Єдиний унікальний номер 227/4/15-к
Номер провадження 11-кп/775/207/2015

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року.

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі: ОСОБА_4

з участю

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені апеляційного суду Донецької області /місті Бахмут/ в режимі відеоконференції із приміщення Київського слідчого ізолятору кримінальне провадження, зареєстроване 29 вересня 2014 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000163 за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_8 і захисника ОСОБА_6 на вирок Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2015 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною середньою освітою, тимчасово проживав в АДРЕСА_2 гуртожитку АДРЕСА_3 Білоцерківського національного аграрного університету , навчався в ДНЗ « Білоцерківське професійно - технічне училище ім. П.Р. Поповича», не судимого -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 260 КК України, та засуджено до трьох років позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку ОСОБА_7 , проживаючи в місті Харцизьку Донецької області, 2 липня 2014 року знаходився на АДРЕСА_4 , коли до нього підійшли озброєні невстановлені органом досудового слідства особи у військовій формі незаконного збройного формування самопроголошеної, так званої « Донецької народної республіки» ( ДНР), які запропонували йому вступити до цього формування.

Маючи намір на вступ до незаконного збройного формування самопроголошеної «ДНР» з метою прийняття участі у її діяльності за матеріальну винагороду, ОСОБА_7 прийняв рішення про вступ до нього.

З липня 2014 року ОСОБА_7 прийшов до приймального пункту формування, розташованому напроти районної поліклініки міста Харцизька по АДРЕСА_5 , де, усвідомлюючи протиправність своїх дій, добровільно увійшов до незаконного збройного формування самопроголошеної, так званої « ДНР».

6 чи 7 липня 2014 року обвинувачений отримав посвідчення « Міністерства Оборони Донецької Народної Республіки» на посаду рядового, а також військову форму.

У період з початку липня по 29 липня 2014 року ОСОБА_10 керівниками осередку незаконного збройного формування був ознайомлений зі своїми обов`язками, після чого перебував на обладнаному блокпосту, який знаходився на виїзді з міста Харцизька Донецької області у напрямку міста Іловайськ Донецької області, де виконував накази свого безпосереднього командира та здійснював визначені йому функції з забезпечення пропускного режиму, а також охороняв зброю, розміщену на базі формування в місті Харцизьку на вулиці І. Франка.

В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 ставиться питання про скасування вироку у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, невідповідністю виводів суду фактичним обставинам справи; апелянт просить постановити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_7 зі ст. 260 ч. 2 КК України на ст. 258-3 ч. 1 КК України та призначити йому покарання у вигляді 8 /восьми/ років позбавлення волі, при цьому посилається на аналіз кримінального законодавства, а також на Конвенцію Організації Об`єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності від 15 листопада 2000 року, рішення Варшавської конференції 2001 року, Резолюцію Ради Безпеки ООН від 28 вересня 2001 року № 1373 по боротьбі з тероризмом, відповідні положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом», які, на його думку, свідчать про те, що обвинувачений брав участь у терористичній організації - самопроголошеній «Донецькій народній республіці» та сприяв її діяльності.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити; застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 75 КК України, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі винного у зв`язку з суворістю.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала доводи апеляційної скарги прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_11 в повному обсязі, захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляції прокурора, просили вирок змінити та застосувати до останнього вимоги ст. 75 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до обґрунтованого висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого та вірно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 260 КК України.

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав і пояснив, що в місті Харцизьку Донецької області він мешкав із дідом і бабусею, які його виховували, оскільки мати весь час була відсутньою, а він на той час навчався у Макіївському вищому професійному училищі.

Населення міста в більшості було настроєне проросійськи, проходили мітинги на підтримку «ДНР», українські канали телебачення не працювали, і він піддався такому ідеологічному впливу.

На початку липня 2014 року він проходив по вулиці в місті Харцизьку, коли поряд зупинився автомобіль «Джип», із якого вийшли четверо озброєних чоловіків у формі «ДНР» і запропонували йому вступити до цієї організації для чергування на блокпостах, за це обіцяли платити 2000 гривень в місяць.

З липня 2014 року він прийшов до приймального пункту формування, де військові записали його анкетні дані, адресу проживання, номер телефону, видали камуфляжну куртку і штани та запропонували наступного дня з`явитися на «базу» на території колишньої автобази на вулиці І. Франка в місті Харцизьку. Там його ознайомили з обов`язками, які на нього покладаються при чергуванні на блокпосту, через кілька днів видали посвідчення рядового.

Протягом неповного місяця він знаходився на блокпосту, що розташований на виїзді з міста Харцизька у напрямку міста Іловайська, перевіряв документи громадян, зупиняв та перевіряв машини, зброї у нього не було, лише наприкінці він 2-3 рази отримував автомат, але його не використовував; крім того він чергував на «базі» та охороняв зброю.

Одного разу, коли він побачив автобус з багатьма пораненими людьми, то вирішив вийти із військового формування, написав заяву про вихід, після чого постійно знаходився вдома.

17 серпня 2014 року в результаті потрапляння снаряду в їх будинок він отримав поранення, знаходився у лікарні, потім з родиною виїхав в місто Київ до родичів, а згодом - до міста Біла Церква, де жив у гуртожитку і навчався в училищі, поки його не затримали співробітники СБУ і міліції, яким він все добровільно розповів та співпрацював з ними в процесі досудового розслідування.

Ці обставини підтвердила свідок ОСОБА_12 , яка пояснила суду, що її онук ОСОБА_7 жив в місті Харцизьку Донецької області з нею і дідом, допомагав їм по господарству, навчався в училищі, і вони ним опікувались.

На початку липня місяця 2014 року онук повідомив, що знайшов роботу і буде жити у друга. Коли він перестав відповідати на телефонні дзвінки, вони с дідом стали його шукати і дізнались, де він знаходиться. Прибувши на територію контейнерної станції, вона побачила озброєних людей у формі, їй покликали онука ОСОБА_13 . Вона побалакали з ним, але останній додому не поїхав, прийшов через кілька днів і сказав, що більше до військових не піде. Вона бачила у онука посвідчення «ДНР», яке потім кудись поділось. В серпні 2014 року в їх будинок влучила бомба, онука поранило, через деякий час вони покинули місто.

Згідно висновку фототехнічної експертизи при дослідженні фото на посвідченні самопроголошеної «Донецької Народної Республіки» на ім`я ОСОБА_7 ознак фотомонтажу не виявлено. ( т. 2 а. с. 18- 21).

Відповідно до висновку судової портретної експертизи дослідження зображення на фотознімках у посвідченні «ДНР» на ім`я ОСОБА_7 та фотозображеннях ОСОБА_7 в електронному вигляді як порівняльного матеріала зображена одна і та ж особа ( т. 2 а.с. 24-29).

В досліджених судом протоколах оглядів: телефону, вилученого у ОСОБА_7 при затриманні та змісту повідомлень в ньому ( а. 47- 66), вилученого при огляді місця події ноутбука, в якому є листування ОСОБА_10 з іншими учасниками соціальної мережі ( а.69-136), оптичного диску - відеозображення (а.137-139), оптичного диску по інформації щодо телефонних з`єднань з номерів , які належать обвинуваченому ( а. 144-145), відображена інформація відносно спілкування останнього у мережі «Інтернет» та мобільного зв`язку, щодо його участі у збройному формуванні, перебуванні на блокпосту.

Вказаній сукупності доказів, суд першої інстанції дав належну оцінку, дійшов до вірного висновку про винність обвинуваченого ОСОБА_7 саме у скоєнні злочину, передбаченого ст. 260 ч. 2 КК України, тобто участі у діяльності не передбаченого законом збройного формування.

Такий висновок суд обґрунтував тим, що національним законодавством України, а ні Законом України «Про боротьбу з тероризмом», ні будь - яким іншим законодавчим актом, невизначено послідовності визнання організації терористичною, компетентних органів, які повинні звертатися з клопотанням про визнання терористичною організацією того чи іншого угрупування.

З таким обґрунтуванням суду першої інстанції судова колегія погоджується.

На даний час, як правильно вказав суд, відсутній законодавчий акт чи відповідне судове рішення про визнання терористичною організацією самопроголошену, так звану « Донецьку народну республіку».

Крім того, в матеріалах кримінального провадження не міститься ніяких доказів участі ОСОБА_7 в створенні чи діяльності саме в самопроголошеній, так званій «ДНР».

Як вбачається з вироку, при призначенні покарання за ст. 260 ч. 2 КК України суд першої інстанції враховав ступінь тяжкості скоєного злочину, який віднесено до категорії тяжких, конкретні обставини його скоєння, а саме незначну ступінь участі ОСОБА_7 у збройному формуванні, невеликий проміжок часу, коли він був учасником цього формування, його добровільний вихід із нього, особу обвинуваченого, який виховувався опікуном, невдовзі став повнолітнім, вперше притягається до кримінальної відповідальності, навчався, задовільно охарактеризований за місцем проживання та навчання.

Пом`якшуючими покарання обвинуваченого обставинами суд вірно визнав щире каяття в скоєному, на що вказує визнання ним своєї провини, надання правдивих показань, активне сприяння розкриттю злочину, отримання ним шкоди здоров`ю в результаті вибухової травми, про що свідчить висновок судово-медичної експертизи.

Обставин, що обтяжують покарання не встановлено.

За таких обставин призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання у вигляді позбавлення волі у відповідності до санкції ст. 260 ч. 2 КК України на рівні найнижчої межі є, на думку колегії суддів, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Разом с цим у відповідності з вимогами ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення на строк не більше п`яти років, з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, прийде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Наведені у вироку дані, що характеризують особу ОСОБА_7 , сукупність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих його обставин, дозволяють колегії суддів дійти до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та прийняти рішення про звільнення його від призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовільнити, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2015 року відносно ОСОБА_7 змінити: на підставі ст. 75 ч.1 КК України звільнити його від відбування призначеного судом першої інстанції покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з іспитовим строком 2 (два) роки; на підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою у Київському слідчому ізоляторі скасувати та звільнити його з - під варти негайно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який утримувався під вартою - у той же термін з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ