ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2987кМ16 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №5-2987км16 за касаційною скаргою з доповненнями захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2015 року та на вирок Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2015 року

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що, у силу ст. 89 КК України, судимості не має,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Рівненського міського суду від 05 листопада 2014 року та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , щодо якого судові рішення не оскаржуються.
Вироком вирішено питання про речові докази та солідарне відшкодування ОСОБА_8 і ОСОБА_6 процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, після вчинення 23 квітня 2014 року злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за який його засуджено вироком Рівненського міського суду від 05 листопада 2014 року, вчинив новий аналогічний злочин за наступних обставин.
13 жовтня 2014 року, близько 13 години, на території гідропарку, розташованого по вулиці Степана Бандери у місті Рівному, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, повторно відкрито викрали у малолітнього ОСОБА_9 мобільний телефон марки «Нокіа 5800» з навушниками, завдавши матеріальної шкоди на суму 430 гривень.
Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року вирок Рівненського міського суду від 10 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 , у частині призначення покарання, скасовано та призначено цьому засудженому за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців; вирок Рівненського міського суду від 05 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 визначено до самостійного виконання. Змінено встановлений судом першої інстанції порядок розподілу між засудженими процесуальних витрат із солідарного на дольовий. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі з доповненнями захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і суворість призначеного покарання, просить змінити судові рішення: виключити з обвинувачення ОСОБА_6 кваліфікуючі ознаки злочину вчинення його за попередньою змовою групою осіб та із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого; просить призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.
В обґрунтування своїх вимог захисник веде мову про недоведеність наявності у діях ОСОБА_6 названих кваліфікуючих ознак грабежу. При цьому автор скарги ставить під сумнів допустимість як доказів покладених в основу вироку місцевого суду результатів процесуальних дій із ОСОБА_8 під час досудового розслідування, оскільки перед проведенням слідчих дій не перевірявся стан його фізичного і психічного здоров`я. З посиланням на дані про перебування ОСОБА_6 у 2005 році на стаціонарному лікуванні з приводу патохарактерологічного формування особистості, захисник звертає увагу на невирішення органами досудового розслідування і судом питань про його осудність та обов`язкову участь у процесуальних діях захисника.
Як на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону автор скарги вказує і на недотримання апеляційним судом встановленого ст. 398 КПК України строку при постановленні ухвали про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора, непідтвердження належними доказами вручення копії такої ухвали ОСОБА_6 і ненадання цьому засудженому достатнього часу для подання заперечень на апеляційну скаргу.
Захисник стверджує, що при призначенні ОСОБА_6 покарання апеляційний суд не взяв до уваги, що засуджений є людиною молодого віку, вчиненим злочином шкоди здоров`ю людині не заподіяно, а матеріальні збитки відшкодовано, у зв`язку з чим потерпілий і його законний представник не мають до ОСОБА_6 жодних претензій.
Автор скарги зазначає, що всупереч вимогам ст. ст. 197, 206, 209 КПК України, апеляційний суд не зарахував у строк призначеного ОСОБА_6 покарання час його затримання і доставлення до суду для обрання запобіжного заходу.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка, з наведенням відповідних доводів, просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно, у касаційній скарзі з доповненнями не заперечуються.
При перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за ознаками вчинення грабежу за попередньою змовою групою осіб із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, не встановлено.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, вказані висновки судів ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження предметом перевірки судів нижчих рівнів були доводи ОСОБА_6 щодо своєї непричетності до застосування до потерпілого насильства і відсутність попередньої домовленості з ОСОБА_8 про вчинення грабежу, які визнані непереконливими.
Мотивуючи свої висновки щодо кримінально-правової оцінки дій ОСОБА_6 , суд першої інстанції послався на показання у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_8 , представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 , дані досліджених судом протоколів пред`явлення потерпілому для впізнання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , з яких убачалося, що під час вчинення злочину ОСОБА_8 тримав ОСОБА_9 за шию, а ОСОБА_6 забрав у нього мобільний телефон і навушники (т. 1, а. к. п. 21-25).
У ході проведеного за участю ОСОБА_8 слідчого експерименту, протокол якого досліджено у судовому засіданні, цей обвинувачений підтвердив прийняття спільного з ОСОБА_11 рішення про заволодіння майном потерпілого до початку злочинних дій (т. 1. а. к. п. 80-83).
На підставі зазначених та інших доказів, зміст яких докладно наведений у вироку, судом встановлено спільний та узгоджений характер дій ОСОБА_6 і ОСОБА_8 у процесі вчинення грабежу відповідно до раніше досягнутої домовленості. При цьому кожен із них, виконуючи свою роль, здійснював частину обсягу дій для реалізації спільного умислу на відкрите викрадення майна ОСОБА_9 . Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованих висновків про вчинення ОСОБА_6 і ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за попередньою змовою групою осіб.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, застосування щодо потерпілого насильства, як спосіб заволодіння його майном, здійснювалося засудженими у межах взаємної згоди та охоплювалося спільним умислом. За наведених обставин безпосереднє вчинення насильницьких дій лише ОСОБА_8 не звільняє від відповідальності за них ОСОБА_6 , а дії обох засуджених правильно кваліфіковані судом за ознакою застосування насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого.
Посилання захисника, як на підставу для зміни судових рішень, на непідтвердження застосування такого насильства судово-медичними даними не ґрунтуються на вимогах закону про кримінальну відповідальність.
Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.
Таким чином, наслідки зазначених дій у виді заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень для кваліфікації дій винної особи за ст.186 КК України не є обов`язковими.
Не можуть вважатися обґрунтованими і посилання захисника про недопустимість доказів, одержаних у результаті процесуальних дій із ОСОБА_8 під час досудового розслідування, виходячи з його фізичного і психічного здоров`я..
Жодних об`єктивних даних про наявність у ОСОБА_8 на час досудового розслідування фізичних або психічних вад, які б обмежували його у здатності брати участь у слідчих діях із самостійним здійсненням свого захисту та, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України, вимагали обов`язкової участі захисника, з матеріалів кримінального провадження не вбачається.
Більш того, відповідно до висновку № 93/15 від 27 лютого 2015 року за результатами проведеної в ході судового розгляду судово-психіатричної експертизи, під час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, та в зазначений період, як і на час експертного дослідження, будь-якими психіатричними захворюваннями не страждав (т. 2, а. к. п. 118-122).
Враховуючи викладене, результати процесуальних дій за участю ОСОБА_8 під час досудового розслідування обґрунтовано покладено судом в основу вироку як допустимі докази.
Доводи касаційної скарги щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону у зв`язку з невирішенням експертним шляхом питання про осудність ОСОБА_6 є безпідставними.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 242 КПК України підставою для обов`язкового призначення експертизи з метою визначення психічного стану підозрюваного є наявність відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності.
Як передбачено ч. 1 ст. 509 КПК України, слідчий, прокурор зобов`язані залучити експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному чи обмежено осудному стані, або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними.
Такими обставинами, зокрема, є: наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності або психічного захворювання; поведінка особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння або після нього була або є неадекватною (затьмарення свідомості, порушення мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті тощо).
Встановлення на час досудового розслідування чи судового провадження зазначених обставин щодо ОСОБА_6 з матеріалів справи не вбачається. У ході судового розгляду сторонами кримінального провадження, у тому числі стороною захисту, осудність ОСОБА_6 жодного разу під сумнів не ставилася, доказів наявності у нього будь-яких розладів психічної діяльності суду не надавалося і клопотань про призначення судово-психіатричної експертизи для визначення його психічного стану не заявлялося.
За наведених обставин підстав, передбачених ст. ст. 242, 332, 509 КПК України, для призначення психолого-психіатричної чи психіатричної експертизи ОСОБА_6 суд не мав, а ухвалення вироку без її проведення вимогам кримінального процесуального закону не суперечить.
Крім цього, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачуваний ОСОБА_6 і його захисник вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржували, а у судовому засіданні апеляційного суду висловлювали позицію про залишення його без зміни як законного і обґрунтованого.
Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційної скарги захисника засудженого ОСОБА_6 вважає обґрунтованими висновки суду про його винуватість у повторному відкритому викраденні чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, і правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України.
Вирішення судом апеляційної інстанції питання про призначення ОСОБА_11 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
При цьому суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, особу ОСОБА_11 , який негативних характеристик не має, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, та обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття і відшкодування завданої шкоди (т. 1, а. к. п. 116-118, т. 2, а. к. п. 20).
Таким чином, апеляційний суд урахував, у тому числі, обставини, на які захисник посилається у касаційній скарзі, і призначив ОСОБА_11 покарання, за строком наближене до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Покарання, призначене ОСОБА_11 судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.
Враховуючи вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої особи, з використанням своєї явної фізичної переваги, неодноразове притягнення ОСОБА_11 до кримінальної відповідальності за корисливі злочини та скоєння нового грабежу через нетривалий час після вчинення попереднього аналогічного злочину, підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_11 покарання чи звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України колегія суддів не знаходить (т. 1, а. к. п. 109-111, 121, т. 2, а. к. п. 54).
Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи касаційної скарги з доповненнями про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції.
Постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження за межами встановленого ст. 398 КПК України строку не є підставою для зміни або скасування у касаційному порядку судового рішення, прийнятого по суті апеляційних вимог.
Як убачається з матеріалів справи, копії поданих апеляційних скарг та ухвали про відкриття апеляційного провадження від 03 червня 2015 року того ж дня було направлено всім учасникам процесу, у тому числі обвинуваченому ОСОБА_11 та його захиснику (т. 2, а. к. п. 161-162). Своєчасність одержання таких документів ОСОБА_11 у судовому засіданні апеляційного суду не заперечував.
Доводи захисника про недостатність часу для подання ОСОБА_11 заперечень на апеляційну скаргу прокурора до прийняття апеляційним судом рішення про призначення справи до розгляду є непереконливими, оскільки обвинувачений не був позбавлений можливості подати такі заперечення до проведення самого апеляційного розгляду 18 червня 2015 року.
Крім цього, відповідно до журналу судового засідання і технічного запису процесу, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_11 і його захисник висловлювали свої заперечення на апеляційну скаргу державного обвинувача, наводили доводи в обґрунтування своїх позицій, виступали у судових дебатах, а ОСОБА_11 також реалізував своє право звертатися до суду з останнім словом (т. 2, а. к. п. 168).
Таким чином, під час апеляційного розгляду у повній мірі реалізовано передбачені у ст. ст. 20, 22 КПК України засади змагальності сторін і право обвинуваченого ОСОБА_11 на захист.
Не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону і доводи касаційної скарги з доповненнями про безпідставне незарахування апеляційним судом у строк призначеного ОСОБА_11 покарання часу його затримання і доставлення до суду для обрання запобіжного заходу. Згідно з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_11 у порядку ст. ст. 190, 191, 207, 208 КПК України не затримувався, а щодо нього протягом усього часу досудового розслідування та судового розгляду було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту (т. 1, а. к. п. 74-75, т. 2, а. к. п. 26, 58, 85
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, закон про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга з доповненнями має бути залишена без задоволення, а судові рішення без зміни.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу з доповненнями захисника засудженого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2015 року та вирок Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ

5-2987кМ16 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №5-2987км16 за касаційною скаргою з доповненнями захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2015 року та на вирок Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .
Керуючись ст. ст. 376, 433, 434, 436 КПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу з доповненнями захисника засудженого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2015 року та вирок Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено учасникам судового провадження 10 червня 2016 року о 9-й годині.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3