АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/304/16 Справа № 205/632/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

3 березня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

законного представника потерпілого - ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську матеріали кримінального провадження № 0000838 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, працюючого кур`єром ТОВ «ДЮКЦ», який має на утриманні дитину 2006 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Цивільний позов ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 45 000 гривень моральної шкоди, заподіяної злочином, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також, стягнуто з обвинуваченого на користь ОСОБА_8 500 гривень витрат на правову допомогу.

Провадження № 11-кп/774/304/16 Головуючий в суді I інстанції ОСОБА_10
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2 .
На зазначений вирок обвинувачений ОСОБА_7 приніс апеляційну скаргу, в якій, виходячи з її змісту, просить скасувати вирок та закрити провадження за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_7 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку суду, на невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, обвинуваченим зазначається на ненадання оцінки висновку судової автотехнічної експертизи, зміст та висновки, якої мають, стосовно дій обвинуваченого певні розбіжності і суперечать фактичним обставинам. На думку обвинуваченого, висновки експерта спотворені, шляхом тлумачення останнім наданих вихідних даних на власний розсуд. Вказується на безпідставній відмові суду в проведенні повторної експертизи, яка б мала вирішити питання, які викликають сумніви щодо первинної експертизи.

Автором апеляції зазначається і на неврахуванні місцевим судом допущених порушень правил безпеки руху пішоходом - потерпілім ОСОБА_9 , дії якого, на думку обвинуваченого, внаслідок порушення потерпілим обов`язків, визначених розділом 4 Правил дорожнього руху України, заходяться в причинно-наслідковому зв`язку з наїздом на пішохода. Відповідно за твердженням автора апеляції винний у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди саме потерпілий ОСОБА_9 . Звертається увага і на складення протоколу про адміністративне правопорушення щодо останнього уповноваженою особою за ст. 127 КУпАП /порушення правил дорожнього руху пішоходами/, що підтверджує невідповідність його дій правилам дорожнього руху. ОСОБА_7 зазначає, що недотримання вимог ПДР потерпілим також підтверджується його ж власними поясненнями, наданими в судовому засіданні місцевого суду, з яких вбачається, що потерпілий не впевнився у відсутності транспортних засобів. Ці обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_11 , які свідчать про те, що потерпілий вийшов попереду маршрутного таксі, висунувши із-за автомобіля голову, подивившись ліворуч, побіг.

ОСОБА_7 також вказує в апеляції на суворість призначеного покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного. Автор зазначає, що місцевим судом при призначенні покарання не було враховано задовільну характеристику за місцем працевлаштування, те, що порушення ПДР України ним вчинене вперше, право керування транспортним засобом йому необхідне для отримання доходу, який спрямований на утримання сім`ї, в тому числі доньки 2006 року народження. Також як на пом`якшуючу обставину обвинуваченим звертається увага на часткове відшкодування шкоди.

Крім того, обвинувачений стверджує, що в задоволенні цивільного позову необхідно відмовити, так як позов в частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим, через відсутність об`єктивного мотивування її розміру, який є непомірним для нього. Разом з цим, на думку автора апеляції, суд мав стягувати моральну шкоду з належного відповідача, за аналогією матеріальної, з страхової компанії.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 , 30 листопада 2014 року близько 19 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Шевролет-Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався по пр. Петровського з боку пр. Металургів в м. Дніпропетровську. На шляху руху ОСОБА_7 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу позначеного дорожніми знаками 5.35.1 «Пішохідний перехід», розташованого в районі перехрестя з вул. Авіаційною, перед яким в правій суміжній смузі стояв маршрутний транспортний засіб, не зменшив швидкість руху керованого ним автомобілем та при потребі не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу який рухався з права на ліво по ходу його руху для якого може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив свій рух, внаслідок чого скоїв на нього наїзд. Далі ОСОБА_7 втратив керування керованого ним автомобіля, виїхав на зустрічну смугу де зіткнувся з автомобілем марки «Рено-Мегане» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався у зустрічному йому напрямку, після чого виїхав за межі проїжджої частини дороги пр. Петровського і скоїв наїзд на електроопору.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 , заподіяні тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до середньої тяжкості.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_7 , керуючи вищенаведеним автомобілем порушив вимоги п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, невиконання яких згідно висновку судової автотехнічної експертизи знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу, повторив доводи, викладені в ній та просив прийняти справедливе рішення.

Законний представник потерпілого - ОСОБА_8 просили залишити апеляцію, принесену обвинуваченим, без задоволення, а вирок без змін.

На думку прокурора принесена по кримінальному провадженню апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки вирок суду є законним та обґрунтованим, а призначене покарання відповідає як ступеню тяжкості злочину так і особі ОСОБА_7 .

Вислухавши пояснення учасників апеляційного провадження та їх доводи в судових дебатах, проаналізувавши доводи, які викладені в апеляційній скарзі і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів вважає, що принесена апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Доводи апеляції обвинуваченого щодо його невинуватості та наявності підстав для закриття кримінального провадження в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними.

Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд, в якості доказу його вини, об`єктивно послався у вироку на покази потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_11 , протокол огляду місця події, висновки судової автотехнічної експертизи та інші фактичні дані.

Встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення об`єктивно вказують на те, що обвинувачений ОСОБА_7 керуючи автомобілем та об`єктивно встановивши на шляху свого руху пішохідний перехід та маршрутний транспортний засіб, який стояв в правій суміжній смузі, не зменшив швидкість, як того вимагають п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, та продовжив рух з попередньою швидкістю, що і стало однією з причин дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляції обвинуваченого про те, що призначене йому покарання є несправедливим через те, що суд першої інстанції об`єктивно не врахував всі обставини кримінального правопорушення, яке є необережним, зокрема не дав оцінку грубому порушенні потерпілим, як пішоходом, Правил дорожнього руху.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та вину інших причетних до нього осіб, зокрема пішоходів, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Призначене покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, при призначенні покарання винній особі, зобов`язаний був надати об`єктивну оцінку всім обставинам кримінального правопорушення, в тому числі і діям пішохода ОСОБА_9 , оскільки матеріали кримінального провадження та досліджені судом докази спонукали суд саме до такої оцінки.

Так, відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року пішоходи є учасниками дорожнього руху та зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Згідно з розділом 4 Правил дорожнього руху України, пішохід, перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, повинен впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються. Пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху та раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. /п.п. 4.10, 4.14/

З показань самого потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 слідує, що потерпілий, виглянувши із-за маршрутного таксі, почав бігти по пішохідному переходу та вдарився об праві передні двері автомобіля, яким керував обвинувачений, та який, побачивши перебігаючого дорогу пішохода, зманеврував вліво.

З цього приводу у своєму висновку судовий експерт-автотехнік вказав, що для оцінки дій пішохода не потрібно застосування спеціальних технічних знань, а для оцінки його дій, в тому числі і судом, необхідно керуватись розділом 4 Правил дорожнього руху України, який регламентує обов`язки та права пішохода.

Таким чином, виходячи з наведеного, колегія суддів констатує та вважає доведеним вироком місцевого суду факт порушення пішоходом ОСОБА_9 п.п. 4.10, 4.14 Правил дорожнього руху України.

Отже, дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце за участі водія ОСОБА_7 та пішохода ОСОБА_9 сталася за обопільної вини обох учасників дорожнього руху.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що саме ця обставина залишилась поза увагою суду при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 міри покарання та при розгляді позову потерпілої сторони щодо стягнення моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає несправедливим призначене обвинуваченому як основне, так і додаткове покарання.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 1 року обмеження волі явно є суворим та не відповідає тим вимогам щодо призначення покарання, які передбачені ст. 65 КК України, суперечить принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, призначене ОСОБА_7 , також є несправедливим та необ`єктивним, так як призначено без конкретного врахування характеру допущених порушень правил безпеки дорожнього руху та вини пішохода ОСОБА_9 , даних про особу винного, його сімейний стан.

Розглянувши цивільний позов потерпілої сторони щодо моральної шкоди та стягнувши з обвинуваченого 45 000 гривень моральної шкоди, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував своє рішення щодо її розміру та не врахував обопільну вину обох учасників дорожнього руху, а тому, на думку апеляційного суду, ухвалив необ`єктивне та безпідставне рішення по цивільному позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання і застосування до цього покарання ст. 75 КК України та виключення з резолютивної частини вироку вказівки на застосування додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Розмір моральної шкоди з вищенаведених мотивів також підлягає зменшенню до 10 тисяч гривень.

На підставі ст. 408, 411, 414 КПК України, керуючись ст. ст. 129, 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:
апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 , змінити, виключити з резолютивної частини вироку вказівку суду на призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання, встановивши іспитовий строк терміном в 1 рік.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти цю інспекцію про зміну місці проживання.

Зменшити розмір моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_8 до 10 тисяч гривень.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3 місяців з дня її проголошення.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області