Ухвала іменем україни 07 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора засудженого захисникаОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009765

від 12 вересня 2014 року, за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 липня

2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше засудженого за вироком Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого на підставі постанови Бориспільського міського суду Київської області від 31 січня 2013 року від відбування покарання умовно-достроково на строк

11 місяців 8 днів.

За вказаним вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю, що ним вчинено зазначене кримінальне правопорушення.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення у зв`язку з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, стверджуючи, що суди порушили вимоги ст. 370 КПК України, виправдавши ОСОБА_6 , оскільки його винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні доведена обсягом доказів, які, за твердженням сторони обвинувачення, є належними та допустимими.
Згідно з вироком суду органами досудового розслідування

ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за таких обставин.
11 вересня 2014 року приблизно о 21.00 годині на території парку «Дубки», розташованого на вул. Стеценка, 1 у м. Києві, ОСОБА_6 знайшов ключі і пульт сигналізації від автомобіля «Hyundai Santafe», після чого у нього виник злочинний умисел на незаконне заволодіння цього транспортного засобу.
12 вересня 2014 року приблизно о 05.00 год. ОСОБА_6 , розшукав на території мікрорайону «Сирець» (біля будинку № 25 на вул. Котовського у м. Києві) автомобіль, ключі від якого він знайшов перед цим. Оскільки ОСОБА_6 не мав навичок водіння автомобіля, він зателефонував невстановленій слідством особі на ім`я ОСОБА_9 та повідомив йому про те, що йому необхідно перегнати автомобіль. Зустрівшись із цією особою, впевнившись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 вказав ОСОБА_9 напрямок руху автомобіля та поїхав із місця вчинення злочину, таким чином, незаконно заволодів зазначеним транспортним засобом, завдавши потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 650 000 грн.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка не підтримала касаційну скаргу і просила залишити її без задоволення, засудженого та його захисника, які просили залишити оскаржувані судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, а неповнота досудового розслідування чи судового розгляду, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
За змістом ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, то відповідно до п. 2 ч. 1 цієї ж норми закону ухвалюється виправдувальний вирок.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та мотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.
При цьому положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як вбачається з матеріалів провадження, рішення про необхідність виправдання ОСОБА_6 суд прийняв у зв`язку з встановленням недоведеності того, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачувався органами досудового слідства. Це стало наслідком того, що деякі прямі докази, які мали ключове значення в доказовій базі обвинувачення ОСОБА_6 , суд визнав недопустимими через допущені порушення процесуального закону та прав ОСОБА_11 в ході здобуття таких доказів.
До таких доказів у тому числі належать протокол проведення слідчого експерименту та відеозапис цієї слідчої дії, на законності й допустимості яких наполягає прокурор у своїй касаційній скарзі.
Однак така позиція прокурора є необґрунтованою і безпідставною, а також спростовується аналізом даних, наявних у матеріалах провадження, та норм процесуального закону.
Положеннями ст. 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
При цьому ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», проголошує одну з основоположних цінностей демократичного суспільства і, по суті, беззастережно забороняє катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання.
Як випливає з практики Європейського суду з прав людини, в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень у порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити в світлі загального обов`язку держави згідно зі ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.
Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду з прав людини відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються при розгляді справ як джерело права.
Матеріали кримінального провадження свідчать, що в ході судового розгляду було констатовано факт незаконного утримання ОСОБА_6 в приміщенні Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві (вул. О. Теліги, 43а у м. Києві) без роз`яснення йому та забезпечення права на захист

13 вересня 2014 року у період із 04.30 год. до 16.35 год., оскільки останнього фактично було затримано о 04.30 год., а передбачений законом протокол про його затримання в порядку ст. 208 КПК України з роз`ясненням затриманій особі її прав було складено лише о 16.35 год. того ж дня.
У період такого незаконного утримання ОСОБА_6 за його участю було проведено ряд слідчих дій, а саме: у період із

12.00 год. до 13.00 год. у нього було відібрано пояснення, пізніше його вивезли з приміщення відділку міліції для встановлення місцезнаходження особи на ім`я ОСОБА_9 , а потім було проведено огляд квартири затриманого з метою виявлення викрадених речей. Дані, які були отримані в ході проведення цих слідчих дій, стали у подальшому стали підставою для проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 .
При цьому прокурором у касаційній скарзі не заперечуються згадані факти незаконного утримання та проведення у цей період окремих процесуальних дій.
Необхідно також відмітити, що судом було встановлено те, що у період незаконного утримання у ОСОБА_6 виникли тілесні ушкодження на обличчі. До того ж, за твердженням самого ОСОБА_6 тілесні ушкодження він отримав у приміщенні відділку міліції після його затримання.
Сам виправданий та його захисник зверталися до прокуратури із заявами щодо побиття ОСОБА_6 співробітниками міліції у результаті чого він обмовив себе у викраденні транспортного засобу, однак за цими заявами ефективної перевірки проведено не було.
Незважаючи на заперечення стороною обвинувачення щодо правдивості та обґрунтованості таких заяв, у ході судового розгляду кримінального провадження вони належним чином спростовані не були.
Так, за свідченнями осіб, які безпосередньо затримали

ОСОБА_6 о 04.30 год. 13 вересня 2014 року (оперативно-розшукова група в складі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ), під час затримання цієї особи очевидних тілесних ушкоджень у неї не було, а фізичне насильство, яке б могло спричинити такі ушкодження, вони не застосовували. Однак уже під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_6 цього ж дня у останнього на обличчі в області лівого ока була гематома. При цьому на запитання слідчого у присутності прокурора виправданий повідомив, що отримав зазначені тілесні ушкодження після свого затримання в приміщенні Шевченківського РУ ГУ МВС України у

м. Києві, однак жодних даних щодо відповідної реакції представників правоохоронних органів на таке повідомлення щодо порушення прав затриманого та факту проведення відповідної перевірки матеріали справи не місять.
Таким чином, з огляду на наведені обставини, встановлені судом першої інстанції, які не заперечуються стороною обвинувачення, з урахуванням положень ст. 62 Конституції України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про недопустимість доказів, здобутих у період незаконного утримання особи, і відповідно, слідчого експерименту, який був проведений на підставі інформації, отриманої із таких доказів, оскільки вони отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України, законами України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
До того ж судом обґрунтовано було встановлено факт порушення ст. 3 Конвенції унаслідок отримання доказів у результаті катування, жорстокого, нелюдського, такого, що принижує гідність особи, поводження та погрози застосування такого поводження.
При цьому оцінка тверджень прокурора про те, що в ході судового розгляду достовірно не було встановлено такого факту, згідно зі ст. 433 КПК України до компетенції касаційного суду не належить.
Крім того, посилання особи, яка подала касаційну скаргу, на незаконність неприйняття у якості доказу копії висновку службової перевірки за зверненням ОСОБА_15 (матері виправданого) щодо неправомірних дій стосовно її сина ОСОБА_6 , та копії пояснення

ОСОБА_6 від 13 вересня 2014 року, відібраного фельдшером Ізолятора тимчасового тримання, також є безпідставними та суперечать положенням процесуального закону.
Як вбачається з копії оскаржуваного вироку, наведені докази сторони обвинувачення суд не взяв до уваги, встановивши, що вони не відкривалися сторонам кримінального провадження, як цього вимагає ст. 290 КПК України.
Зазначене положення процесуального закону встановлює обов`язок прокурора або слідчого за дорученням останнього надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в їхньому розпорядженні, у тому числі і будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості чи меншого ступеня винуватості обвинуваченого або сприяти пом`якшенню покарання.
При цьому зазначено норма закону не встановлює обмежень, що такі матеріали мають стосуватися виключно доведеності винуватості особи, що, за твердженням прокурора, і стало причиною невідкриття таких матеріалів стороні захисту.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги докази, які не були відкриті в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України.
Таким чином, відкинувши недопустимі докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у незаконному заволодінні транспортним засобом, встановивши відсутність доказів, які б підтверджували причетність цієї особи до вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, суд першої інстанції ухвалив законний та обґрунтований виправдувальний вирок.
До того ж аналогічні доводи щодо незаконності вироку суду першої інстанції були наведені в апеляційній скарзі прокурора. Ці доводи детально перевірялися судом апеляційної інстанції і були визнані безпідставними, що належним чином з урахуванням вимог ст. 419 КПК України обґрунтовано в ухвалі апеляційного суду.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня

2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 _______________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3