місце, а винуватість ОСОБА_7 у його вчиненні, є доведеною, та не навів таких висновків у своєму рішенні;

- у підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_11 була відсутня, її заяви про розгляд кримінального провадження за її відсутності, а також про відшкодування шкоди, завданої їй внаслідок кримінального правопорушення, були надані її представником, проте, матеріали провадження жодного підтвердження факту відшкодування обвинуваченим шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не містять, достовірність такого відшкодування та відсутність неправомірного впливу на особу потерпілої судом не перевірялися, що суперечить положенням п. 4 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12.

Також прокурор вважає, що суд, приймаючи рішення, застосував закон, який не підлягає застосуванню, оскільки, закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за примиренням із потерпілою у даному випадку є неможливим, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, зачіпає публічні інтереси, що суперечить положенням ст. 46 КК України.

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 та ОСОБА_7 звільнений від кримінальної відповідальності за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та кримінальне провадження по обвинуваченню його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрите у зв`язку з примиренням з потерпілою згідно зі ст. 46 КК України.

Приймаючи зазначене рішення, суд врахував: думку представника потерпілої, яка підтримала клопотання захисника та потерпілої, яка особисто у письмовій формі вказала про примиренням з обвинуваченим та відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди в повному обсязі, обвинуваченого, який свою вину визнав та просив звільнити його від кримінальної відповідальності, а провадження закрити, а також те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до правопорушень невеликої тяжкості, відшкодував потерпілій збитки та примирився з останньою, будь-які матеріальні та моральні претензії з боку потерпілої відсутні.

Також суд зазначив, що не погоджується з думкою прокурора про те, що відсутність у судовому засіданні потерпілої особисто, є порушенням такої засади кримінального провадження як безпосередність.

Згідно із зазначеною ухвалою суду, 15.08.2015 року, у темний час доби, приблизно о 01 годині 50 хвилин, водій ОСОБА_7 в порушення вимог підпункту а) пункту 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ-2101» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 зі швидкістю близько 81,2-84,8 км/год., здійснював рух по вул. Новицького в напрямку від а/д «Приморськ-Набережне» в бік а/д «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» в м. Приморськ Запорізької області.

В той же час водій автомобіля «ВАЗ-2105» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_12 , перевозячи в якості пасажира на задньому пасажирському сидінні ОСОБА_11 , здійснював маневр по розвороту біля території домоволодіння АДРЕСА_2 . Під час виконання вказаного маневру водій проявив необережність, яка виразилась у злочинній недбалості, а саме, не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинен був і міг їх передбачити, та згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №477/15 від 17.09.2015 року НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області, не виконав вимоги п. 10.1 ПДР України та виїхав на проїзну частину, по якій рухався автомобіль «ВАЗ-2101» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7 .

При цьому водій ОСОБА_7 проявив необережність, яка виразилась у злочинній самовпевненості, а саме, передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховував на їх відвернення, та згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №477/15 від 17.09.2015 року НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області, не виконав вимоги п. 12.4 та п. 12.9 ПДР України, та, застосувавши гальмування, не зміг запобігти зіткненню керованого ним автомобілю з автомобілем «ВАЗ-2105» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зупинися на його полосі руху.

Невиконання вимог п. 12.4 та п. 12.9 ПДР України з боку водія ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної події, згідно з висновком судово-медичної експертизи №744 від 29.09.2015 року Бердянського MB ЗОБ СМЕ, ОСОБА_11 , яка страждала ДЦП геміплегічної форми, були спричинені тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми правої тім`яно-скроневої області, саден правого коліна, а також закритої черепно-мозкової травми із забоєм головного мозку легкого ступеню, що підтверджено об`єктивною клінічною симптоматикою.

Вказані тілесні ушкодження виникли від травматичної дії тупого предмета (предметів), можливо у строк та при обставинах, вказаних в постанові та наданій медичній документації (при ударах о тупі конструкції салону автомобіля в умовах ДТП), та згідно з «Правилами судово-медичного визначення тяжкості тілесних ушкоджень від 17.01.1995 року», мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які потягли за собою тривалий розлад здоров`я понад три тижні (більше ніж 21 день).

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який не підтримав подану апеляційну скаргу; представника потерпілої, обвинуваченого та його захисника, які висловили погодження з рішенням суду та вважають апеляційну скаргу необґрунтованою, а її вимоги безпідставними; вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.
Нормами ст. 46 КК України закріплено, що особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.
Згідно з постановою Верховного Суду України від 23.12.2005 року за № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» за наявності передбачених у ст. 46 КК підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язковим.
При цьому, як зазначено у постанові, судам слід враховувати, що примирення винної особи з потерпілим належить розуміти як акт прощення її ним в результаті вільного волевиявлення, що виключає будь який неправомірний вплив, незалежно від того, яка зі сторін була ініціатором, та з яких мотивів.
Відповідно до норм ст. 314 КПК України суд під час підготовчого судового засідання має право прийняти рішення про закриття кримінального провадження, у тому числі у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (ч. 2 ст. 284 КК України). Тобто, при наявності клопотань або підстав, суд зобов`язаний розглянути це питання та прийняти рішення відповідно до норм, закріплених у відповідному законі.
До суду першої інстанції для розгляду по суті надійшов обвинувальний акт, в якому стороною обвинувачення ОСОБА_7 було висунуте обвинувачення у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Як свідчать матеріали судового кримінального провадження та зміст ухвали, під час підготовчого судового засідання сторона захисту звернулась до суду з клопотанням звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закрити кримінальне провадження у зв`язку з примиренням із потерпілою, якій була відшкодована шкода, обвинувачений вчинив злочин вперше з необережності, який відноситься до злочинів середньої тяжкості.
У свою чергу, потерпіла ОСОБА_11 через свого представника подала заяву, в якій просила судове засідання провести без її участі, довірила представляти свої інтереси представнику адвокату ОСОБА_9 згідно з договором про надання правової допомоги від 08.03.2016 року, та зазначила, що між нею та обвинуваченим відбулось примирення, їй ОСОБА_7 у повному обсязі відшкодована шкода, у зв`язку з чим, просить звільнити останнього від кримінальної відповідальності, тобто на підставі обставин, передбачених ст. 46 КК України, та закрити кримінальне провадження.
Виходячи із зазначених обставин, суд мав достатні підстави здійснювати підготовче судове засідання та розглядати клопотання сторони захисту та потерпілої за її відсутності, а також для висновку про примирення потерпілої з обвинуваченим, що не спростовано в апеляційній скарзі, знайшло підтвердження і під час судового розгляду в апеляційній інстанції.
Розглядаючи клопотання, суд встановив і це не є предметом оскарження, що обвинувачений раніше не судимий, вчинив злочин з необережності, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості.
Як пояснила представник під час апеляційного розгляду, потерпіла за станом здоров`я не мала можливості бути присутньою в судових засіданнях, у зв`язку з чим, вона наділена потерпілою усіма повноваженнями відповідно до заяви та договору. Також підтвердила, що примирення між обвинуваченим та потерпілою відбулось в результаті вільного волевиявлення останньої, на підтвердження чого додатково представила нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_11 від 08 липня 2016 року за змістом, аналогічну заяві, поданій потерпілою суду першої інстанції. Крім того, представник потерпілої довела, що потерпіла знайома з рішенням суду по провадженню і незгоди з ним не висловила.
Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду.
Не наведені підстави для скасування ухвали суду і в апеляційній скарзі, яка підлягає залишенню без задоволення.
Під час підготовчого судового засідання суд не має права вирішувати питання, не передбачені нормами ст. 314 КПК України, а саме досліджувати докази та надавати їм оцінку, а також робити висновки про доведеність вини, на що вказано в апеляційній скарзі.
Що стосується висунутого обвинувачення, то суд не мав правових підстав ставити його під сумнів, або домислювати про недостовірність даних, наведених в обвинувальному акті, виходячи з позиції, як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, а також, виходячи з того, що обставини подій, кваліфікація дій обвинуваченого відповідно до змісту обвинувального акта, узгоджувались між собою, обвинувачений визнав себе винним і висловив щире каяття. Обвинуваченому судом були роз`яснені наслідки закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав.
Як під час підготовчого судового засідання в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, прокурор не спростовував обставини, встановлені судом першої інстанції і покладені в обґрунтування рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України.
Не дивлячись на те, що під час досудового розслідування шкода, спричинена потерпілій, не була предметом доказування і не встановлювалась, прокурор ставить під сумнів її відшкодування та наявність вільного волевиявлення потерпілої, посилаючись лише на особисті припущення, що не узгоджується з такою загальною засадою кримінального провадження, як змагальність (ст. 22 КК України).
Безпідставними є доводи апелянта і про те, що не можна застосовувати норми ст. 46 КК України до злочинів, передбачених ч. 1 ст. 286 КК України, про що в зазначеному законі та в наведеній постанові Верховного Суду України від 23.12.2005 року за № 12 застереження відсутні.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення

Ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 по кримінальному провадженню залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4