Ухвала іменем україни 28 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретаріОСОБА_4 ,
розглянула в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000370, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 8 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця

с. Бунякине Путивльського району Сумської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Путивльського районного суду Сумської області від 12 липня

2011 року за ст. ст. 198, 71, 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 3 (три)

місяці, постановою Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 20 вересня 2013 року замінено невідбуту частину покарання на 1 (один) рік 5 (п`ять) місяців обмеження волі, 18 червня 2014 року ОСОБА_5 звільнений від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію»,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185

КК України,
за участю прокурораОСОБА_6 ,
захисникаОСОБА_7 ,
засудженогоОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),
В С Т А Н О В И Л А:
У касаційній скарзі засуджений посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо нього скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому, вказує, що у нього не було захисника ні під час проведення досудового розслідування, ні під час розгляду кримінального провадження у судах, що є грубим порушенням права на захист. Зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання безпідставно не застосував до нього положення ст. 75 КК України.

Вироком Путивльського районного суду Сумської області від

8 жовтня 2015 року засуджено ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185

КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3

(три) роки.

Вирішено питання щодо речових доказів і судових витрат.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 29 серпня 2015 року приблизно о 23.30 год. потрапив через вхідні двері до домогосподарства потерпілої ОСОБА_8 , що по АДРЕСА_1 , та обійшовши будинок з тильної сторони, витягнувши вікно проник всередину будинку, звідки діючи повторно, таємно викрав майно на загальну суму 332 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року вирок районного суду залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді; думку захисника, який підтримав касаційну скаргу засудженого, просив скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції; думку засудженого, який підтримав свою касаційну скаргу та просив пом`якшити йому покарання; думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого та просив судові рішення залишити без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Обгрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюється, судовий розгляд кримінального провадження проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Доводи засудженого про порушення його права на захист під час кримінального провадження щодо нього є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з протоколу допиту ОСОБА_5 , в якості підозрюваного, від 30 вересня 2015 року, йому було роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України про те, що особа не несе відповідальність за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначено законом, положення ст. 18 КПК України про свободу від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів чи членів сім`ї, а також положення ст. 20

КПК України про право на захист.

Також, ОСОБА_5 роз`яснено порядок проведення допиту, права та обов`язки, передбачені ст. 42 КПК України і було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки.

Крім того, згідно із протоколом, ОСОБА_5 ознайомившись зі своїми правами заявив, що він погоджується давати показання і відповіді на запитання, викладати їх під запис, а також те, що послуг адвоката він не потребує.

Зазначений протокол допиту складений зі слів ОСОБА_5 , прочитаний та підписаний останнім власноручно

(Т. 2 арк. к.п. 48).

А, з журналу та звукозапису судового засідання місцевого суду від 6 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_5 на запитання головуючого-судді відповів, що процесуальні права та обов`язки йому зрозумілі, пам`ятку він отримав, а також, що захисник йому не потрібен, здійснювати захист буде самостійно (Т. 1 арк. к.п. 14).

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження будь-яких заяв чи клопотань з приводу порушення права на захист ОСОБА_5 не заявляв. На запитання суду засуджений пояснив, що пам`ятку про процесуальні права та обов`язки він отримав, вони йому зрозумілі та додаткових роз`яснень не потребує, що підтверджується журналом та звукозаписом судового засідання апеляційного суду від 17 грудня 2015 року (Т.1 арк. к.п. 44).
З огляду на те, що у даному кримінальному провадженні участь захисника відповідно до вимог ст. 52 КПК України не є обов`язковою, а також те, що ОСОБА_5 , як підчас досудового розслідування та і розгляду справи у судах, добровільно відмовився від отримання правової допомоги захисника, на думку колегії суддів, право засудженого на захист порушено не було.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається із вироку, при призначенні засудженому

ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, в повному обсязі врахував, тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу засудженого, який раніше судимий за вчинення умисних, корисливих злочинів, однак будучи звільнений від відбування покарання на шлях виправлення не став і вчинив новий тяжкий злочин, не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, а також думку потерпілої про пом`якшення покарання ОСОБА_5 та відсутність обставин які обтяжують покарання. Обставинами, які пом`якшують покарання суд визнав щире каяття засудженого, сприяння розкриттю злочину та повне відшкодування заподіяної шкоди.

З урахуванням викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, про призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, при цьому у мінімальному розмірі, з чим погоджується й суд касаційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції ретельно перевірені доводи засудженого, щодо невідповідності призначеного покарання, які визнані необґрунтованими з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419

КПК України. Істотних порушень кримінального процесуального закону або неправильного застосування кримінального закону при розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, колегією суддів не виявлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 433, 434, 436

КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Путивльського районного суду Сумської області від

8 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3