УХВАЛА

16 червня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, перевіривши скаргу засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року,

установив:

Засуджений ОСОБА_1 подав до Верховного Суду України скаргу про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року щодо нього. Зазначеною ухвалою касаційного суду залишено без зміни вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року про засудження ОСОБА_1 за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

У скарзі засуджений ОСОБА_1 просить переглянути судові рішення щодо нього. Твердить, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а його безпідставно притягнуто до кримінальної відповідальності за частиною першою статті 115 КК.

Скарга засудженого ОСОБА_1 не відповідає вимогам статей 446, 448 і 449 КПК.

Процедура перегляду Верховним Судом України рішень касаційної інстанції регулюється виключно нормами глави 33 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Тому заявники мають дотримуватись цих норм процесуального закону і тих, що регулюють процесуальну форму подання заяви про перегляд судового рішення.

Так, відповідно до статті 446 КПК особи, визначені у статті 425 цього Кодексу, мають право подати заяву про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 445 КПК цього кодексу, після його перегляду в касаційному порядку.

Однак засудженим не дотримано цих вимог, оскільки ним подано до Верховного Суду України скаргу про перегляд судового рішення.

Крім того, усупереч вимогам статті 448 КПК скарга не містить належного обґрунтування підстав для перегляду судового рішення Верховним Судом України, оскільки засуджений ОСОБА_1 не визначився з предметом і межами перегляду рішення касаційного суду Верховним Судом України. У своїй скарзі він не вказує на конкретну норму, яка на його думку, неоднаково застосована, не наводить обґрунтування жодної з перелічених підстав для перегляду Верховним Судом України ухвали касаційного суду від 24 лютого 2016 року. При цьому його доводи зводяться лише до твердження про однобічність і неповноту досудового провадження та судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що висновки судів ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може бути предметом перегляду Верховного Суду України в порядку глави 33 КПК.

У скарзі, як убачається з її змісту, засуджений поза зв'язком із предметом судового перегляду оспорює фактичні обставини справи, заперечує обґрунтованість висновків суду касаційної інстанції і просить дати їм інакшу правову оцінку з урахуванням наведених у скарзі мотивів.

Зазначені твердження не стосуються (виходять за межі) визначеного законом предмета перегляду судового рішення.

Крім того, згідно з пунктами 2 і 4 частини першої статті 449 КПК, до заяви додаються копії судових рішень, про перегляд яких подано заяву та копія постанови Верховного Суду України, якщо заява подається з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК.

Однак, засудженим не надано на порівняння ні копій судових рішень, ані копії постанови Верховного Суду України.

Зазначені недоліки, встановлені при перевірці відповідності заяви засудженого ОСОБА_1 вимогам КПК, перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження.

При надходженні заяви, оформленої без додержання вимог статей 446, 448 і 449 КПК, заявник письмово повідомляється про недоліки заяви та строк, протягом якого він зобов'язаний їх усунути.

Заява повертається заявнику, якщо він не усуне її недоліки протягом установленого строку.

Згідно з частиною 1 статті 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов'язаний неухильно дотримуватися Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує положення відповідного міжнародного договору України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частини 4 і 5 статті 9 КПК).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, який встановить, зокрема, обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36).

Разом із тим, як убачається з ухвали Суду від 8 січня 2008 року «Щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України» (п.2), право на доступ до національного суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом в такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Практикою Суду визначено, що встановлені державою обмеження повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути, щоб не суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення у справі Guerin v. France, 29 липня 1998 року, Reports 1998-V, п. 37).

Виходячи з того, що перегляд судових рішень Верховним Судом України здійснюється виключно з питань права, для реалізації якого заявнику може бути надано правову допомогу, відповідно до статті 59 Конституції України, рішення Конституційного Суду України у справі (про право на правову допомогу) від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, частини 3 пункту «с» статті 6 Конвенції 1950 р., практики Суду та Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 2 червня 2011 року № 3460-VI.

Статтею 17 згаданого Закону передбачено надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідним територіальним центром.

На підставі наведеного та керуючись статтями 446, 448, 449, 450 Кримінального процесуального кодексу України,

ухвалив:

Про недоліки заяви повідомити засудженого ОСОБА_1 та установити заявнику строк до 16 липня 2016 року для усунення зазначених недоліків.

Роз'яснити засудженому ОСОБА_1 що у разі невиконання в установлений строк вимог цієї ухвали, скарга буде йому повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2