Провадження № 1-кс/344/4410/16
У Х В А Л А
08 листопада 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

скаржника ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

слідчого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 про визнання бездіяльності незаконної, зобов`язання вчинити дії щодо внесення повідомлення в ЄРДР, -

ВСТАНОВИВ:

в скарзі вказано, що 21/10/2016 р. на скаржника та його дружину вчинено напад, що складався із двох послідовних епізодів, перший з яких полягав у заподіянні тілесного ушкодження скаржнику, а другий, у вимагательстві і замаху на життя. В 16.00 год. 21/10/2016 р. скаржник подав усну заяву до відділу поліції про заподіяння тілесних ушкоджень. 25/10/2016 р. скаржник подав додаткову заяву, яку просив зареєструвати окремо із кваліфікацією за ст.ст. 121, 127, 189 КК України та в наступному об`єднати зі своєю первісною заявою. Оскільки органом досудового розслідування не вжито жодних дій щодо вирішення заяви скаржника тому він просив суд про визнання бездіяльності начальника Івано-Франківського міського відділу Національної поліції України Головного управління НПУ в Івано-Франківській області ОСОБА_6 щодо прийняття, реєстрації, належного розгляду, об`єднання із можливо існуючим провадженням та своєчасного направлення вичерпної відповіді адресованої йому додаткової заяви скаржника від 22/10/2016 р. про скоєння замаху, який містить ознаки злочинів, передбачених ст.ст. 121, 127, 189 КК України. Також скаржник просив суд про зобов`язання зазначеної посадової особи вчинити дії, передбачені в ст.ст. 214, 217 КПК України щодо прийому, внесення відомостей в ЄРДР, належного розгляду та виконання слідчих дій, об`єднання з можливо існуючим іншим кримінальним провадженням за ст. ст. 121, 127, 189 КК України.

В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу з підстав, що в ній зазначені та надав перед судом пояснення про те, що свою заяву від 22/10/2016 р. він розглядає не як повторну, а як нову заяву про вчинення злочину, заяви скаржника від 21/10/2016 р. та, від 22/10/2016 р. подані ним за різними епізодами, усі вказані скаржником дії невідомої особи поглинаються диспозицією ст. 189 КК України, а тому їх слід було так і кваліфікувати, а потім вирішувати що з цим робити, скаржник не міг з`ясувати чи його заяву внесено в ЄРДР і не повинен цього робити.

В судовому засіданні слідчий заперечив скаргу з тих підстав, що скаржник оскаржив бездіяльність органу досудового слідства, не переконавшись така бездіяльність існує щодо не внесення його заяви в ЄРДР, заяву скаржника внесено в ЄРДР і за нею здійснюється досудове слідство, було витребувано довідку із медичного закладу, який здійснив огляд скаржника щодо встановлення тілесних ушкоджень, встановлені у скаржника тілесні ушкодження та повідомлені ним обставини нападу не надають правових підстав для кваліфікації діянь за бажаними скаржником статтями КК України, заява скаржника від 22/10/2016 р. містить пояснення скаржника про бажану ним кваліфікацію злочину, для з`ясування фактичних обставин нападу на скаржника, а також для вирішення питання про наступні кваліфікації чи перекваліфікації спірних діянь, органу досудового слідства передбачено провести слідчі дії.

В судовому засіданні прокурор заперечив скаргу з тих підстав, що повідомлення скаржника за його заявою про вчинення на нього нападу внесено в ЄРДР за ст. 125 КК України диспозиції якої відповідає повідомлення скаржника, правових підстав для перекваліфікації діянь за бажаною скаржником кваліфікацією немає, заява скаржника із поясненнями від 22/10/2016 р. долучена до матеріалів за його заявою від 21/10/2016 р., встановлення обставин із заяв належить здійснити слідчими діями.

Судом встановлено наступні обставини.

22/10/2016 р. скаржник подав органу досудового слідства заяву, в якій вказав, що 21/10/2016 р. подав заяву про внесення в ЄРДР повідомлення про напад на себе і не повідомив органу досудового розслідування повну інформацію, а в даній заяві повідомляє про додаткові обставини, які полягають в тому, що тілесні ушкодження скаржнику також було завдано і біля автомобіля особи, на яку вказує, що вона вчинила злочин та на протилежній частині дороги від місця стоянки автомобіля.

За умов надання додаткових пояснень скаржник просив кваліфікувати дії особи, на яку він вказує, що вона вчинила злочин за бажаною скаржником кваліфікацією.

Відповідно до витягу з ЄРДР 22/10/2016 р. зареєстровано повідомлення за зверненням скаржника про заподіяння йому тілесних ушкоджень по АДРЕСА_1 . біля 10.20 години, за попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України

В ст. 303 КПК України вказано, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до п. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Відповідно до п. 5 ст. 214 КПК України попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність зазначається особою, яка вносить повідомлення в ЄРДР.
Відповідно до п. 2 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п. 1 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Отже висновки органу досудового розслідування здійснюються ним на підставі слідчих дій, за опосередкуванням яких встановлюються обставини, що покладено в основу зазначеної скарги.

При цьому відповідно до п. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року Суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97). Таким чином, скаржнику не гарантовано право на порушення кримінального переслідування проти конкретних осіб за бажаною кваліфікацією. Право на зазначення кваліфікації в ЄРДР та обвинувальному акті належить визначеним законом посадовим особам досудового слідства.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 8 КПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Відповідно до п. 52 рішення від 26/07/2011 р. Європейського суду з прав людини в справі «Георгел и Георгета Стоіческу (Georgel and Georgeta Stoicescu) проти Румунії» (скарга № 9718/03) якщо не встановлено безпосереднього заподіяння тілесного ушкодження, то позитивне зобов`язання держави щодо «ефективності судової системи» не вимагає порушення кримінальної справи, достатнім є дисциплінарний, цивільний чи адміністративний спосіб правового захисту потерпілому (наприклад, постанова Великої Палати Європейського суду з прав людини в справі «Во проти Франції» (Vo v. France), скарга № 53924/00, § 90, ECHR 2004-VIII, і постанова Великої Палати в справі «Мастроматтео проти Італії" (Mastromatteo v. Italy), скарга № 37703/97, §§ 90 и 94-95, ECHR 2002-VIII).

Отже зобов`янням органу досудового слідства є внесення до ЄРДР повідомлень про заподіяння тілесних ушкоджень.

До компетенції даного суду належить з`ясування чи діяв орган досудового слідства при реалізації своїх повноважень свавільно.

Так слідчий в судовому засіданні повідомив суд та надав витяг із ЄРДР про внесення 22/10/2016 р. в реєстр повідомлення скаржника про заподіяння йому тілесних ушкоджень.

Крім цього до компетенції слідчого судді не належить встановлення в діях осіб складу злочину, обґрунтованості кваліфікації злочину, процесуальним законом не передбачено для слідчого судді зобов`язувати орган досудового слідства зазначати попередню кваліфікацію, здійснювати перекваліфікацію діянь осіб прямо чи опосередковано. Відповідно до змісту кримінально-процесуального закону зазначена компетенція належить суду, який розглядає кримінально-правове обвинувачення за обвинувальним актом.

У свою чергу відповідно до п. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію.

Отже кримінально-процесуальним законом однозначно встановлено способи захисту прав на досудовому слідстві та не гарантовано скаржнику право на визнання бездіяльності органу досудового слідства незаконним, що у свою чергу є способом захисту прав при вирішені публічно-правових спорів.

Так само в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічне положення вказано і в справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заява № 29458/04 та N 29465/04).

Таким чином судом встановлено, що скарга позбавлена правових підстав, спрямована на вплив на слідчого і прокурора в кримінальному провадженні, яке перебуває в їх провадженні.

Відповідно до зазначеного суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги відмовити.

Відповідно до ст.ст. 307, 309 КПК України дана ухвала не може бути оскаржена.

Головуючий суддя ОСОБА_1