АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1489/15 Справа № 196/1073/14-к Головуючий у 1 й інстанції:суддя - ОСОБА_1 Доповідач:суддя апеляційного суду - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого:судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 на вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2015 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в м. Усть-Кут Іркутської області Російської Федерації, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, -
обвинуваченої у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Кримінальне провадження розглянуто за участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_7 обвинуваченої ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11

В с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_10 визнана невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 382 КК України та виправдана.

ОСОБА_10 визнано невинуватою та виправдано у пред`явленому їй обвинуваченні, а саме в тому, що вона умисно не виконувала та перешкоджала виконанню рішень Царичанського районного суду Дніпропетровської області № 443/1273/2012 від 03.09.2012 року про зобов`язання допустити в домоволодіння АДРЕСА_1 техніка-будівельника КП «Царичанське БТІ» для зняття замірів, необхідних для виготовлення технічної документації та № 196/475/13-ц від 30.04.2013 року, про вселення ОСОБА_7 у житловий будинок АДРЕСА_1 , та зобов`язання не перешкоджати ОСОБА_7 у користуванні житловим будинком за вказаною адресою, що набрали законної сили, - тобто вчинила кримінальне правопорушення передбачене ст. 382 ч. 1 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок яким визнати ОСОБА_10 винуватою у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в сумі 8 500 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неналежну оцінку судом у вироку доказів кримінального провадження, зокрема показання свідків, викладені у вироку, є спотвореними, та не відповідають тим, які вони надавали в ході судового розгляду. Вважає, що суд порушив принцип безпосередності дослідження доказів, оскільки не досліджував ухвалу ВССУ від 01.04.2015 року, проте послався на неї у вироку, при цьому однобічно виклав її зміст. Вважає, що суд вийшов за межі обвинувачення, давши аналіз договірним зобов`язанням між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які не стосуються пред`явленого обвинувачення та давши оцінку правомірності проведених торгів. Вважає безпідставними висновки суду щодо відсутності заподіяння шкоди потерпілій ОСОБА_7 діями обвинуваченої з недопущення техніка-будівельника у вказаний житловий будинок для виготовлення відповідно технічного паспорта. Зазначає, що суд у вироку допустив істотні суперечності, зокрема в частині висновків щодо малозначності діяння, при цьому зазначив, що дії обвинуваченої містять ознаки ч. 1 ст. 382 КК України. На його думку, суд допустив істотне порушення вимог КПК України, оскільки в резолютивній частині вироку не послався на передбачену законом підставу для ухвалення виправдувального вироку.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 просить виправдувальний вирок суду скасувати та ухвалити щодо ОСОБА_10 обвинувальний вирок. Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема щодо суперечливих висновків суду про малозначність діяння. На її думку суд не дав належної оцінки показанням обвинуваченої, яка фактично визнавала, що вчиняла протиправні дії, оскільки на її переконання попередні рішення судів є незаконними. Зазначає, що висновки суду про відсутність істотної шкоди від вчиненого злочину безпідставні, оскільки діями обвинуваченої порушується її право власності на вказаний будинок. Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення, давши оцінку правомірності дій державних виконавців при реалізації арештованого майна. Також посилається на порушення таємниці нарадчої кімнати та явну однобічність і необ`єктивність судового розгляду.
На апеляційну скаргу прокурора подані заперечення від захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 в якій він посилається на необ`єктивність та необґрунтованість викладених в ній доводів, вважає вирок суду законним та обґрунтованим і просить залишити скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду без змін.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, аналізуючи вирок суду першої інстанції, зокрема формулювання обвинувачення, визнане судом не доведеним, мотиви та підстави, з яких виходив суд, встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до частин 1-3 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Відповідно до вимог п. 1) ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Однак при ухваленні виправдувального вироку щодо ОСОБА_10 судом наведені вимоги закону в повному обсязі не виконано.
Так, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_10 у вчинені злочину, в порушення статей 94, 374 КПК України, не дав належної оцінки всім зібраним у справі доказам, окремі з них взагалі залишив без оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Крім того колегія суддів вважає, що суд безпідставно прийшов до висновків щодо необхідності або відсутності необхідності у виготовленні іншої технічної документації на потерпілу ОСОБА_7 , що не відноситься до суті обвинувачення, об`єктивної та суб`єктивної сторони діяння обвинуваченої ОСОБА_10 та не виключає склад злочину.
Суд першої інстанції у вироку зазначив, що ситуація з примусового вселення ОСОБА_7 та протидія цьому зі сторони ОСОБА_10 а також її покійного чоловіка, була спровокована тим, що службовими особами місцевого відділу ДВС в порушення Наказу Міністерства юстиції від 27.10.1999 року №68/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за №745/4038)… не було вилучено арештоване нерухоме майно до проведення прилюдних торгів і не було передано таке арештоване нерухоме майно на належне зберігання спеціалізованій організації, яка й проводила прилюдні торги.
Колегія суддів вважає, що такі висновки не ґрунтуються на доказах, досліджених в ході судового розгляду, не стосуються суті пред`явленого обвинувачення, були предметом судових розглядів інших судів в порядку цивільного судочинства з прийняттям відповідних судових рішень, зокрема, рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляцій-ного суду Дніпропетровської області від 15.08.2013 року. Наведене залишилось поза увагою суду першої інстанції. До того ж, дійшовши наведених у вироку висновків суд, в порушення ст. 337 КПК України, вийшов за межі обвинувачення.
Також є необґрунтованими і такими, що не випливають з пред`явленого обвинувачення, висновки суду щодо оцінки правовідносин між обвинуваченою та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які з огляду на межі судового розгляду, не можуть бути предметом судового розгляду в даному кримінальному провадженні.
Як вбачається з роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування норм кримінального процесуального закону при ухваленні вироків, які містяться в пунктах 16, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанови Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» вказано судам на необхідність точного виконання вимог ст. 334 КПК України (ст. 374 КПК України 2012 року) про обґрунтування обвинувачення конкретними доказами не лише кожному підсудному, а й по кожному епізоду обвинувачення, визнаного судом доведеним.
У мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на попередньому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину; відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину.
Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинність виправданого, не допускається.
Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).
Чинне законодавство цілком визначено говорить про сукупність доказів як про найбільш важливу умову ухвалення обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. При цьому досить важливе значення мають виклад і мотивування оцінки кожного доказу у поєднанні з іншими доказами.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд у вироку допустив такі формулювання та висловлювання, що є неприпустимим для обґрунтованого та вмотивованого виправдувального вироку.
Безпідставними, на думку колегії суддів, є і висновки суду, що відсутність цивільного позову про відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням, є ознакою малозначності діяння, оскільки такі висновки не ґрунтуються на вимогах кримінального та кримінального процесуального закону.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувального акту та вироку суду, суд вийшов за межі обвинувачення, вказавши як мотив виправдання обвинуваченої про малозначність діяння. При цьому, суд вдався до аналізу Законів України «Про виконавче провадження», «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та ін., та зазначив, що факт недопущення техніка для здійснення відповідних замірів не спричинила та не могли спричинити істотної шкоди фізичній, юридичній особі, суспільству, державі та ін. і такі її дії є малозначними. З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погодитись не може.
Так злочин, передбачений ст. 382 КК України, є злочином з формальним складом, і в даному випадку шкода спричиняється самим фактом невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили. Суд першої інстанції залишив поза увагою, що рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області в справі № 443/1273/2012 від 03.09.12 про зобов`язання ОСОБА_10 допустити в домоволодіння АДРЕСА_1 техніка-будівельника КП «Царичанське БТІ» для зняття замірів та рішення в справі № 196/475/13-ц від 30.04.13 про вселення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у житловий будинок за вказаною адресою та зобов`язання ОСОБА_10 не перешкоджати ОСОБА_7 у користуванні житловим будинком, набрали законної сили та перебували в апеляційному провадженні.
Вказані рішення стосуються права власності ОСОБА_7 на домоволодіння за вказаною адресою, а саме права володіння, користування та розпорядження ним. Право власності ОСОБА_7 набуте у встановленому законом порядку, було предметом розгляду судів різних інстанцій і у колегії суддів на даному етапі не виникає сумнівів щодо законного власника даного домоволодіння.
В силу ч. 4 ст. 41 Конституції України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Враховуючи вище викладене, невиконання обвинуваченою ОСОБА_10 та перешкоджання у виконанні рішення суду, в тому числі щодо вселення законного власника, не можна розцінювати як малозначність діяння.
Колегія суддів також наголошує, що мотивувальна частина виправдувального вироку містить всі питання виправдання, вирішені в резолютивній частині вироку. Вказана в резолютивній частині вироку підстава виправдання не повинна бути формальною, а повинна бути логічним виразом і продовженням аналізу даної підстави виправдання в мотивувальній частині.
Проте, суд у вироку зазначив «…Вирішуючи питання про застосування частини другої статті 11 КК України в межах даного кримінального провадження, суд виходить з того, що відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Таким чином, суд вважає доведеним, що протиправне діяння, вчинене ОСОБА_10 , мало місце, але з врахуванням доказів, які були досліджені в судовому засіданні, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов також висновку, що сторона обвинувачення не довела, що таке діяння є суспільно небезпечним, у зв`язку з чим вказана особа повинна була б понести кримінальне покарання…». З наведеного є не зрозумілими мотиви та підстави виправдання обвинуваченої, тим самим суд допустив неточності та суперечності, які не можуть бути зазначені у виправдувальному вироку.
У мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким обвинуваченого звинувачують органи досудового розслідування, результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на досудовому слідстві, та тих які були дослідженні при судовому розгляді, а також мотивовані висновки суду: про недоведеності події злочину, відсутності у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, недоведеність його участі у вчиненому кримінальному правопорушенні.
Не зважаючи на вказані вимоги закону, суд у вироку не навів та не обґрунтував належним чином, на якій з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 та пунктами 1-3 ч. 1 ст. 373 КПК України, суд визнає невинуватою ОСОБА_10 та виправдовує її. Не містить посилань на відповідні положення КПК України і резолютивна частина вироку.
Враховуючи викладене можна зробити висновок про те, що судом ухвалене невмотивоване рішення, а тому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права (ст. 411 КПК).
Європейський суд з прав людини вмотивованість судового рішення пов`язує саме з належним здійсненням правосуддя так як у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються (п.1 ст. 6 КЗПЛ - «Кузнецов та інші проти Росії», «Гірвісаарі проти Фінляндіі»).
В силу п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду ухвалений з такими істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що не може визнаватися законним та обґрунтованим.
Рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (абзац «ііі» п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 р.) у справі «Бельзюк проти Польщі».

Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 р. «Капо проти Бельгії» (п. 25), від 24 листопада 2000 р. «Дактарас проти Литви» (п. 30), від 9 листопада 2006 р. «Білуха проти України» (п. 49) про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 р. у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Враховуючи наведене вище, а також те, що суд апеляційної інстанції у кримінальному провадженні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 26 КПК України, вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом, враховуючи відсутність клопотань сторін кримінального провадження щодо повторного дослідження фактичних обставин та доказів кримінального провадження, то колегія суддів в даному випадку позбавлена можливості усунути виявлені порушення та привести судове рішення у відповідність до вимог кримінального процесуального закону та ухвалити кінцеве рішення по справі.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог пунктів 2, 13 ст. 7, ст. 20 та ст. 26 КПК України оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Враховуючи, що вирок суду скасовано через вказані істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не входить в обговорення інших доводів апеляційної скарги, при цьому під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції, з дотриманням прав учасників кримінального провадження та вимог кримінального процесуального закону і закону України про кримінальну відповідальність необхідно проаналізувати всі докази у справі, дати їм належну оцінку, перевірити інші доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілої і ухвалити законне і обґрунтоване рішення.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 404, 405, 407, 409, 415 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2015 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________ _____________________ ______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4