Справа № 171/243/16-к

В И Р О К
іменем України
встановив:
ОСОБА_4 вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2015 року визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та йому призначено покарання у вигляді штрафу в сумі 850 гр. ОСОБА_4 було роз`яснено порядок і умови відбуття покарання у вигляді штрафу, передбачені ст.26 Кримінально-виконавчого кодексу України. 24.07.2015 року ОСОБА_4 рекомендованим листом Апостолівський районний суд Дніпропетровської області попередив про кримінальну відповідальність за ст.389 КК України за ухилення від сплати штрафу, але, починаючи з 20.06.2015 року, ОСОБА_4 жодних заходів щодо виплати штрафу не приймав, на роботу не працевлаштувався, тим самим умисно ухилився від сплати призначеного вироком суду покарання у вигляді штрафу.
У судовому засіданні обвинувачений винним себе в інкримінованому діянні визнав повністю та показав, що він не сплатив штраф, оскільки в нього відсутні кошти, діти йому грошей не дають, пенсію він не оформив, бо на вулиці було холодно.
На підставі ч.3 ст.349 КПК України та за згодою сторін суд вважає недоцільним дослідження доказів по справі в повному обсязі, оскільки фактичні обставини ніким не оспорюються та відсутні сумніви стосовно добровільності та істинності їх позиції.
Таким чином, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 найшла своє підтвердження в судовому засіданні.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч.1 ст.389 КК України за ознаками ухилення від сплати штрафу особою, засудженою до цього виду покарання.
Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Санкція ч.1 ст.389 КК України передбачає покарання у вигляді виправних робіт на строк до 2-х років або обмеженням волі на той самий строк. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.57 КК України покарання у вигляді виправних робіт відбувається за місцем роботи засудженого, виправні роботи не застосовуються до осіб, зокрема, які досягли пенсійного віку. Відповідно до ч.3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується, зокрема, до осіб, що досягли пенсійного віку.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 раніше судимий, характеризується посередньо, не працює, не має утриманців, є особою пенсійного віку. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.
Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що у відповідності до ч.1 ст.65 КК України законних підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч.1 ст.389 КК України не має, оскільки санкцією вказаної статті передбачено лише такі покарання, які з огляду на вік обвинуваченого, не можуть бути до нього застосовані.
Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.389 КК України.
У відповідності до положень ч.1 ст.65 КК України не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_4 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.389 КК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

На вирок може бути подано апеляцію до апеляційного суду Дніпропетровської області через Апостолівський районний суд в строк 30 діб з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: