Справа № 536/1594/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2016 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі судових засідань в місті Кременчуці справу за заявою в.о. прокурора Полтавської області в порядку ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій»

ВСТАНОВИВ:

До суду відповідно до ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 20.09.2016 року на підставі ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» надійшли матеріали архівної кримінальної справи №9153 з висновком прокурора області від 07.10.1996 року про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що згідно зі ст.2 Закону України вказаного Закону не підлягає реабілітації.

В висновку прокурор зазначає, що вироком військового трибуналу Полтавського гарнізону 07 січня 1946 року ОСОБА_4 засуджено за ст.54-1 «б» Кримінального Кодексу УРСР до 10 років позбавлення волі в ВТТ з позбавленням прав на 5 років без конфіскації майна обґрунтовано і він не підлягає реабілітації.

Суд, заслухавши думку прокурора, який підтримав заяву та вважає, що ОСОБА_4 не підлягає реабілітації, вивчивши матеріали архівної кримінальної справи №9153, висновки співробітника УСБ України в Полтавській області від 23 грудня 1993 року та прокурора Полтавської області від 07 жовтня 1996 року про те, що ОСОБА_4 засуджений обґрунтовано та не підлягає реабілітації, приходить до наступних висновків.

Статтею першою Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону», та визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України ( 2001-05, 2002-05 ) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

В ст. 2 цього ж Закону передбачено, що реабілітації не підлягають особи, щодо яких у матеріалах кримінальних справ є сукупність доказів, які підтверджують обґрунтованість притягнення їх до відповідальності за:

- зраду батьківщини, шпигунство, диверсії, шкідництво, саботаж, терористичні акти;

- злочини проти людства і людяності, каральні акції щодо мирного населення, вбивства, мордування громадян і пособництво в цьому окупантам у період Великої Вітчизняної війни;

- збройні вторгнення на територію України, організацію збройних формувань, які чинили вбивства, розбої, грабежі й інші насильства, та особисту участь у вчиненні цих злочинів.

Не підлягають реабілітації також особи, засуджені за злочини проти правосуддя, пов`язані з застосуванням репресій, навіть якщо вони самі згодом

зазнали репресій.

Із матеріалів архівної кримінальної справи № 9153 вбачається, що ОСОБА_4 вироком військового трибуналу Полтавського гарнізону від 7 січня 1946 року був засуджений за ст.54-1 «б» КК УРСР до 10 років позбавлення волі в виправно - трудових таборах з позбавленням прав на 5 років без конфіскації майна за те, що він будучи військовослужбовцем в вересні місяці 1941 року здався в полон німецьким військам, був звільнений з табору і проживаючи в окупованому німецькими військами місті Кременчуці з грудня 1942 року по вересень 1943 року добровільно служив гебітслікарем Кременчуцького гебітсткоміссаріату, призначав лікарів до комісії для медичного огляду громадян, яких відправляли на каторжні роботи до Німеччини. Лікарям, які відмовлялись працювати в цій комісії, погрожував німецьким польовим судом і накладав штрафи. Крім цього, ОСОБА_4 в Кременчуцькій профашистській газеті розміщував свої статті, в яких брехав на радянський уряд, компартію і хвалив німецьку владу та її керівництво.

Під час судового розгляду зазначеної справи ОСОБА_4 визнав, що здався в полон німецьким військам, що служив лікарем гебитскоміссаріата в окупованому німецькими військами місті Кременчуці, заперечував свою причетність до призначення лікарів в комісію по огляду громадян, яких відправляли до Німеччини на каторжні роботи та свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 дали суду показання, що ОСОБА_7 призначав лікарів до зазначеної комісії, а якщо, хто відмовлявся, погрожував і накладав штрафи.

Згідно висновку від 23 грудня 1993 року Управління служби безпеки України вважає, що ОСОБА_4 засуджено обґрунтовано.

Прокурор Полтавської області відповідно до висновку від 07 січня 1946 року визнав, що ОСОБА_4 засуджений обґрунтовано і реабілітації не підлягає.

З огляду на викладе суд приходить до висновку, що матеріали кримінальної справи містять сукупність доказів, які підтверджують обґрунтованість притягнення до відповідальності ОСОБА_4 за зраду батьківщини і пособництво у вчиненні каральних акцій щодо мирного населення, і тому він реабілітації не підлягає відповідно до ст.2 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій..

Керуючись ст.ст.1,2,7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», суд

УХВАЛИВ:

Визнати, що ОСОБА_4 обґрунтовано засуджено та піддано покаранню відповідно до вироку військового трибуналу Полтавського гарнізону від 07 січня 1946 року за ст.54-1 «б» Кримінального Кодексу УРСР і на нього не поширюється дія статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій».

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області на протязі семи днів.

Суддя ОСОБА_1