Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/286/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст. 185 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.09.2016 року, колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницький кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 січня 2016 року.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Радужного Тюменської області Росії, українця, громадянина України, не одруженого, із базовою загальною середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

визнано винуватим та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75, 76 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, інваліда ІІІ групи, проживаючого АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3років позбавлення волі.

На підставі ст. 75, 76 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим 1 рік.

Долю речових доказів вирішено відповідно ст. 100 КПК України.

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими та засуджено за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана із проникненням у житло та сховище за таких обставин.

Так, 20 лютого 2015 року близько 23 год., ОСОБА_9 через незачинені вхідні двері проник до приміщення житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_7 , звідки таємно викрав велосипед марки «Десна-2», вартістю 337 грн. З місця скоєння кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на власний розсуд.

Крім того, 26 лютого 2015 року близько 23 год., ОСОБА_9 через незачинені вхідні двері проник до приміщення житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 належного ОСОБА_7 , звідки повторно, таємно викрав п`ять скляних пляшок ємністю 170 мл. з господарським мастилом, вартістю 23 грн. кожна, на суму 115 грн., набір гайкових ключів вартістю 44 грн. 40 коп., три викрутки вартістю 12 грн. 60 коп. кожна, на суму 37 грн. 80 коп., а всього викрав майна на загальну суму 197 грн. 20 коп. З місця скоєння кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на власний розсуд.

Крім того, 28 червня 2015 року близько 02 год., ОСОБА_9 за попередньою змовою із ОСОБА_10 через незачинену хвіртку проникли на територію домоволодіння розташованого по АДРЕСА_2 належного ОСОБА_7 звідки повторно, таємно викрали металобрухт вагою 40 кг вартістю 132 грн. З місця скоєння кримінального правопорушення зникли, викраденим розпорядилися на власний розсуд.

Крім того, 2 липня 2015 року близько 02 год., ОСОБА_9 за попередньою змовою із ОСОБА_10 , через незачинені вхідні двері проникли до приміщення житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 належного ОСОБА_7 та з прихожої кімнати, повторно, таємно викрали чавунну ванну вартістю 816 грн. З місця скоєння кримінального правопорушення зникли викраденим розпорядилися на власний розсуд.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та юридичну кваліфікацію дій обвинувачених, просив скасувати вирок суду першої інстанції та призначити обвинуваченим більш суворе покарання, передбачене санкцією ст. 185 КК України, посилаючись на те, що при призначенні покарання обвинуваченим районний суд не в повній врахував обставини, що обтяжують покарання і, зокрема, вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. Вказав, що згідно положення п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України про судову практику у справах про злочини проти власності, злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину. Також вказав, що починаючи з 20 лютого 2015 року, засудженим ОСОБА_9 було вчинено ряд кримінальних правопорушень кваліфікованих за ч. 3 ст. 185 КК України, що свідчить про повторність злочину. У судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_9 у виді 1 року позбавлення волі реально, а обвинуваченому ОСОБА_10 збільшити іспитовий строк.

Провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в об`ємі дослідження матеріалів, що характеризують особи обвинувачених, заслухавши доповідача, потерпілого ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який частково підтримав апеляцію потерпілого в частині призначення покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_9 у більшому розмірі, в розмірі 4 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком, оскільки потерпілий в апеляції не просив скасувати ст.75 КК України, обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та в їх інтересах захисника-адвоката ОСОБА_8 , які просили відмовити в апеляції потерпілого, обговоривши доводи апеляції та перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Досудове розслідування та судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по кримінальному провадженню доказів, які у повному обсязі, відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України, досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи та ніким із учасників процесу не оспорюються.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинувачених за ч. 3 ст. 185 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Вина обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, крім визнання своєї вини, в повному обсязі доведена матеріалами кримінального провадження, які ніким із учасників процесу не оспорюються.

При цьому, районний суд допитав обвинувачених і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, колегія суддів відповідно до ст.404 ч.1 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися. За таких обставин районний суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана із проникненням у житло та сховище.

Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, особи обвинувачених. ОСОБА_9 за місцем проживання характеризується позитивно, працює по найму, не одружений, проживає із матір`ю, має коло друзів з якими спілкується, у селищі непомітний, зі старшими людьми привітний скарг та нарікань на поведінку не надходило, на диспансерному та наркологічному обліку не перебуває, розкаявся у вчиненому та добровільно відшкодував шкоду потерпілому. ОСОБА_10 за місцем проживання характеризується позитивно, має спокійний врівноважений характер, до людей похилого віку відноситься із повагою, у побуті та громадських місцях поводить себе пристойно, скарг від сусідів та жителів не надходило, на диспансерному наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, розкаявся у вчиненому, вчинив злочин вперше, добровільно відшкодував шкоду потерпілому, є інвалідом ІІІ групи з дитинства. Врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченим щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, та відсутність обтяжуючих обставин, та призначив обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі у межах санкції інкримінованої статті кримінального закону з випробуванням з іспитовим строком, яке є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як ними самими, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеного у ст.50 КК України.

Враховуючи викладене, доводи потерпілого ОСОБА_7 з приводу того, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував всі обтяжуючі обставини покарання і, зокрема, те, що обвинувачені скоїли кримінальне правопорушення за попередньою змовою групою осіб, та те, що ОСОБА_9 раніше притягувався до кримінальної відповідальності та призначив обвинуваченим м`яке покарання є необґрунтованими. На переконання колегії суддів, призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд першої інстанції у повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, щодо ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинувачених та врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, у тому числі вказані в апеляції потерпілого, врахував обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання та обґрунтовано дійшов до висновку, що виправлення обвинувачених та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень можливо досягти без ізоляції їх від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з покладенням на них обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Крім того, колегія суддів бере до уваги те, що під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції завдана шкода потерпілому ОСОБА_7 була відшкодована обвинуваченими повністю у добровільному порядку, та те, що у судовому засіданні суду першої інстанції після виступу прокурора із обвинувальною промовою, який просив призначити покарання обвинуваченим у виді позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнити останніх від покарання з випробуванням з іспитовим строком, потерпілий у судових дебатах не наполягав на призначенні покарання обвинуваченим саме у виді позбавлення волі без застосування положень ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком, вказане підтверджується журналом та аудіо записом судового засідання.
Також, колегія судів бере до уваги те, що потерпілий ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просив призначити обвинуваченим більш суворе покарання, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції уточнив свої вимоги просив призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді 1 року позбавлення волі реально, а обвинуваченому ОСОБА_10 збільшити іспитовий строк. Попри те, що санкцією ч.3 ст.185 КК України передбачено покарання від 3 до 6 років позбавлення волі і те, що судом першої інстанції призначено покарання ОСОБА_9 у виді 3 років позбавлення волі. Разом із тим, потерпілий в апеляції не просив скасувати ст.75 КК України та призначити покарання обвинуваченим у виді позбавлення волі без застосування іспитового строку.
Натомість, ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Разом із тим, потерпілий ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить призначити обвинуваченим більш суворе покарання, проте не ставить питання про скасування ст.75 КК України. Тому, апеляційний суд не може вийти за межі апеляції та призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_9 у виді 1 року позбавлення волі реально та збільшити іспитовий строк обвинуваченому ОСОБА_10 , оскільки законні та об`єктивні підстави для цього у кримінальному провадженні відсутні.

Отже, підстави вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і внаслідок цього призначив обвинуваченим м`яке покарання, колегія суддів не вбачає, а тому доходить висновку, що апеляція потерпілого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :

Апеляцію потерпілого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 січня 2016 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4