Провадження № 1-кп/317/291/2016
Справа № 317/2550/14-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2016 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області
у складі головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участі:
прокурора ОСОБА_3
потерпілого ОСОБА_4

представника потерпілого ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000570 від 01.04.2014 р., відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.08.2016 року скасовано вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 20.05.2016 року в частині визнання ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку із недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, а також в частині вирішення долі речових доказів та призначено новий розгляд провадження у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 12 вересня 2016 року у вказаному провадженні призначене підготовче судове засідання.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні просила постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що кримінальне провадження підсудне Запорізькому районному суду Запорізької області, дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту немає. Послалась на те, що відсутність часу вчинення кримінального правопорушення є технічною помилкою, яка може бути усунута під час судового розгляду. Інших недоліків обвинувальний акт не містить.

Потерпілий ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 , також висловили думку про можливість призначення провадження до судового розгляду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , заперечував проти призначення судового розгляду, просив повернути обвинувальний акт прокурору. Свою позицію мотивував тим, що обвинувачення є неконкретним, не встановлено місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення. Послався на те, що слід врахувати вказівки апеляційного суду, який скасовуючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_6 звернув увагу на вказані недоліки обвинувального акту.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав позицію свого захисника, просив повернути обвинувальний акт прокурору.

Вислухавши учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт, суд приходить до висновку, що він підлягає поверненню прокурору з таких підстав.

Частиною 4 статті 110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

В останній редакції обвинувального акту, яка датована 17.12.2015 р., зазначено:

«… не зупиняючись на скоєному приблизно через годину ОСОБА_6 , використавши запрошення ОСОБА_8 як привід, повертаючись до місця мешкання останньої за адресою: АДРЕСА_1 для подальшого з`ясування обставин зникнення телефону ОСОБА_9 , на ґрунтовій дорозі, яка веде до кладовища у селі Степному Запорізького району Запорізької області, зустрів ОСОБА_10 , вважаючи, що ніхто інший крім останнього не міг вчинити крадіжку мобільного телефону ОСОБА_9 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, не передбачаючи того, що від цього може наступити смерть потерпілого, хоча повинен був і міг передбачити такі наслідки, наніс ОСОБА_10 удар в область черевної порожнини, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження …, які перебувають у причинному зв`язку із настанням смерті».

Зазначене обвинувачення є неконкретним та таким, що позбавляє внаслідок його розгляду прийняти будь-яке законне і обґрунтоване рішення. Воно містить нез`ясовані обставини, які мають суттєве значення для ухвалення вироку, а саме час, конкретне місце та спосіб вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Аналогічні висновки зроблені колегією Апеляційного суду Запорізької області в ухвалі від 16.08.2016 року, якою скасовано вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 20.05.2016 року в частині визнання ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку із недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Згідно положень п. «а» ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 р. зазначив, що у тексті п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82). Крім того, Суд констатував, що положення п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

У рішенні від 25.07.2000 р. у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Суд констатує, що обвинувальний акт в останній редакції від 17.12.2015 р. суперечить вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в ньому відсутні час, конкретне місце та спосіб вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, тобто воно є неконкретним.

Це унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право обвинуваченого на захист та справедливий судовий розгляд.

З огляду на те, що самостійно виправити цей недолік обвинувального акту суд, у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, позбавлений можливості, а зміна обвинувачення в судовому засіданні у відповідності до вимог ч. 2 ст. 337 КПК України є правом прокурора, а не обов`язком, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Керуючись ст. 315 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000570 від 01.04.2014 р. відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1