Справа № 738/2867/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/908/2015
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2015 року по кримінальному провадженню, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердичів, Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , Українця, громадянина України, освіта вища, одруженого, з 23.07.2014 року начальника Бориспільської виправної колонії №119, майора внутрішньої служби, раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 397 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_6

представника потерпілих адвоката ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 397 КК України, і призначено йому покарання у вигляді штрафу на користь держави у розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн. з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на два роки.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , працюючи з 23 серпня 2012 року начальником Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№91), яка розташована в Чернігівській області Менському районі смт. Макошино провул. Леніна 5, будучи представником влади та службовою особою, зобов`язаною відповідно до п.4 своїх функціональних обов`язків, передбачених Посадовою інструкцією начальника колонії, організовувати та забезпечувати роботу установи згідно чинного законодавства, згідно п. 47 «Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарання» затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань № 275 від 25 грудня 2003 року, уповноважений в наданні дозволів на побачення із засудженим, вчинив перешкоди до здійснення правомірної діяльності захисників за наступних обставин.

Так, засуджений ОСОБА_10 , який відбував покарання у Менській виправній колонії, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та необхідністю лікування, 20 січня 2013 року був переведений з цієї установи в Універсальну медичну клініку «Оберіг», за адресою м. Київ вул. Зоологічна, 3-в.

21 січня 2013 року, близько 8 год., у Менську виправну колонію до ОСОБА_7 прибула ОСОБА_11 , яка є дружиною ОСОБА_10 та була на той час його захисником з кола близьких родичів. При цьому, ОСОБА_11 стала клопотати перед начальником колонії надати їй як захиснику, а також адвокату ОСОБА_12 , який теж був захисником засудженого, можливість без обмеження тривалості та часу відвідувати ОСОБА_10 в медичній клініці та мати з ним там побачення, як то передбачено ч. 3 ст. 110 КВК України та п. 1 ч. 2 ст. 48 КПК України (редакції 1960 року), вручила йому про це 2 заяви відповідно від кожного захисника.

Натомість ОСОБА_7 , умисно порушуючи перелічені норми законодавства, а також п. 2 ч. 2 ст. 48 КПК України (редакції 1960 року) та ч. 2 ст. 8; ч. 3 ст. 110 КВК України, які відповідно, - забезпечують право захисника на побачення із засудженим, гарантують право засудженим на правову допомогу та зобов`язують адміністрацію колонії надавати їм зустріч з адвокатом та захисником, відмовив захиснику ОСОБА_11 у наданні таких побачень із засудженим в медичній клініці.

Не зважаючи на це, ОСОБА_11 продовжила наполягати надати їй та ОСОБА_12 побачення та в той же день ще тричі письмово звернулась до ОСОБА_7 з подібними вимогами. Однак останній, усвідомлюючи своє втручання в правомірну діяльність захисників, умисно відмовився задовольняти вказані звернення, обґрунтовуючи свою позицію відсутністю відповідних повноважень в охорони засудженого в лікарні. Про це ОСОБА_7 склав комісійний акт, в якому письмово виклав свою відмову в наданні побачень ОСОБА_11 із засудженим ОСОБА_10 , та приховуючи свої протиправні дії, не відобразив в цьому документі правового статусу ОСОБА_11 як захисника.

Після чого, 24 січня 2013 року на вказані заяви та звернення ОСОБА_7 надіслав ОСОБА_11 за № Л-8; Л-9; Л-11; Л-12, а ОСОБА_12 за № Ф-8 листи, в яких під виглядом заборони надання засудженим побачень за межами пенітенціарної установи, ще раз відмовив кожному із цих захисників у наданні їм побачень із ОСОБА_10 в медичній клініці. В такий спосіб ОСОБА_7 позбавив можливості ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відповідно до закону реалізовувати свої повноваження захисників в повному обсязі та вчинив перешкоди до здійснення їх правомірної діяльності.

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій він просить вирок районного суду скасувати, а кримінальне провадження закрити. Вказує, що вирок є незаконним і таким, що підлягає скасуванню в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального-процесуального закону, суд зробив висновки, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не правильно застосований кримінальний закон.

Свої вимоги мотивує тим, що вручений ОСОБА_7 обвинувальний акт не відповідав вимозі, передбаченій п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме він не містив формулювання обвинувачення, який має слідувати за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення. Також, не правильний висновок суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 397 КК України. Що статус адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 не був підтверджений документами. Крім того, адвокат ОСОБА_6 зазначає, що відсутній прямий умисел в діях його підзахисного. Про неправильне застосування кримінального закону а саме, що вчинення перешкод може реалізуватися виключно активними діями, в якій би формі вони не виражались.

Представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 подала заперечення на апеляційну скаргу в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок районного суду без змін, вважає його законним та обґрунтованим.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Заслухавши доповідача по справі, адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених в ній підстав, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав позицію адвоката та просив вирок скасувати, представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти апеляційної скарги та вважали вирок законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які ретельно досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені у вироку.

Так вина ОСОБА_7 підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_11 , які вона давала в суді першої інстанції, що 21.01.2013 року, прибувши в Менську виправну колонію, вона написала заяву як захисник із кола близьких осіб на побачення із засудженим ОСОБА_10 .. Крім того, вона надала відповідну заяву і від імені захисника ОСОБА_12 .. Протягом 3-х годин її ніхто не повідомляв про результати розгляду заяв. Потім її запросили в кабінет до начальника Менської виправної колонії ОСОБА_7 .. В розмові з ОСОБА_7 вона наполягала на тому, щоб їй надали дозвіл на побачення із підзахисним ОСОБА_13 на підставі Конституції України, КПК, КВК. Потім їй було надано акт про неможливість допуску сторонніх осіб в медичну клініку "Оберіг", де знаходився на лікуванні ОСОБА_10 . Згідно 237 наказу тільки керівник установи має право надавати дозвіл на побачення і давати вказівки варті. Вона наголошувала на тому, що є захисником засудженого і має право безперешкодно і без обмеження в часі на побачення. В цей період відбувався розгляд справи за скаргою ОСОБА_10 і слідчий суддя обов`язав її та адвоката Фоміна інформувати засудженого про розгляд даної скарги. Їй було відмовлено в надані дозволу на побачення із ОСОБА_10 і вона не могла виконувати свої обов`язки захисника, передбачені ст. 48 КПК України в редакції 1960 року. Крім того, вирок суду а яким відбував покарання ОСОБА_10 , перебував в стадії касаційного оскарження. Вона вважає, що обвинувачений діяв з прямим умислом, оскільки в акті умисно не вказав її статус як захисника з кола близьких осіб. Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 21.01.2013 року не звертав її увагу на те, що заява про надання права на побачення із підзахисним не правильного змісту. Дозвіл на побачення їй як захиснику із кола близьких осіб неодноразово надавалися начальником МВК ОСОБА_7 , і тому його дії є прямим умислом на перешкоджання в реалізації повноважень як захисника її та адвоката ОСОБА_12 .

Потерпілий ОСОБА_12 , допитаний в суді першої інстанції показав, що він був захисником ОСОБА_10 по трьох справах. По справі за скаргою ОСОБА_10 на постанову про закриття кримінальної справи було призначено судове засідання на 23.01.2013 року. Слідчий суддя зобов`язав його та захисника ОСОБА_11 повідомляти підзахисного ОСОБА_10 про розгляд справи. 21.01.2013 року ОСОБА_11 прибула в Менську виправну колонію для отримання дозволу на побачення із ОСОБА_10 їй було відмовлено у надані такого дозволу. Також на його заяву про побачення із підзахисним ОСОБА_10 він отримав письмову відмову. Він не мав можливості виконувати свої обов`язки як захисник. Про його правовий статус як захисника ОСОБА_10 обвинуваченому ОСОБА_7 було добре відомо, адже при наданні першого дозволу на побачення він надавав відповідні документи, ордер, свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю. В подальшому при наданні дозволів на побачення ці документи начальником МВК ОСОБА_7 не вимагалися. Посилання начальника Менської виправної колонії ОСОБА_7 , що в клініці не було умов для побачення не можна прийняти до уваги, адже пенітенціарна установа перед направленням на лікування засудженого повинна була з`ясувати умови утримання засудженого, і це не може бути підставою для відмови у надання дозволу на побачення засудженого із захисником . Право на захист гарантовано Конституцією України, нормами КПК і не може бути обмежено в залежності від того де знаходиться особа, якій надається правова допомога.

Допитаний в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_14 дав показання про те, що він та Коцюба надавали роз`яснення ОСОБА_11 щодо її заяви про відвідування засудженого ОСОБА_15 . Вона зверталась письмово із заявою щодо надання побачення як захисник. Із змістом заяви ОСОБА_11 та ОСОБА_12 він не знайомився. Він підписав акт, тому що перебував в кабінеті у начальника Менської виправної колонії ОСОБА_7 , коли останній роз`яснював ОСОБА_11 щодо неможливості надання побачення із засудженим. 237 наказ забороняє відвідування в лікувальних установах засудженого сторонніми особами, крім медичних працівників та осіб, яким підпорядковується варта.

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції дав показання про те,що станом на січень 2013 року він обіймав посаду начальника відділу нагляду і безпеки ОСОБА_17 умовах колонії він контролював, зокрема, умови та правомірність надання побачень. Так, 21 січня 2013 року після 14 год., ближче до вечора, час він запам`ятав тому що після цього проводив інструктаж варти, він супроводжував ОСОБА_11 в кабінет до начальника Менської виправної колонії ОСОБА_7 .. З письмовими заявами ОСОБА_11 не зверталася. Було тільки усне звернення щодо надання побачення з ОСОБА_15 . В зв`язку з цим був складений комісійний акт про те, що неможливо надати побачення із засудженим, який перебуває за межами колонії, особовий склад варти, який охороняв ОСОБА_10 під час його перебування в клініці, підпорядковувався управлінню державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київської області.

З заяви адвоката ОСОБА_12 , яка адресована начальнику МВК №91 ОСОБА_7 а зареєстрована в установі за вх..№Ф-8 21.01.2013 року вбачається, що ОСОБА_12 повідомляє про свій статус як захисника ОСОБА_10 по кримінальним справам №5-6941 ск. 12 та 1-75/12, а також представника в Європейському суді з прав людини за скаргою про порушення прав ОСОБА_10 по справі за заявою про звільнення ОСОБА_10 за станом здоров`я та просить інформувати орган, який здійснює охорону ОСОБА_10 в лікарні «Оберіг» про його статус та його можливість безперешкодно та без обмеження часу і тривалості відвідування ОСОБА_10 .. Крім того, в заяві зазначає, що всі необхідні документи щодо його статусу є в МВК № 91.

З відповіді за вих.. Ф-8 від 24.01.2013 року начальника Менської ВК № 91 ОСОБА_7 , яка адресована ОСОБА_12 вбачається, що на заяву від 21.01.2013 року повідомлено про можливість надання засудженому ОСОБА_10 права на побачення з захисником, під час перебування його у Київській універсальній медичній клініці «Оберіг». При цьому зазначено, що ОСОБА_10 під час проходження лікування в умовах стаціонару Київської медичної клініки «Оберіг» обмежується можливість користування певними правами, наданими КВК України, оскільки користування такими правами поставлено в залежності від місця та умов, де вони можуть надаватися. При цьому таким місцем є територія виправного закладу, а умовами-контроль з боку адміністрації, що неможливо здійснити на території клініки «Оберіг». Порядок надання побачень засудженим регламентується ст. 110 КВК України, п.п. 46, 47 наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань від 25.12.2003 року № 275, наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань від 22.10.2004 року № 205. (а.с. 126 -127 т.1)

З заяви ОСОБА_11 , яка адресована начальнику МВК № 91 ОСОБА_7 та реєстрована в установі за вх..№ Л-8 21.01.2013 року вбачається, що ОСОБА_11 повідомляє про свій статус як захисника з кола близьких осіб ОСОБА_10 по кримінальним справам № 5- 941 ск. 12 та 1-75/12 та просить інформувати орган, який здійснює охорону ОСОБА_10 в лікарні «Оберіг» про його статус та його можливість безперешкодно та без обмеження часу і тривалості відвідування ОСОБА_10 (а.с. 129 т.1)

Із звернень ОСОБА_11 , як захисника які зареєстровані в Менській ВК 21.01.2013 року за № Л-9, Л-11, Л-12 вбачається, що ОСОБА_11 наполягала на забезпечення права ОСОБА_10 на захист, а саме без обмеження часі та тривалості відвідувати засудженого, який знаходиться в клініці «Оберіг» для надання правової допомоги (а.с. 130, 132, 133 т.1)

З акту від 21.01.2013 року, підписаного начальником Менської ВК управління ДПтС України в Чернігівській області № 91 ОСОБА_7 заступником начальника з охорони - начальником відділу охорони МВК ОСОБА_14 , начальником відділу нагляду і безпеки МВК ОСОБА_16 вбачається, що 21.01.2013 року о 8 год. 10 хв. звернулася громадянка ОСОБА_11 з питання надання інформації про її правовий статус працівникам, які здійснюють охорону засудженого ОСОБА_10 під час перебування його в Універсальній клініці «Оберіг» м. Києва. Вони роз`яснили п. 211 наказу ДДУПВП від 08.12.2003 року №237 дек про неможливість допуску сторонніх осіб до засудженого. Крім того в даному акті зазначено, що працівники, які здійснюють охорону засудженого ОСОБА_10 в лікувальному закладі не уповноважені приймати рішення про надання побачень засудженому та допуску сторонніх осіб а об`єкт. (а.с. 139 т.1)

З відповіді за вих.. Л-8, Л-9, Л-11, Л-12 від 24.01.2013 року начальника Менської ВК №91 ОСОБА_7 , яка адресована ОСОБА_11 вбачається, що на звернення від 21.01.2013 року повідомлено про неможливість надання засудженому ОСОБА_10 права на побачення з захисниками під час перебування його у Київській універсальній медичній клініці «Оберіг». При цьому зазначено, що ОСОБА_10 під час проходження лікування в умовах стаціонару Київської медичної клініки «Оберіг» обмежується можливість користування певними правами, наданими КВК України, оскільки користування такими правами поставлено в залежності від місця та умов, де вони можуть надаватися. При цьому таким місцем є територія виправного закладу, а умовами-контроль з боку адміністрації, що неможливо здійснити на території клініки «Оберіг». Порядок надання засудженим побачень регламентується ст. 110 КВК України, п.п. 46, 47 наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань від 25.12.2003 року № 275, наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань від 22.10.2004 року № 205. (а.с. 135-136 т. 1).

З постанови про допуск захисника від 08.02.2011 року, яка винесена слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України ОСОБА_18 вбачається,що ОСОБА_11 допущена в якості захисника ОСОБА_10 по кримінальній справі № 49-3028 (а.с.10 т.1).

З постанови про допуск захисника від 05.11.2010 року, яка винесена слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України ОСОБА_18 , копії свідоцтва про право а заняття адвокатської діяльності від 25.03.1994 року вбачається, що ОСОБА_12 допущений в якості захисника ОСОБА_10 по кримінальній справі № 49-3028 (а.с. 9,11 т.1).

З ухвали Печерського районного суду від 23.01.2013 року (справа № 757/1611/13-к) та повідомлення від 23.01.2013 року № 757/1611/13-к вбачається, що за скаргою ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_12 на постанову слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 04.01.2013 року про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінальних правопорушень було відкрито провадження та призначено розгляду 23.01.2013 року.(а.с 15, 17-18 т.1).

З повідомлення адвоката Української правничої компанії ОСОБА_9 , яке реєстровано в прокуратурі Чернігівської області 13.08.2014 року за № 30937 вх14 вбачається, що адвокат ОСОБА_12 станом на січень 2013 року був захисником ОСОБА_10 в справі щодо представництва інтересів ОСОБА_10 в Європейському суді з прав людини; в Києво-Святошинському суді у справі за скаргою на постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 04.01.2013 року (а.с.159-160 т.1).

З наказу державної пенітенціарної служби від 27.08.2012 року № 88 о/с, наказу від 26.06.2014 року № 84/ОС-14 вбачається, що ОСОБА_7 призначений начальником Менської ВК № 91 з 23.08.2012, звільнений з посади 26.06.2014 року. (а.с. 201 ,202 т.3).

Відповідно до п. 4 посадової інструкції начальника Менської ВК № 91, яка затверджена начальником правління ДПтС України в Чернігівській області, вбачається, що начальник установи несе відповідальність за організацію роботи установи згідно з чинним законодавством, іншими нормативними актами, що регламентують діяльність установи (а.с.213 т.3).

З картки обліку побачень, видачі посилок та бандеролей по особовій справі № 250-Л-12 щодо ОСОБА_10 та заяв адресованих начальнику МВК-91 ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_11 , як захиснику з кола близьких осіб, та адвокату ОСОБА_12 надавалися неодноразово побачення із підзахисним ОСОБА_10 , як протягом 2012 року, так і в 2013 році. Перед поміщенням ОСОБА_10 на стаціонарне лікування до клініки «Оберіг» ОСОБА_11 , як захиснику, надавалися побачення 04.01.2013 року, 08.01.2013 року (а.с. 140-157 т.1).

Судом першої інстанції правильно встановлений той факт, що обвинуваченому ОСОБА_7 , як начальнику МВК № 91, було добре відомо про правовий статус потерпілих, про що свідчать картки обліку побачень по особовій справі ОСОБА_10 та заяви про надання дозволів на побачення із засудженим. Зі змісту наданих відповідей на заяви ОСОБА_11 та ОСОБА_12 від 24.01.2013 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 умисно відмовив у наданні засудженому ОСОБА_10 права на побачення з захисниками під час перебування його в клініці «Оберіг».

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до переконання, що доводи апелянта з приводу статусу адвокатів є такими, що не заслуговують на увагу.

З приводу відсутності прямого умислу в діях ОСОБА_7 на вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів вважає наступне.

Надання правової допомоги передбачає здійснення захисником або представником особи діяльності, безпосередньо пов`язаної із реалізацією ними функцій захисту прав і законних інтересів певних категорій учасників судочинства або представництва інтере¬сів у суді фізичних або юридичних осіб.

Вчинення у будь-якій формі перешкод означає створення перепон для здійснення правомірної діяльності захисника чи представника особи з надання правової допомоги шляхом застосування психічного чи фізичного насильства, підкупу, безпідставної від¬мови у наданні таким особам необхідних для виконання ними своїх повноважень доку¬ментів чи іншої інформації, неправомірне позбавлення зазначених осіб права захищати особу чи представляти її інтереси в суді або у будь-який інший спосіб.

Порушення встановлених законом гарантій діяльності захисника чи представ¬ника особи - це будь-які протиправні дії, які, зокрема: посягають на встановлений зако¬ном порядок запрошення чи призначення захисника або допуску представника особи до участі у справі; пов`язані з безпідставним усуненням їх від участі у справі; позбавляють їх можливості відповідно до закону реалізувати свої повноваження у повному обсязі.

Аналізуючи вищевикладене та матеріали кримінального провадження колегія приходить до переконання про необґрунтованість доводів апелянта з даного приводу та погоджується з позицією суду першої інстанції, що обвинувачений ОСОБА_7 достовірно знаючи про правовий статус потерпілих, про право засудженого на побачення із захисниками без обмеження часу та тривалості, що свідчить із його пояснень у судовому засіданні суду першої інстанції, створив перешкоди для здійснення правомірної діяльності захисників, безпідставно відмовивши у наданні дозволу на побачення захиснику з кола близьких осіб ОСОБА_11 та адвокату ОСОБА_12 із підзахисним ОСОБА_10 ..

Також, колегія вважає безпідставними доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції ч 1 ст. 337 КПК України, яке полягало нібито у судовому розгляді поза межами висунутого обвинувачення.

Доводи захисту обвинуваченого про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону і не містить точного формулювання обвинувачення нічим є безпідставними.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього кодексу.

Під час підготовчого засідання, в суді першої інстанції, суд перевірив відповідність обвинувального акту за підозрою ОСОБА_7 вимогам ст. 291 КПК України, яка передбачає вимоги до змісту обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування.

Крім того, Апеляційним судом Чернігівської області за апеляційними скаргами потерпілих у справі, була винесена ухвала від 03.02.2015 року, якою скасоване рішення суду про повернення акта прокурору з призначенням нового судового розгляду кримінального провадження в районному суді області. За результатами перевірки суд-прийняв обґрунтоване рішення про призначення справи до судового розгляду.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 „Про практику призначення судами кримінального покарання досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сукупність обставин, що характеризують особу винного, наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого: вчинення злочину вперше, за місцем роботи характеризується позитивно, обставини, що обтяжують покарання судом не встановлені.

Тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4