Справа № 750/2002/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/860/2016
Категорія - ч.2 ст.189 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000246 від 07 вересня 2015 року за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 червня 2016 року,

з участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Чернігова, українець, громадянин України, з повною вищою освітою, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей 2008 та 2010 року народження, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимий, -

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України та засуджений до 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.54 КК України ОСОБА_7 позбавлений спеціального звання «майор міліції».

Питання речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Як встановив суд, ОСОБА_7 у період з 04 жовтня 2013 року по 06 листопада 2015 року відповідно до наказу начальника УМВС України в Чернігівській області №225 о/с від 04 жовтня 2013 року працював старшим оперуповноваженим сектору з розкриття майнових злочинів та незаконного заволодіння автотранспортом відділу карного розшуку Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області та мав спеціальне звання «майор міліції», постійно реалізовував державну політику у сфері боротьби зі злочинністю, являвся представником влади, тобто згідно з п.1 Примітки до ст.364 КК України, був службовою особою.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про міліцію» ОСОБА_7 мав запобігати правопорушенням та їх припиняти, виявляти кримінальні правопорушення, брати участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Згідно з ст.41 КПК України оперативні підрозділи органів внутрішніх справ здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора. Під час виконання доручень слідчого, прокурора співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого.

Відповідно до доручення слідчого від 25.08.2015 року ОСОБА_7 здійснював оперативний супровід кримінального провадження №0006212 за фактом шахрайського заволодіння ОСОБА_9 належного їй же автомобіля «CHEVROLEТ EVANDA» у знайомого ОСОБА_7 ОСОБА_10 .

У ході виконання вказаних дій ОСОБА_7 дізнався, що ОСОБА_10 витратив власні кошти в сумі 1000 доларів США для оплати витрат на самостійний розшук автомобіля.

ОСОБА_7 розуміючи, що кримінальне провадження №0006212 не має судової перспективи, та діючи з власної ініціативи, з метою допомоги ОСОБА_10 відшкодувати понесені витрати, зловживаючи службовим становищем, почав в ході зустрічей з ОСОБА_9 в серпні-вересні 2015 року виражати останній погрози. Вказані погрози виражались в тому, що він вирішить питання арешту та конфіскації належного їй автомобіля «CHEVROLEТ EVANDA», притягнення її до кримінальної відповідальності, а також застосування до неї та її знайомого ОСОБА_11 методів фізичного впливу зі сторони знайомих ОСОБА_10 .

ОСОБА_9 вказані погрози сприймала реально, так як не є обізнаною в питаннях права, та їй з приводу виниклої ситуації почали телефонувати незнайомі особи і змушувати виконати їх вимоги по передачі належного їй автомобіля ОСОБА_10 .

Цими діями ОСОБА_7 фактично виразив намір обмежити законні права та свободи ОСОБА_9 та фактично виразив погрозу спричинити їй та ОСОБА_11 побої.

У ході вказаних погроз ОСОБА_7 озвучив ОСОБА_9 суму коштів в розмірі 1000 доларів США, яку необхідно через нього передати ОСОБА_10 , як компенсацію за понесені витрати.

Після цього, 08.09.2015 року, близько 18 год. 16 хв., перебуваючи біля кафе «Чашка» по проспекту Перемоги, 90 в м. Чернігові, ОСОБА_7 , зловживаючи своїм службовим становищем, протиправно отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 1000 доларів США (22117,574 грн. згідно з офіційним курсом НБУ), які в подальшому вилучені у ОСОБА_7 співробітниками правоохоронних органів.

Захисник адвокат ОСОБА_6 у апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким кримінальне провадження, відносно ОСОБА_7 закрити за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.189 КК України. В той же час, у разі визнання ОСОБА_7 винуватим за висунутим обвинуваченням, просить звільнити його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, який підтримав подану захисником апеляційну скаргу частково, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши таким чином апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 на підставі ст. 54 КПК України від послуг адвоката ОСОБА_6 відмовився. З приводу апеляційної скарги адвоката пояснив, що підтримує її частково, оскільки вимоги викладені в ній є ініціативою його колишнього адвоката і фактично не відповідають дійсності, свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.189 КК України він повністю визнає та кається у вчиненому, а тому просить розглянути апеляційну скаргу лише в частині застосування ст. 75 КК України, а інші вимоги не брати до уваги.

Отже, в частині юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, встановлення фактичних обставин та доведеності вини вирок не оскаржується.

Перевіривши законність та обґрунтованість виду і розміру призначеного судом першої інстанції покарання та відповідні доводи обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Посилаючись на вказану норму закону, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, позитивну характеристику з місця служби, подяку та почесні грамоти по службі, його вік, сімейний стан має на утриманні двох малолітніх дітей, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання та думку потерпілої.

На підставі цього суд зробив висновок про можливе виправлення ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком не погоджується колегія суддів.

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину в повному обсязі, надав суду документи із яких вбачається, що фактично на його утриманні знаходяться вагітна дружина, малолітні діти, батьки пенсіонери та сестра інвалід 3 групи з дитинства.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який характеризується позитивно, відсутності обставин, що обтяжують покарання, та наявності обставин, що пом`якшують покарання: визнання вини та сімейний стан - перебування на утримані вагітної дружини, двох малолітніх дітей, батьків пенсіонерів та сестри інваліда 3 групи з дитинства, є підставами для застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України.

На думку колегії суддів, саме звільнення від відбування покарання з випробуванням є справедливим та достатнім, а тому відповідатиме меті покарання та загальним засадам його призначення.

У зв`язку з цим, вирок суду підлягає зміні, а апеляційна скарга захисника частковому задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 змінити.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання призначеного судом з випробуванням і встановити іспитовий строк терміном на 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_12