Справа № 183/6491/15
№ 1-кп/183/173/16
В И Р О К
іменем України
31 березня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олександрівка Покровського району Дніпропетровської області, громадянина України, працюючого охоронником в Покровському дитячому дошкільному закладі «Орлятко», освіта середня повна, розлученого, що має на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 407, ч.4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
29 серпня 2014 року, на підставі Указу Президента України № 607 від 21.07.2014 року, ОСОБА_4 призваний за мобілізацією до Збройних Сил України. Того ж дня наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу військової частини та призначений на посаду водія військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_3 .

Молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службових обов`язків.

16 лютого 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині п/п НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини п/п НОМЕР_1 без поважних причин тривалістю понад один місяць, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини п/п НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

4 травня 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини п/п НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.

В подальшому, 16 червня 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині п/п НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини п/п НОМЕР_1 без поважних причин, в умовах особливого періоду, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини п/п НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

23 вересня 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ч.3,4 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі та надав показання про те, що він проходив службу спочатку у добровольчому батальйоні, а в серпні 2014 року був зарахований до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 , призначений на посаду водія. Під час проходження служби неодноразово приймав участь у зоні бойових дій на території Донецької та Луганської областей. В черговий раз, після повернення в лютому 2015 року з зони проведення антитерористичної операції, він не витримавши психологічної загрузки, почав вживати алкогольні напої, а 16 лютого 2015 року самовільно залишив розташування військової частини та поїхав за місцем свого проживання, повернувшись до військової частини 4 травня 2015 року. Однак, службові обов`язки у військовій частини він продовжував виконувати нетривалий час, та в черговий раз 16 червня 2015 року почав розпивати спиртні напої, внаслідок чого сталося самовільне залишення військової частини в умовах особливого періоду. 23 вересня 2015 року він дійсно за викликом з`явився до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону з явкою з повинно, у скоєному обвинувачений щиро кається, бажає продовжувати виконувати свій військовий обов`язок.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин судом були досліджені наступні докази:

-показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які хоча і не проходили військову службу разом з ОСОБА_4 , однак при передачі їм особових справ на військовослужбовців, були ознайомлені зі списками осіб, які самовільно залишили розташування військової частини, а також ознайомлені з відповідними наказами про зняття таких осіб з продовольчого та інших забезпечень, ОСОБА_4 значиться серед осіб, які вважаються такими, що самовільно залишили військову частину в умовах особливого періоду;

-наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 119 від 29.08.2014 року про зарахування молодшого сержанта ОСОБА_4 до списків особового складу частини та призначення на посаду водія автомобільного відділення;

-наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 202 від 21.11.2014 про призначення молодшого сержанта ОСОБА_4 на посаду водія номера обслуги зенітно-артилерійського взводу;

-наказ командира військової частини № 42 від 17.02.2015 року про зняття ОСОБА_4 з усіх видів забезпечення;

-витяг з наказу командира військової частини польова пошта В НОМЕР_2 № 110 від 04.05.2015 року про зарахування ОСОБА_4 на всі види забезпечення, в зв`язку з добровільним повернення до військової частини;

-акт службового розслідування за фактом самовільного залишення військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 червня 2015 року, затверджений наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 187 від 10.07.2015 року

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою, його дії належить кваліфікувати:

-по епізоду від 16.02.2015 року за ч.3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад один місяць;

-по епізоду від 16 червня 2015 року - за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив злочини, які відповідно до ст.. 12 КК України за ч.3 ст. 407 КК України віднесено до категорії середньої тяжкості, за ч.4 ст. 407 КК України до тяжких.

Також суд враховує особу обвинуваченого, який раніше не був судимим, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, на утриманні має малолітню дитину. Крім того, обвинувачений являється учасником бойових дій, займається суспільно-корисною працею, за місцем роботи також позитивно характеризується.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого та з`явлення із зізнанням, активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, реальне позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.3 ст. 407 та ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких сталося самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, який проходить військову службу в особливий період, що діє на території України, з урахуванням особи винного, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_4 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, враховуючи ступніть тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 407, ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання:

-за ч.3 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

-за ч.4 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1