Ухвала іменем україни 26 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000639 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а :
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 05.03.2015 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Полтави, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік без позбавлення права керувати транспортними засобами із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням протягом однорічного іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цивільний позов прокурора залишено без розгляду. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_7 на її користь 6 000 грн. витрат на правову допомогу, а в іншій частині позов залишено без розгляду.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 21.11.2014 року близько 15-00 год., керуючи автомобілем «ДЕУ Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , виїхав на забороняючий сигнал світлофора на перехрестя вул. 1100-річчя Полтави вул. Фрунзе в м. Полтаві й здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка переходила проїзну частину вул. Фрунзе на зелений сигнал світлофора, в наслідок чого останній спричинив середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 17.03.2016 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а скаргу потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково. Вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного покарання та призначено ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд вийшов за межі вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містились в ухвалі від 04.02.2016 року, та необґрунтовано призначив ОСОБА_7 основне покарання, без звільнення від його відбування з випробуванням. До того ж, на час повторного розгляду кримінального провадження апеляційним судом ОСОБА_7 вже відбув застосоване до нього судом першої інстанції звільнення від відбування покарання з випробуванням, і призначення після цього йому реального покарання є порушенням ст. 61 Конституції України та ст. 19 КПК України щодо неможливості притягнення особи до кримінальної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі. Крім того, призначаючи ОСОБА_7 реальне покарання апеляційний суд не врахував, що останній позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому та почав відшкодовувати завдану шкоду, має проблеми зі здоров`ям та проходить стаціонарне лікування.
Прокурор у касаційній скарзі також стверджує, що апеляційний суд під час нового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , після скасування судом касаційної інстанції попередньої ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 17.07.2015 року, якою вирок місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання було залишено без зміни, порушив вимоги ст. 439 КПК України, оскільки вийшов за межі вказівок суду касаційної інстанції та незаконно посилив останньому основне покарання. А тому просить вирок апеляційного суду змінити та застосувати до ОСОБА_7 ст. 75 КК України.
У запереченнях на касаційні скарги потерпіла ОСОБА_8 просить залишити їх без задоволення як необґрунтовані, а оскаржений вирок апеляційного суду без зміни.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не погодився із касаційною скаргою захисника, однак підтримав касаційну скаргу прокурора; пояснення захисника, який підтримав свою касаційну скаргу та прокурора, просив змінити судові рішення; дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Як вбачається з касаційної скарги, висновки суду про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та кваліфікація його дій у касаційному порядку захисником та прокурором не оспорюються.
Разом з тим доводи захисника та прокурора про неправильне застосуванням апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону заслуговують на увагу.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що попередню ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17.07.2015 року, якою вирок місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання залишено без зміни, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 04.02.2016 року скасувала та призначила новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, задовольнивши таким чином частково касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 .
Підставою для скасування ухвали апеляційного суду від 17.07.2015 року стало те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та його особі внаслідок м`якості у зв`язку із безпідставним незастосуванням до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
При цьому суд касаційної інстанції навів докладні мотиви на підтвердження зазначеного висновку та в своїй ухвалі зазначив, що за умови підтвердження під час нового апеляційного розгляду кримінального провадження того ж обсягу обвинувачення, призначене ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами слід вважати м`яким. Тобто, згадана ухвала апеляційного суду не скасовувалась колегією суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку із необхідністю посилення основного покарання, а лише у зв`язку із м`якістю призначеного покарання, яке полягало у тому, що до засудженого не було застосовано додатковий вид покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Однак, під час нового апеляційного перегляду кримінального провадження та ухвалення судового рішення суд апеляційної інстанції вийшов за межі вимог суду касаційної інстанції, оскільки закон України про кримінальну відповідальність про більш тяжке кримінальне правопорушення не застосовувався і обсяг обвинувачення не збільшувався, а тому суд безпідставно призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді обмеження волі строком на один рік з реальним його відбуванням, чим порушив вимоги ст. 439 КПК України, таким чином незаконно погіршив становище засудженого, про що небезпідставно зазначають у своїх касаційних скаргах захисник та прокурор.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із строком призначеного апеляційним судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки ОСОБА_7 вчинив грубе порушення Правил дорожнього руху України: виїхав на забороняючий сигнал світлофора на регульований пішохідний перехід, що позначений відповідними дорожніми знаками та розміткою, де в цей час на дозволяючий сигнал світлофора переходила дорогу потерпіла. Таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Воно відповідає вимогам статей 50, 65 КПК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок Апеляційного суду Полтавської області від 17.03.2016 року щодо ОСОБА_7 , застосувати до останнього ст. 75 КК України звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Інші доводи захисника у зв`язку із зміною ухвали апеляційного суду безпідставні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції задовольнити.

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому за ч. 1 ст. 286 КК України основного покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
У решті вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
С у д д і :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3