Справа № 448/1345/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/206/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :
Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, жителя та зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , гр-на України, українця, з вищою освітою, одруженого, працюючого на посаді начальника станції Судова Вишня ДТГО «Львівська залізниця», військовозобов`язаного, не судимого,

визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України на 1 /один/ рік позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 від відбування покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 1 /один/ рік і з покладенням відповідно до ст. 76 КК України обов`язку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтись в цю інспекцію для реєстрації, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця, жителя та зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , гр-на України, українця, з вищою освітою, неодруженого, працюючого на посаді старшого механіка електрозв`язку ВП «Львівська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця», військовозобов`язаного, не судимого,

визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України на 1 /один/ рік 6 /шість/ місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 від відбування покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 1 /один/ рік і з покладенням відповідно до ст. 76 КК України обов`язку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтись в цю інспекцію для реєстрації, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно вироку суду першої інстанції, 22.09.2014 року біля 15 год. 15 хв. обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та діючи у групі, на території станції Судова Вишня ДТГО «Львівська залізниця», що за адресою: м. Судова Вишня, вул. Станційна, 1, Мостиського району Львівської області, грубо порушили громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю. Зокрема, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з мотивів явної неповаги до громадського порядку та існуючих загальноприйнятих правил і норм поведінки в суспільстві, з метою самоутвердження себе за рахунок приниження інших осіб, діючи з хуліганських спонукань та грубо порушуючи громадський порядок, в ході сварки та шарпанини з ОСОБА_10 виражались нецензурною лайкою в адресу останнього. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 наніс потерпілому удар рукою по обличчю і ногою в ділянку правого плеча, а обвинувачений ОСОБА_9 наніс удар рукою по обличчю, внаслідок чого спричинили ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження у виді рани в ділянці нижнього краю правої орбіти, синця у правій навколоочній ділянці, крововиливу в білковій оболонці правого ока, синця на правому плечі.

Не погоджуючись з таким вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Мостиського районного суду Львівської області від 12.12.2014 року в частині визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, скасувати та постановити новий вирок, яким його виправдати у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину.

В обґрунтування своїх вимог стверджує, що суд прийшов до помилкових висновків і дав невірну оцінку фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого безпідставно визнав винними у вчиненні хуліганських дій як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_9 .

Звертає увагу, що ОСОБА_10 здійснював розміщення оголошень на вокзалі станції Судова Вишня, тобто території ДТГО «Львівська залізниця», а відтак ОСОБА_9 , виявивши дані оголошення та вважаючи такі самовільно розміщеною рекламою з порушенням встановленого порядку розміщення реклами, діяв в межах наявних у нього повноважень. Проте наткнувся на фізичний опір з боку потерпілого ОСОБА_10 .

Що ж стосується його / ОСОБА_7 /, то він був випадковим очевидцем такої суперечки, оскільки перебував з особистих причин на території станції, та, не діючи спільно з ОСОБА_9 , вирішив вступитися за фізично слабшого ОСОБА_9 . Розцінює свої дії як необхідну оборону, наголошує, що її меж не перевищував.

Окрім цього, стверджує, що судом першої інстанції необґрунтовано вказано, що під час згаданих подій він / ОСОБА_7 / перебував у стані алкогольного сп`яніння. Вказує, що такі покликання суду є безпідставними.

Особливу увагу акцентує на протиріччях, наявних в показаннях потерпілого ОСОБА_10 , що він надавав на досудовому розслідуванні та в суді першої інстанції, з приводу отримання тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 надав суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких звертає увагу колегії суддів на порушення потерпілим ОСОБА_10 ряду нормативних документів та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, позицію обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до кримінального процесуального закону України у будь-якому разі судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У поданій апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , прийшов до помилкових висновків, оскільки дав невірну оцінку фактичним обставинам справи, і, як наслідок, прийняв необґрунтоване рішення про вину останніх у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Однак, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції об`єктивно з`ясував обставини вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, які послідовно виклав у винесеному судовому рішенні, та прийшов до вірного висновку про доведеність вини ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , що ґрунтується на досліджених під час судового розгляду доказах.

Власне, обвинувачені здійснювали протиправні діяння в активній формі, з використанням ними незначного приводу, що мали місце в публічному місці на очах у інших осіб, супроводжувались ненормативною лексикою та фізичним насильством по відношенню до потерпілого, з грубим порушенням саме громадського порядку, з явно вираженим бажанням обвинувачених показати свою вищість, що приводить апеляційний суд до висновку про наявність в діях обвинувачених вищенаведеного злочину.

Окрім цього, на думку колегії суддів покарання, яке призначено обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, а також даним, що характеризують їх особу та є справедливим і обґрунтованим.

Що стосується тверджень ОСОБА_7 щодо того, що він діяв в межах необхідної оборони, то колегія суддів з ними погодитися не може, оскільки з огляду на здобуті як під час досудового розслідування, так і в суді першої інстанції докази, а також на тілесні ушкодження, виявлені на тілі потерпілого та відсутність встановлених ушкоджень на тілі ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , не вбачається, що дії апелянта були адекватними та необхідними для захисту ОСОБА_9 .

Частина 1 ст. 36 КК України передбачає, що необхідною обороною визнаються лише такі дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Однак, вбачається, що конфлікт між потерпілим ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_9 стався саме з ініціативи останнього, ні сам ОСОБА_9 , ні свідки, що були очевидцями згаданих подій, не вказували про те, щоб ОСОБА_9 в ході згаданих подій потребував захисту чи допомоги.

Окрім цього, у поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 покликається і на те, що покладаючи в основу вироку показання потерпілого ОСОБА_10 , суд жодним чином не перевірив їх на предмет правдивості та не надав їм належної оцінки, оскільки на думку апелянта, в них містяться суттєві протиріччя.

Проте, дослідивши матеріали судової справи та, зокрема, вирок районного суду, колегія апеляційного суду погодитися з доводами ОСОБА_7 в цій частині не може.

У згаданому вироку суд першої інстанції зазначив, що вина обвинувачених доводиться також і показаннями потерпілого ОСОБА_10 , яким суд немає підстав не довіряти, адже такі давалися потерпілим послідовно у логічному зв`язку між собою та з висновком судово-медичного експерта.

Аналогічно в цій частині колегія суддів не може погодитися і з доводами апелянта щодо того, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в зазначений день не перебували в стані алкогольного сп`яніння і що їх дії по відношенню до потерпілого не були «безпричинними», а були наслідком спровокованих дій саме потерпілого, оскільки такі, на думку апеляційного суду, спростовуються показаннями не лише потерпілого ОСОБА_10 , а й показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , наданими в суді першої інстанції, що жодним чином не суперечать іншим, наявним у даній справі доказам.

У поданих в судовому засіданні додаткових поясненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 вказує на те, що дії потерпілого, на його думку, в жодному випадку не можна вважати правомірними, а також вказує, що потерпілий вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 152 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів.

Однак, в даній ситуації, не в компетенції колегії суддів апеляційного суду розгляд питання про порушення чи не порушення потерпілим ОСОБА_10 вказаних положень КУпАП.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином спростував та не прийняв до уваги доводів обвинувачених.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду ухвалений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону України, є обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його скасування не вбачає, а тому приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Мостиського районного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4