У Х В А Л А

28 січня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_3, розглянувши заяву захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 про перегляд судових рішень Верховним Судом України,

в с т а н о в и л а:

Святошинський районний суд м. Києва вироком від 8 грудня 2014 року засудив ОСОБА_1 за сукупністю злочинів, передбачених частиною першою статті 307 та частиною другою статті 309 Кримінального кодексу України (далі - КК), до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки і на підставі статті 75 КК звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік та з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2-4 частини першої статті 76 цього Кодексу.

Апеляційний суд м. Києва вироком від 30 березня 2015 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 скасував і засудив його за сукупністю злочинів, передбачених частиною першою статті 307 та частиною другою статті 307 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 жовтня 2015 року вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_1 змінив, виключив з частини другої статті 307 КК кваліфікуючу ознаку - повторність збуту наркотичного засобу. В решті вирок залишив без зміни.

18 грудня 2015 року до Верховного Суду України надійшла заява захисника ОСОБА_2 про перегляд вищевказаної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо ОСОБА_1 Як на підставу для перегляду заявник посилався на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм закону України про кримінальну відповідальність щодо подібних суспільно небезпечних діянь і просив оскаржувану ухвалу, а також вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_1 скасувати, залишивши в силі вирок суду першої інстанції щодо нього.

Однак, заява не містила належного обґрунтування зазначеної у ній підстави для перегляду судових рішень Верховним Судом України, до неї не було додано копії різних за змістом судових рішень касаційного суду на підтвердження цієї підстави, а викладене у заяві прохання мало суперечливий зміст і не узгоджувалося з повноваженнями Верховного Суду України, передбаченими статтею 455 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Крім того, повноваження адвоката ОСОБА_2 на подання заяви не було підтверджено належним чином.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року захисника ОСОБА_2 було повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статей 448 і 449 КПК та встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - до 25 січня 2016 року. Також заявнику було роз'яснено, що у разі, якщо зазначені в ухвалі недоліки заяви не буде усунуто в установлений строк, заяву буде йому повернуто.

23 січня 2016 року захисник ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України з уточненою заявою про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_1 Як на підставу для перегляду так само, як і в попередній заяві, посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм закону України про кримінальну відповідальність щодо подібних суспільно небезпечних діянь і висловлює аналогічне за змістом прохання.

Проте, у заяві не наведено аргументів на користь подібності правовідносин в оскарженому та порівнюваних судових рішеннях, не зазначено, у чому полягає неоднакове правозастосування, хоча на необхідності такого обґрунтування вказувалося в ухвалі судді Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року. Доводи заяви зводяться до незгоди з кваліфікацією дій засудженого за статтею 307 КК, тоді як, на думку захисника ОСОБА_2, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи їх слід кваліфікувати за статтею 309 КК. Але сама по собі перевірка Верховним Судом України доводів такого змісту поза межами його законодавчо визначених повноважень щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах у порядку, передбаченому главою 33 КПК, є недопустимою.

Посилання заявника як на приклад неоднакового правозастосування суду касаційної інстанції на ухвалу Верховного Суду України від 3 квітня 2009 року є неприйнятним, оскільки її постановлено Верховним Судом України на спільному засіданні Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії і за своєю правовою природою вона не є рішенням суду касаційної інстанції.

Так само не можна вважати належним прикладом для порівняння висновків касаційного суду постанову Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 7 лютого 2013 року, оскільки її ухвалено Верховним Судом України за наслідками перегляду судових рішень на підставі пункту 1 частини першої статті 445 КПК, а не касаційного перегляду, отже, вона також не є рішенням суду касаційної інстанції.

Оцінити ухвалу Верховного Суду України від 26 грудня 2006 року, постановлену за результатами розгляду Верховним Судом України справи у касаційному порядку, з точки зору її прийнятності в якості прикладу неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, неможливо через відсутність у заяві належного обґрунтування указаної підстави.

До того ж, на підтвердження зазначеної підстави заявником додано до заяви копії судових рішень суду касаційної інстанції, які не містять вказівки на джерело їх походження, тоді як такі копії мають бути отримані з офіційного джерела (Єдиного державного реєстру судових рішень або офіційного друкованого видання).

Усупереч вимогам частини першої статті 50 КПК до заяви не долучено копію свідоцтва про право ОСОБА_2 на зайняття адвокатською діяльністю. На підтвердження повноважень захисника ОСОБА_2 до заяви додано ордер. Зі змісту ордера не вбачається, на підставі якого документа - договору із захисником про надання правової допомоги чи доручення органу (установи), уповноваженої законом на надання безоплатної правової допомоги, - видано цей ордер. Копії зазначених договору чи доручення до заяви захисника ОСОБА_2 не долучені. Зазначене, зокрема, перешкоджає встановленню наявності чи відсутності згоди засудженого ОСОБА_1 на представництво його інтересів у Верховному Суді України саме адвокатом ОСОБА_2 За таких обставин повноваження останнього не можна вважати підтвердженими належним чином.

Отже, як убачається зі змісту заяви та доданих до неї копій судових рішень і інших матеріалів, захисник ОСОБА_2 не усунув недоліків, зазначених в ухвалі судді Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року, у зв'язку з чим заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або на інших підставах, ніж ті, які були предметом розгляду.

Керуючись статтею 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и л а:

заяву захисника ОСОБА_2 про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_1 Верховним Судом України повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_3