Дата документу Справа № 328/1484/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/827/16 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 328/1484/15-к
Категорія ст. 260 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 серпня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000139 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, одруженого, з середньою спеціальною освітою, приватного підприємця, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України;

за участю: прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок колегії суддів Токмацького районного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 посилається на незаконність судового рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення норм кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості.

При цьому зазначає, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд хоча і врахував певні обставини, які знижують суспільну небезпеку скоєного останнім, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, але не надав уваги тому, що ОСОБА_6 визнав вину у вчиненому, добровільно покинув незаконне збройне формування, безпосередньо участі у бойових діях не приймав, а відтак необґрунтовано не визнав ці обставини, в якості пом`якшувальних покарання останнього та не застосував норми ч. 1 ст. 69 КК України. Тому захисник просить змінити вирок суду першої інстанції та застосувати до ОСОБА_6 положення ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який вважав, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком колегії суддів Токмацького районного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою. Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 03.03.2016 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 10.02.2015 року по 03.03.2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, упродовж травня 2014 року на території самопроголошеного утворення «Донецька народна республіка», всупереч ч. 6 ст. 17 Конституції України та законам України почало діяти, створене при невстановлених обставинах, незаконне збройне формування «Казачий союз» область войска Донского», до складу якого увійшов розвідувальний підрозділ «Б2».

03.12.2014 року ОСОБА_6 , знаходячись у м. Донецьк Донецької області, маючи умисел на участь в діяльності не передбаченого законом збройного формування, усвідомлюючи, що своїми діями сприятиме діяльності незаконно створеному збройному формуванню «Казачий союз «область войска Донского», добровільно, за власним бажанням вступив до лав вказаного формування, а саме, до розвідувального підрозділу «Б2» завданням якого є: розвідка вогняних позицій Збройних сил України, диверсійно-розвідувальна робота тощо.

Перебуваючи в складі вказаного підрозділу ОСОБА_6 , проходив навчання з вогневої підготовки, з метою забезпечення безперешкодної діяльності незаконного збройного формування здійснював охорону приміщень підрозділу шляхом несення караульної (вартової) служби із вогнепальною зброєю та ремонт будівель, у яких дислокувався підрозділ.

08.12.2014 року з метою виконання покладених на нього злочинних обов`язків, як на одного з діючих членів незаконного збройного формування - розвідувального підрозділу «Б2» ОСОБА_6 був відряджений до с. Осиково Старобешівського району Донецької області, де він здійснював чергування в зазначеній місцевості, тим самим забезпечуючи незаконне функціонування підрозділу «Б2».

Під час перебування у складі розвідувального підрозділу «Б2» незаконного збройного формування «Казачий союз «область войска Донского» ОСОБА_6 у ході телефонних розмов з ОСОБА_9 збирав дані стосовно місць дислокації, чисельності та озброєння Збройних сил України в зоні АТО, з метою передачі цих даних командирам цього збройного формування.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Висновки місцевого суду про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, та які не оскаржуються в апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 260 КК України.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України призначення основного покарання більш м`якого ніж передбачено законом, можливо за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України, місцевим судом не встановлено і в апеляційній скарзі не приведено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом було враховано, що останній повністю визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, добровільно покинув незаконне збройне формування, докази про його безпосередню участь у бойових діях відсутні, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, зареєстрований приватним підприємцем, має на утриманні неповнолітню доньку та батьків похилого віку, обставини, що обтяжують покарання відсутні, а тому суд призначив йому мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцію ч. 2 ст. 260 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України, зокрема, і у зв`язку з тим, що суд не визнав в якості обставин, що пом`якшують покарання останнього визнання ним своєї вини у вчиненому, добровільне залишення незаконного збройного формування, відсутність доказів безпосередньої участі у бойових діях, оскільки ці обставини не настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.
При цьому, колегія суддів приймає до уваги, по-перше, що обвинуваченийОСОБА_6 вчинив умисний злочин, який згідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжких; по-друге, індивідуальну ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, яка проявилася в тому, що він збирав дані стосовно місць дислокації, чисельності та озброєння Збройних Сил України з метою передачі їх незаконним збройним формуванням, тобто створював об`єктивні умови для вчинення нападу на Збройні Сили України, на які, згідно ст. 17 Конституції України, покладені обов`язки по захисту суверенітету і територіальної цілісності України.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, по якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи вищевказані вимоги законів, а також те, що ОСОБА_6 тримався під вартою після проголошення вироку до набрання ним законної сили, з 04.03.2016 року по 01.08.2016 року включно, колегія суддів зараховує цей строк з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок колегії суддів Токмацького районного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , без зміни.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у строк покарання, строк його попереднього ув`язнення з 04.03.2016 року по 01.08.2016 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: