Номер провадження: 11-кп/785/334/16
Номер справи місцевого суду: 496/3752/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.04.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання - ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

та захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 03.02.2015 року, яким

ОСОБА_7 , який: народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ровеньки Луганської області, є громадянином України, має вищу освіту, одружений, проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення,

встановив:
Органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 , перебуваючи, на підставі наказу начальника ГУМВС України в Одеській області №301 о/с від 10.07.2013 року, на посаді помічника начальника районного відділу оперативного чергового чергової частини штабу Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУМВС України в Одеській області, вчинив злочин за наступних обставин.

22.04.2014 року до ІТТ Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області у розпорядження старшого слідчого ОСОБА_9 був доставлений ОСОБА_10 , стосовно якого у кримінальному провадженні №0000329 за ч. 2 ст. 121 КК України ухвалою слідчого судді від 07.03.2014 року було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

ОСОБА_10 був поміщений до камери №5, про що було зроблено відповідний запис у книзі обліку осіб, що утримуються в ІТТ.

27.04.2014 року на добове чергування оперативним черговим заступив ОСОБА_7 , помічником оперативного чергового заступив ОСОБА_11 , підмінним постовим ІТТ ОСОБА_12 .

В період часу з 00 год. 17 хв. до 01 год. 48 хв. 28.04.2014 року, під час несення служби постовий ІТТ ОСОБА_12 постійний нагляд за поведінкою осіб, що утримувались у камерах ІТТ не здійснював, оскільки спав, що унеможливило виконання ним своїх службових обов`язків.

З 00 год. 37 хв. помічник оперативного чергового ОСОБА_11 , з дозволу ОСОБА_7 пішов відпочивати, а сам ОСОБА_7 зник з камери відеоспостереження в приміщенні чергової частини.

В період часу з 00 год. 10 хв. до 01 год. 50 хв. 28.04.2014 року ОСОБА_7 неналежно виконував свої обов`язки через несумлінне ставлення до них, перевірку порядку несення служби постовим ІТТ ОСОБА_12 не здійснював.

В період часу з 00 год. 17 хв. до 00 год. 21 хв., 28.04.2014 року, ОСОБА_10 , перебуваючи в камері №5 в зоні дії камер відеоспостереження та доступу до обзору приміщення зазначеної камери, здійснив самогубство шляхом повішення.

В апеляційній скарзі прокурор зазначив, що вирок суду є незаконним і необґрунтованим, оскільки, на його думку, суд першої інстанції дійшов висновків, які суперечать фактичним обставинам справи.

Так, суд безпідставно визнав недопустимим доказом відеозапис з камер відеоспостереження у приміщенні Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області, пославшись на відсутність даних щодо ліцензійності та сертифікації відеокамер, карток пам`яті та технічних засобів зняття інформації.

Суд також безпідставно не визнав дії ОСОБА_7 такими, що свідчать про неналежне виконання ним своїх обов`язків, адже встановлено, що з 00 год. 10 хв. він не контролював ОСОБА_13 та приміщення ІТТ, а спостерігав за територією, що не входило в його функціональні обов`язки.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції допустив однобічність судового розгляду, тому просить скасувати виправдувальний вирок суду першої інстанції і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначити йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк три роки та зі штрафом у розмірі 6800 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення виправданого та його захисника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження суд апеляційної інстанції приходить до висновків про таке.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 404 КПК України,суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Так, ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на наступні обставини:

-орган досудового розслідування не розмежував, що саме, невиконання чи неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, ставиться в вину ОСОБА_7 ;

-відеозаписи з камер відеоспостереження, вилучені під час огляду місця події в Біляївському РВ ГУМВС України в Одеській області, є недопустимими доказами, оскільки суду не надано належних доказів ліцензійності та сертифікації відеокамер, карток пам`яті, та технічних засобів зняття інформації, які використовувались у приміщенні ІТТ (ізолятор тимчасового тримання) та чергової частини Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області;

-вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_12 (постовий ІТТ, під час чергування якого ОСОБА_10 заподіяв собі смерть) не є доказом винуватості ОСОБА_7 , оскільки стосується іншої особи;

-не є доказом винуватості ОСОБА_7 висновок службового розслідування за фактом самогубства заарештованого ОСОБА_10 в камері ІТТ Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області, оскільки цей висновок свідчить лише про наслідки службового розслідування цього факту і не може слугувати підтвердженням наявності у діях ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України;

-постова відомість внутрішнього поста №1 (камери 1-10) з охорони осіб, що утримуються в ІТТ Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області, на переконання суду першої інстанції, також не може бути доказом обвинувачення, а, навпаки, свідчить про відсутність ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України у діях ОСОБА_7 , адже він за час свого чергування перевіряв постового ІТТ о 18 год., 18 год. 56 хв., 19 год. 50 хв., 21 год., 22 год. 20 хв., 23 год. 30 хв. та 00 год. 10 хв.;

-послідовні показання свідка ОСОБА_14 , який підтвердив, що з 00 год. 17 хв. до 01 год. 48 хв. ОСОБА_15 знаходився у черговій частині, на своєму робочому місці та виконував свої службові обов`язки;

На думку суду першої інстанції, зазначені обставини свідчать про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

На думку суду апеляційної інстанції, зазначені висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи і є передчасними з огляду на таке.

Згідно з приписами ч. 1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення та мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд першої інстанції не дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в ст.ст. 373-374 КПК України.

Зокрема, у вироку не наведено конкретних беззаперечних обґрунтувань і мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, тому колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є передчасними, оскільки базуються не на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів, а здебільшого ґрунтуються на показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 .

Так, визнавши недопустимими доказами відеозаписи з камер відеоспостереження в приміщеннях Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області, суд першої інстанції не зазначив у вироку, на підставі якої норми кримінального процесуального закону визнав цей доказ недопустимим і не мотивував, яким чином ліцензійність і сертифікація відеокамер, карток пам`яті, та технічних засобів зняття інформації, які використовувались у приміщенні ІТТ (ізолятору тимчасового тримання) та чергової частини Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області, впливають на допустимість цього доказу.

Відповідно до приписів ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Як видно з матеріалів кримінального провадження (т. 1, а.с. 21-25), відеозаписи з камер відеоспостереження були вилучені 28.04.2014 року під час огляду місця події в Біляївському РВ ГУМВС України в Одеській області і використовувались у приміщенні ІТТ (ізолятору тимчасового тримання) та чергової частини Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області, а про їх огляд слідчим складений відповідний протокол (т. 1, а.с. 193-198), внаслідок чого вони набули статусу речових доказів в контексті ч. 1 ст. 98 КПК України.

До того ж, з листа начальника Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_16 (т. 2, а.с. 75), адресованого суду першої інстанції, випливає, що комплект обладнання для відеоспостереження у приміщеннях відділу внутрішніх справ, був отриманий з ГУМВС України в Одеській області та прийнятий на баланс для використання в режимі внутрішнього користування.

Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

З огляду на приписи наведеної норми закону, суд першої інстанції не навів у виправдувальному вироку відповідні мотиви, за яких він не сприйняв відеозаписи з камер відеоспостереження, адже на них зафіксовані факти, а саме: факт самогубства ОСОБА_10 ; факт неналежного виконання своїх обов`язків постового ОСОБА_12 , який спав на посту, контролювати несення служби яким, було обов`язком ОСОБА_7 ; факт відсутності протягом певного часу за робочим столом у черговій частині ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції послався на ст. 86 КПК України, яка передбачає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Як було зазначено вище, відеозаписи з камер відеоспостереження в Біляївському РВ ГУМВС України в Одеській області були вилучені 28.04.2014 року під час огляду місця події, тобто в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, тому колегія суддів вважає, що цей висновок суду першої інстанції є передчасним, а також таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції також не визнав доказом винуватості ОСОБА_7 , висновок службового розслідування за фактом самогубства заарештованого ОСОБА_10 в камері ІТТ Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області, пославшись на те, що цей висновок свідчить лише про наслідки службового розслідування цього факту і не може слугувати підтвердженням наявності у діях ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Разом з тим, цей висновок суду першої інстанції також є передчасним і суперечить фактичним обставинам справи, оскільки у висновку службового розслідування констатовані факти: неналежного виконання функціональних обов`язків; грубого порушення п.п. 2.8, 2.10.1, 2.10.2, 2.10.5, 2.10.6 Інструкції про роботу ізоляторів тимчасового тримання ОВС України, затвердженої наказом МВС України від 20.01.2005 року №60-дск зі змінами; ст. 10 Закону України «Про міліцію»; ст. 7 та 8 Дисциплінарного статуту ОВС України ОСОБА_7 , за що він був попереджений про неповну службову відповідність.

Пославшись на постову відомість внутрішнього поста №1 (камери 1-10) з охорони осіб, що утримуються в ІТТ Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області, як на доказ невинуватості ОСОБА_7 , адже він за час свого чергування перевіряв постового ІТТ о 18 год., 18 год. 56 хв., 19 год. 50 хв., 21 год., 22 год. 20 хв., 23 год. 30 хв. та 00 год. 10 хв., суд першої інстанції не надав об`єктивної правової оцінки тій обставині, що у разі знаходження ОСОБА_7 за своїм робочим місцем і спостеріганням за відеозображенням на моніторі, він мав би реальну можливість запобігти самогубству ОСОБА_10 .

Відповідно до приписів п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Положення ч. 2 ст. 411 КПК України регламентують, що вирок підлягає скасуванню чи зміні із зазначених в частині першій підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Враховуючи невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог статей 409, 411 КПК України, виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 не можна вважати законним і обґрунтованим, та слід визнати таким, що підлягає скасуванню.

Разом з цим, за результатами перегляду вироку суду першої інстанції, апеляційний суд позбавлений можливості прийняти рішення передбачене положеннями п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, як про це просить в апеляційній скарзі прокурор, оскільки під час апеляційного перегляду вироку встановлені істотні порушення вимог КПК України.

Ці порушення унеможливлювали прийняття судом першої інстанції законного та обґрунтованого рішення за результатами розгляду обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 та не дають можливості апеляційному суду прийняти рішення за цим обвинувальним актом в порядку п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно припису ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні, а у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути прокурору обвинувальний акт.

Згідно з приписом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) формулювання обвинувачення.

В обвинувальному акті стосовно ОСОБА_7 викладені лише анкетні данні обвинуваченого, фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювався останній на стадії досудового розслідування та правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України (т. 2, а.с. 2-4).
Разом з цим, зазначені відомості, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, а, з урахуванням того, що у цьому процесуальному рішенні (обвинувальному акті) відсутнє слово «обвинувачується», то ОСОБА_7 , фактично має статус підозрюваного.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті у кримінальному провадженні відсутнє формулювання обвинувачення, в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 , за передбаченою законом процедурою, висунуте не було, оскільки воно, всупереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не міститься в обвинувальному акті.

Аналіз наведених норм КПК України вказує на те, що обвинувальний акт передається до суду і за допомогою саме цього документу ініціюється процес судового кримінального провадження стосовно певної особи, він дійсно виступає як акт обвинувального характеру, що має визначені законом процесуальні наслідки.

Відповідно до приписів п. 13 ч. 1 ст. 3, ч. 4 ст. 110, ч. 1 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт - це процесуальний акт - документ, у якому формулюється твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, який після його складання слідчим затверджується прокурором.

Суд першої інстанції зазначеним недолікам обвинувального акту об`єктивної правової оцінки не дав і, за відсутності пред`явленого у встановленому законом порядку, обвинувачення ОСОБА_7 , розглянув фактично не висунуте обвинувачення та ухвалив щодо нього вирок, що є неприпустимим.

При цьому, вирішуючи питання щодо скасування виправдувального вироку з наведених підстав, апеляційний суд вважає, що в даному конкретному випадку, положення ч. 3 ст. 409 КПК України не можуть бути враховані, оскільки вирок підлягає скасуванню не з підстав порушення права ОСОБА_7 на захист, а з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та наявності грубих порушень вимог КПК України, щодо процедури кримінального провадження.
За обвинувальним актом, який міститься в матеріалах кримінального провадження ОСОБА_7 фактично, у визначеному законом порядку, не набув статусу обвинуваченого, а тому його права, як обвинуваченого не могли бути порушені.
Разом з тим, з урахуванням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, були відсутні правові підстави для проведення судового розгляду стосовно ОСОБА_7 , якому не було висунуте обвинувачення, а відповідно й не було підстав для його виправдання за обвинуваченням, яке не було висунуто.

Відсутність обвинувачення суперечить принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 КПК України та практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Окрім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

З огляду на вищезазначене, а також на приписи ст.ст. 7 та 9 КПК України, з урахуванням встановленого ігнорування судом першої інстанції положень ст. 291 КПК України, щодо відповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає, що судове провадження в суді першої інстанції було здійснено з істотними порушеннями вимог КПК України, які, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 412, 415 КПК України, визнаються колегією суддів суттєвими.

Частиною першою ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до приписів п. 2, 3 ч. 1 ст. 409 та ч. 1 ст. 412 КПК України, наведені вище обставини унеможливлювали прийняття будь-якого судового рішення судом першої інстанції та унеможливлюють прийняття рішення за результатами розгляду апеляційної скарги прокурора судом апеляційної інстанції, тому єдиним можливим рішенням, у даному випадку, є скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог ст. 314 КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені при апеляційному розгляді та зазначені в ухвалі суду факти порушення вимог КПК України, провести підготовче провадження у відповідності до вимог глави 27 розділу IV КПК України та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати вимогам закону, та забезпечить неухильне виконання положень ст.ст. 2, 7 КПК України.

З метою виконання положень ч. 4 ст. 291 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне повернути надані прокурором та долучені судом першої інстанції до матеріалів кримінального провадження матеріали досудового розслідування, для надання стороні обвинувачення можливості у передбачений законом спосіб подавати докази.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 411, ч. 1 ст. 412, ст.ст. 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , - задовольнити частково.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 03.02.2015 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, зі стадії підготовчого судового засідання, в іншому складі суду.

Матеріали досудового розслідування, які долучені до матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_7 (т.1, а.с. 1-303) повернути прокурору Одеської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4