У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_11,

суддів ОСОБА_12, ОСОБА_13,

за участю прокурора ОСОБА_14,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2

розглянула у судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2015 року та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ту ж ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2013 року засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, не судимого,

- за ч. 3 ст. 190 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 364 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно ОСОБА_1 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_3 120 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

З засудженого стягнуто судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2015 року вирок змінено.

Дії ОСОБА_1 перекваліфіковано з ч. 2 ст. 364 КК України на ч. 1 ст. 364 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст. ст. 49, 74 КК України ОСОБА_1 звільнено від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 364 КК України, у зв'язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За ч. 3 ст. 190 КК України апеляційним судом залишене покарання, призначене судом першої інстанції, у виді позбавлення волі на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов'язки, передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Виключено з резолютивної частини вироку вказівку про застосування ч. 1 ст. 70 КК України.

В порядку ст. 365 КПК України 1960 року кримінальну справу за епізодом обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 368 КК України закрито на підставі п. 9 ст. 6 КПК України 1960 року.

Рішення в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди скасовано і провадження закрито.

В решті вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 засуджений за те, що він, з метою заволодіння шляхом обману коштами ОСОБА_3 у великому розмірі, запевнив ОСОБА_4, що він, використовуючи своє службове становище голови Луцької районної ради може вирішити питання про прискорення документального оформлення зміни цільового призначення належних ОСОБА_3 земельних ділянок загальною площею 2 га у селі Тарасове Луцького району Волинської області, а також про зменшення суми втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва, які при цьому підлягають сплаті, за умови передачі йому коштів в сумі 270 000 грн.

ОСОБА_5, будучи впевненим у тому, що ОСОБА_1, використовуючи своє службове становище, зможе вирішити вищевказані питання, переконав ОСОБА_3 у необхідності передачі ОСОБА_1 вищевказаної суми, 15 серпня 2008 року отримав від ОСОБА_3 частину коштів в сумі 135 000 грн. та 19 серпня 2008 року, знаходячись у власному автомобілі, неподалік приміщення Луцької районної ради, на вул. Ковельській, 53 в м. Луцьку, передав зазначені кошти ОСОБА_1 за вирішення вищезазначених питань. В подальшому до лютого 2011 року ОСОБА_1 жодних заходів для вирішення обумовлених питань не вжив та відмовився повертати отримані кошти, таким чином заволодівши шляхом обману коштами, належними ОСОБА_3, у великому розмірі в сумі 135000 грн.

Крім того, ОСОБА_1, будучи службовою особою, обіймаючи посаду голови Луцької районної ради, діючи в особистих інтересах, умисно, з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, шляхом обману запевнив ОСОБА_4, що він як керівник органу місцевого самоврядування зможе вирішити питання про прискорення документального оформлення зміни цільового призначення належних ОСОБА_3 земельних ділянок у селі Тарасове Луцького району Волинської області і зменшить суми втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва, які при цьому підлягають сплаті, за умови передачі йому коштів в сумі 270 000 грн., однак, у період з серпня 2008 року по лютий 2011 року ніяких дій для вирішення зазначених питань не вжив, незаконно заволодівши коштами ОСОБА_3 в сумі 135 000 грн., чим завдав істотної шкоди інтересам держави, що спричинило тяжкі наслідки.

У касаційних скаргах:

- прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_1 та направлення справи на новий апеляційний розгляд. Посилається на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого внаслідок м'якості. Вважає необгрунтованими рішення про перекваліфікацію дій ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 364 та ч. 1 ст. 364 КК України у зв'язку з відсутністю тяжких наслідків злочину та закриття кримінальної справи на підставі п. 9 ст. 6 КПК України 1960 року. Крім того, прокурор вказує, що застосування до засудженого ст. 75 КК України потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого внаслідок м'якості. Вважає, що апеляційним судом ухвалу не мотивовано належним чином та необгрунтовано залишено без задоволення апеляції прокурора та потерпілого;

- засуджений ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення щодо нього та закрити кримінальну справу з підстав істотного порушення кримінально-процесуального закону та неправильного застосування кримінального закону. Вважає, що суд припустився суперечностей, визнавши відсутність у нього службових повноважень на вчинення певних дій і одночасно використання ним службових повноважень усупереч інтересам служби. Вважає, що судом в основу вироку покладено неналежні докази, що залишилося поза увагою апеляційного суду під час перевірки справи в апеляційному порядку. Посилається на порушення права на захист, оскільки вважає, що зміна обвинувачення в суді відбулася всупереч вимог закону. Вказує, що апеляційний суд, в порушення вимог ст. 377 КК України 1960 року, не навів в ухвалі мотивів на спростування доводів апеляцій.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала касаційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення касаційної скарги засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочинів за обставин, викладених у вироку, підтверджується доказами, які досліджені в судовому засіданні, і яким дана належна оцінка. Суд, проаналізувавши показання ОСОБА_1, який заперечував свою вину, та інші докази, якими спростовуються доводи засудженого, дійшов обгрунтованого висновку про доведеність вини останнього. Зокрема, винуватість засудженого підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_3, свідка ОСОБА_6, даними протоколів відтворення обстановки і обставин події, очних ставок засудженого ОСОБА_1 з потерпілим ОСОБА_3 та свідком ОСОБА_7, показаннями свідка ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, даними протоколів огляду місця події із застосуванням відеозаписів, сукупністю інших доказів.

З протоколу судового засідання видно, що судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для справи. Докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, є належними, допустимими, достатніми і достовірними, вони узгоджуються між собою, тому суд обгрунтовано поклав їх в основу вироку.

Судом першої та апеляційної інстанцій ретельно перевірялися доводи засудженого про те, що вирок ґрунтується на припущеннях і в його основу покладено недопустимі докази, зокрема показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які обмовили його, та визнані необгрунтованими, оскільки спростовуються наявними у справі доказами. Мотиви на обгрунтування висновків суду наведені у вироку та в ухвалі.

Суд повно і всебічно дослідив всі докази по справі і обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у злочинах за викладених у вироку обставин.

Разом з тим, апеляційний суд, перевіряючи вирок щодо ОСОБА_1 в апеляційному порядку, правильно зауважив, що судом першої інстанції на підставі досліджених доказів було безпомилково встановлено обставини злочинів, однак діям ОСОБА_1 дана хибна юридична оцінка.

Так, апеляційний суд обгрунтовано звернув увагу на відсутність підстав для кваліфікації дій засудженого за кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 364 КК України, - завдання істотної шкоди інтересам держави, що спричинило тяжкі наслідки, які згідно з п. 4 ст. 364 КК України полягають у завданні матеріальних збитків, які у 250 і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян, та перекваліфікував умисні дії ОСОБА_1, спрямовані на використання службового становища в особистих інтересах, всупереч інтересам служби, внаслідок яких засуджений незаконно заволодів шляхом обману коштами ОСОБА_3, на ч. 1 ст. 364 КК України.

Посилання прокурора на те, що судом не враховано, що тяжкі наслідки полягали у завданні потерпілому матеріальної шкоди в розмірі 135 000 грн., не можна взяти до уваги, оскільки ОСОБА_1 обвинувачувався у заподіянні вищезазначеними діями шкоди не потерпілому, а державі. В той же час апеляційний суд правильно зазначив, що вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, не заподіяло державі тяжких наслідків, оскільки дії засудженого не потягли дезорганізації діяльності органів місцевого самоврядування.

За наведених обставин висновок апеляційного суду про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 364 на ч. 1 ст. 364 КК України є обґрунтованим.

Безпідставними є посилання ОСОБА_1 на те, що суд припустився суперечності у зв'язку з тим, що зазначив у вироку про використання засудженим службових повноважень усупереч інтересам служби, і в той же час встановив відсутність у нього службових повноважень щодо вирішення питань, пов'язаних із прискоренням документального оформлення зміни цільового призначення земельних ділянок та зменшенням суми втрат виробництва, що підлягають сплаті. Так, кваліфікуючи дії засудженого за ч. 1 ст. 364 КК України, суд правильно встановив, що ОСОБА_1, обіймаючи посаду голови Луцької районної ради, запевнив ОСОБА_4, що він як керівник органу місцевого самоврядування за винагороду вирішить питання, що стосуються інтересів ОСОБА_3, тобто вчинив злочин як службова особа, діючи в особистих інтересах, з корисливих мотивів, при цьому використовував своє службове становище всупереч інтересам служби. Кваліфікуючи дії засудженого за ч. 2 ст. 190 КК України, суд правильно встановив, що ОСОБА_1 за своєю посадою не мав службових повноважень щодо вирішення вищезазначених питань та не вжив будь-яких заходів для їх вирішення, тобто заволодів коштами потерпілого шляхом обману.

Доводи прокурора про неправильне застосування судом апеляційної інстанції кримінального закону в частині закриття кримінальної справи на підставі п. 9 ст. 6 КПК України 1960 року є безпідставними. Так, апеляційний суд правильно звернув увагу, що ні прокурором при направленні кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 191, ч. 1, 2 ст. 366, ст. 368 КК України до суду, ні судом першої інстанції не було враховано, що постановою прокуратури Луцького району Волинської області від 08.11.2007 року, яка в подальшому не оскаржувалась, відмовлено у порушенні кримінальної справи за епізодами обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 366 та іншими статтями КК України, а також що під час розгляду справи в суді у 2013 році постановою прокурора обвинувачення було змінено з ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України.

Суд першої інстанції, розглянувши кримінальну справу щодо ОСОБА_1 в частині обвинувачення його за ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України, залишив поза увагою обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 191, ч. 1, 2 ст. 366, ч. 3 ст. 368 КК України та будь-якого рішення з даного приводу не прийняв, тому апеляційний суд у відповідності до вимог п. 9 ст. 6 КПК України 1960 року обґрунтовано закрив кримінальну справу у цій частині, що не вплинуло на правильність висновків суду, які стосуються кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України.

Апеляційним судом перевірялися та визнані безпідставними доводи ОСОБА_1 про порушення його права на захист у зв'язку перекваліфікацією його дій з ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 3 ст. 190 і ч. 2 ст. 364 КК України, внаслідок чого йому пред'явлене нове обвинувачення, від якого він не захищався. Так, з матеріалів справи видно, що постанову про зміну обвинувачення було вручено ОСОБА_1 та його захиснику в судовому засіданні, надано час для ознайомлення та підготовки до захисту від нового обвинувачення. Під час зміни обвинувачення обсяг обвинувачення збільшений не був і становище засудженого не погіршилось. Зміна обвинувачення в суді відбулася відповідно до вимог ст. 277 КПК України 1960 року.

Посилання прокурора на необґрунтованість рішення апеляційного суду про застосування щодо ОСОБА_1 ст. 75 КК України, що, на його думку потягло призначення засудженому несправедливо мʼякого покарання, є необгрунтованими.

Як убачається зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, перевіряючи справу в апеляційному порядку, суд правильно звернув увагу, що при призначенні ОСОБА_1 покарання суд першої інстанції не врахував в повному обсязі обставини, що помʼякшують покарання засудженого, а також належним чином не обговорив питання про можливість виправлення засудженого в разі його звільнення від відбування покарання. При цьому апеляційний суд обгрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_1 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, протягом тривалого часу, який пройшов з моменту вчинення злочинів, що перевищує 6 років, не вчинив нових злочинів, на даний час посад в органах державної влади не займає, потерпілий ОСОБА_3 претензій до нього не має. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства і його рішення про звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є обґрунтованим.

Розглядаючи справу щодо ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 377 КПК України 1960 року, проаналізував всі доводи апеляцій щодо незаконності вироку суду першої інстанції, дав вичерпну відповідь на всі доводи поданих апеляцій, змінюючи вирок, мотивував своє рішення належним чином.

Перевіркою матеріалів кримінальної справи не встановлено істотних порушень судом першої або апеляційної інстанцій вимог кримінально-процесуального закону, які б були підставами для скасування судових рішень щодо ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 394-396, 398 КПК України 1960 року та п. п. 11, 15 Перехідних положень КПК України 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, залишити без задоволення.

С у д д і :

ОСОБА_12 ОСОБА_11 ОСОБА_13