П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
заявника ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання ОСОБА_3 про зняття арешту з майна, -
10 лютого 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва дану справу було розглянуто по суті.
У судовому засіданні ОСОБА_3 заяву підтримав, просив задовольнити, з вказаних в останній підстав.
У судове засідання інші учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду клопотання про скасування арешту майна, у судове засідання не з`явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, тож враховуючи думку учасників процесу та того, що сторони є вільними у використанні своїх прав , вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність.
Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, приходить до наступного.
Процесуальна дія провадиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями кримінального процесуального закону, чинного на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ст. 3 КПК України 1960 року, ст. 5 КПК України).
У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», виходячи з принципу верховенства права та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.22 Конституції закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Статтею 55 Конституції кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.
Зважаючи на викладене, клопотання про скасування арешту майна підлягає вирішенню в порядку, визначеному положеннями Кримінального процесуального Кодексу України, про що і ініційовано питання в самому клопотанні.
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 1-п-123/2010 від 10.02.2010 року провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито, та звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності на підставі п. «в» ст.. 1 ЗУ «Про амністію» від 26.12.2008 року.
В той же час, у судовому засіданні встановлено, що, а ні рішенням місцевого суду, а ні апеляційної інстанції, питання арештованого майна вирішено не було.
Порядок скасування арешту майна визначений статтею 174 Кримінального процесуального Кодексу України, якою встановлено, що інший власник або володілець майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна.
За змістом положень ст. 3 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Відповідно до вимог КПК арешт майна може передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, адже лише у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а арешт скасуванню, оскільки, на цей час, власник даного майна фактично позбавлений права користування приватною власністю, що є не припустимим.
Керуючись Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, п. 9 Розділу ХІ «Перехідних Положень» КПК України (у редакції 2012 року), ст. ст. 167, 170, 174, 369-372, 376 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Клопотання ОСОБА_3 задовольнити.
Ухвала оскарженню не підягає.

Копію ухвали направити учасникам процесу.

Головуючий