АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1316/15 Справа № 191/2803/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11
захисників- адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Жданово Солонянського району Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Стаханов Луганської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Павлоград Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Павлоград Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого;
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м.Солоне Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого;
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с.Юрківці Немерівського району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , раніше не судимого,-
якою обвинувальний акт повернуто прокурору прокуратури Дніпропетровської області,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.71-74 т.19/ прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у суді першої інстанції- ОСОБА_19 просить ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09 червня 2015 року скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону та призначити судовий розгляд в суді першої інстанції. Як вважає апелянт суд, фактично надаючи оцінку пред`явленому обвинуваченню, вийшов за межі судового розгляду, що суперечить вимогам ч.1, ч.3 ст.337 КПК України. Крім того апелянт додає, що суд з власної ініціативи не може ставити питання про погіршення становища обвинувачених, бо ця функція є прерогативою сторони обвинувачення, а у відповідності вимог ч.2 ст.337 КПК України, ст.338-ст.341 КПК України, під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення або висунути додаткове обвинувачення. У зв`язку з чим прокурор вважає, що обвинувальний акт містить у собі виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, які були встановлені під час досудового слідства.
В запереченні на апеляцію прокурора /а.с.97-98 т.19/ обвинувачений ОСОБА_6 просить вимоги прокурора залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін; повернути обвинувальний акт прокурору, для приведення його у відповідність до вимог ст.291 КПК України, обґрунтовуючи свої доводи тим, що обвинувальний акт стороною обвинувачення був складений з порушенням вимог, передбачених вимог п.8) ч.2 ст.291 КПК України, оскільки крім зазначеного в ухвалі суду першої інстанції прокурор не вказав у реєстрі розмір витрат на залучення експерта, при тому, що сам обвинувальний акт містить посилання на декілька висновків експерта. Не зазначено прокурором, як вважає обвинувачений, в порушення вимог п.5) ч.2 ст.291 КПК України і всіх необхідних ознак об`єктивної сторони вчинених злочинів. Також вважає безпідставним посилання прокурора на порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону в частині початку розгляду кримінального провадження саме з підготовчого засідання, оскільки це прямо передбачено вимогами ст.415 КПК України, ч.1 ст.416 КПК України.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор, який приймав участь у розгляді справи, підтримав апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, посилаючись на обґрунтування, викладені в апеляції, вважав за необхідне відмовити в задоволенні клопотань обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою, на більш м`який, обґрунтовуючи свою позицію тим, що на даний час не минули ризики, зазначені в ухвалі суду апеляційної інстанції про продовження запобіжного засобу вказаним особам.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник- адвокат ОСОБА_12 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, обґрунтовуючи свою позицію доводами, викладеними в запереченні на апеляційну скаргу, прохали залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану. Що стосується зміни запобіжного заходу, як заходу безпеки обвинуваченого ОСОБА_6 , то останній посилався на доводи, викладені ним у клопотанні, відповідно до якого, не дивлячись на його заяву про застосування до нього фізичної сили з боку посадових осіб Дніпропетровського слідчого ізолятору, подану в судовому засіданні прокурору ОСОБА_20 ще 30 липня 2015 року, ніякого процесуального вирішення ця заява не знайшла, тиск на нього працівниками ізолятору продовжується, етапують його до суду, як бувшого працівника міліції, разом з іншими засудженими, що заборонено законом, при цьому з боку посадових осіб ізолятору та інших засуджених здійснюється психологічний тиск, прохали змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або особисте зобов`язання, оскільки крім зазначеного вище має сім`ю, двох малолітніх дітей, які потребують його допомоги, а ризики, зазначені у кримінальному процесуальному законі та ухвалах суду про продовження тримання під вартою прокурором не доведені, на даний час відсутні.
Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник- адвокат ОСОБА_14 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прохали залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану. Що стосується зміни запобіжного заходу, як заходу безпеки обвинуваченого ОСОБА_10 , то останній посилався на доводи, викладені ним у клопотанні, в якому, обвинувачений зазначає схожі обставини, викладені обвинуваченим ОСОБА_6 в частині застосування насильства з боку працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору та ненадання своєчасної медичної допомоги, за виключенням тиску з боку інших засуджених, разом з захисником прохали змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або особисте зобов`язання.
Обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник- адвокат ОСОБА_17 також заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прохали залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану. Що стосується зміни запобіжного заходу, як заходу безпеки обвинуваченого ОСОБА_11 , то останній посилався на доводи, викладені ним у клопотанні, в якому, обвинувачений зазначає схожі обставини, викладені обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_21 в частині застосування насильства з боку працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору та ненадання своєчасної медичної допомоги, за виключенням тиску з боку інших засуджених, разом з захисником прохали змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або особисте зобов`язання.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник- адвокат ОСОБА_22 , обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник- адвокат ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник- адвокат ОСОБА_16 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прохали залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, прохали змінити запобіжний захід обвинуваченим, які подали про це клопотання, на більш м`який з огляду на Європейську конвенцію з прав людини та довго тривалість утримання обвинувачених під вартою, вказуючи на те, що приклад двох обвинувачених, яким цей захід був змінений вказує на дотримання ними своїх процесуальних обов`язків.
Як витікає з ухвали суду першої інстанції 14 серпня 2014 року прокурором було затверджено обвинувальний акт /а.с.64 т.4/, в якому викладено обвинувачення.
Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинах, серед яких є напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу в особливо великих розмірах, вчинений організованою групою, а саме ч.4 ст.187 КК України- розбій, незаконне заволодіння транспортним засобом при обтяжуючих обставинах, кваліфіковане за ч.3 ст.289 КК України, незаконне поводження з вогнепальною зброєю, кваліфіковане за ч.1 ст.263 КК України та інші.
Повертаючи обвинувальний акт прокурору суд першої інстанції у своїй ухвалі послався на порушення прокурором вимог п.3) ч.3 ст.314 КПК України, при цьому вказавши, що відповідно до обвинувального акту /а.с.73 т.4/ 06 березня 2013 року ОСОБА_10 за вказівкою ОСОБА_6 взяв у себе вдома за адресою: смт.Солоне, вул.Осіння, обріз мисливської двоствольної гладкоствольної рушниці моделі «ТОЗ-БМ» 16 калібру № НОМЕР_1 та обріз мисливської двоствольної гладкоствольної рушниці моделі «ТОЗ-БМ» 16 калібру № НОМЕР_2 , які до цього зберігав за вказівкою ОСОБА_6 та передав останньому для застосування у розбійному нападі. Органом досудового слідства ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме, зберігання та придбання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, тобто, в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення не відповідають правовій кваліфікації, зокрема не вказано таку ознаку злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, як передача вогнепальної зброї.
Крім того, суд першої інстанції вказує, що з обвинувального акту не вбачається час, місце та предмет злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України в частині придбання вогнепальної зброї та бойових припасів ОСОБА_10 , що знову ж таки свідчить про невідповідність фактичних обставин кримінального правопорушення правовій кваліфікації, викладеній в обвинувальному акті.
Також суд вказує, що як вбачається з обвинувального акту /а.с.74 т.4/, ввечері, 06 березня 2013 року, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_11 карабін «Сайга М3», який у подальшому передав ОСОБА_6 для застосування у розбійному нападі. Однак органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме, зберіганні, придбанні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, тобто суд першої інстанції вважає, що в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення не відповідають правовій кваліфікації, зокрема не вказано таку кваліфікуючу ознаку злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, як передача вогнепальної зброї.
Надалі, відповідно до абзацу 6 а.с.74 т.4 слідує «…Також у невстановленому слідством місці, придбав мисливський нарізний карабін «ОП ПКМС Тактика», який зареєстрований на ОСОБА_23 без його відома, який вирішив використати особисто для вчинення злочину». Суд першої інстанції також вбачає незрозумілість, хто саме вчинив дані дії, тобто обвинувачення є неконкретним і тягне за собою порушення права на захист і, як наслідок- скасування вироку, в разі подальшого розгляду кримінального провадження на підставі обвинувального акту викладеного в такій редакції.
Також, суд посилається, що з обвинувального акту /а.с.99 т.4/- 08 березня 2013 року у ОСОБА_7 було проведено обшук в ході якого виявлено зброю. При цьому не описано час та місце її придбання, однак ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме, не лише в зберіганні, а й у придбанні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, що на думку суду вказує на невідповідність фактичних обставин кримінального правопорушення, правовій кваліфікації, викладеній в обвинувальному акті.
Крім вищевказаного, при поверненні обвинувального акту прокурору суд першої інстанції вказує на порушення вимог п.8) ч.2 ст.291 КПК України, оскільки з провадження вбачається, що під час досудового слідства проводилось декілька експертиз зброї та бойових припасів, однак органами досудового розслідування не зазначено розмір витрат на залучення експерта, що призвело до невідповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України, а в подальшому може призвести до порушення права на захист обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши доводи апеляції та матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція прокурора підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч.2 ст.291 КПК України встановлено вимоги до обвинувального акту та вказано вичерпний перелік відомостей, які обов`язково він повинен містити.
Зокрема, згідно з п.5) ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Виходячи з системного аналізу вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону та п.3) ч.3 ст.314 КПК України суд першої інстанції, в підготовчому засіданні, має право повернути обвинувальний акт, лише якщо він не відповідає вимогам статті 291 КПК України, зокрема, якщо цей документ не містить положення, на які вказує норма кримінального процесуального закону.
Крім того, як витікає з положень ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
При перевірці колегією суддів матеріалів кримінального провадження встановлено, що до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт, складений старшим прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Дніпропетровської області- ОСОБА_24 та погоджений заступником прокурора Дніпропетровської області- ОСОБА_25 /а.с.64-102 т.4/, який у повному обсязі відповідає вимогам вищенаведеної норми кримінального процесуального закону, а саме вимогам ст.291 КПК України, оскільки в ньому викладені фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень та дана кримінальна кваліфікація діям обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 так, як їх вважала встановленими сторона обвинувачення.
Таким чином, повертаючи обвинувальний акт прокурору та вказуючи в своїй ухвалі /а.с.57-60 т.19/ на порушення органом досудового розслідування вимог п.5) ч.2 ст.291 КПК України, а саме на неконкретність пред`явленого обвинувачення, відсутність в кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки складу злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, як передача вогнепальної зброї, суд першої інстанції, в порушення вказаних вище вимог кримінального процесуального закону не тільки вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, а й в порушення загальних засад кримінального провадження, а саме вимог ч.3 ст.22 КПК України та ч.3 ст.26 КПК України поставив питання про погіршення становища обвинувачених, що є недопустимим, оскільки ставить під сумнів неупередженість суду.
Крім того, в порушення вимог ч.1 ст.23 КПК України, відповідно до якої суд досліджує докази безпосередньо та ч.3 ст.370 КПК України, згідно з положеннями якої обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд першої інстанції, посилаючись в ухвалі, постановленій під час підготовчого судового засідання на «….невідповідність фактичних обставин кримінального правопорушення, правовій кваліфікації, викладеній в обвинувальному акті» /а.с.59 т.19/ допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки вказані висновки у вказаній стадії судового провадження є неприпустимими і можуть бути зроблені лише після проведення судового розгляду провадження по суті.
Посилання суду першої інстанції в своїй ухвалі на порушення органом досудового розслідування та прокурором вимог п.8) ч.2 ст.291 КПК України, з тих підстав, що акт не містить відомості про розмір витрат на залучення експерта хоча й є слушним, однак враховуючи ознайомлення сторін з матеріалами кримінального провадження в процесі досудового розслідування та подальше дослідження зазначених обставин судом першої інстанції при постановленні вироку, вказане ніяким чином не може привести до порушення права на захист обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , як про це вказує суд, а тому, в даному випадку, не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.
Таким чином, з урахуванням наведеного вище, а також положень ч.2 ст.337 КПК України, ч.1 ст.338 КПК України, відповідно якої прокурор під час судового розгляду має право змінити обвинувачення, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, допустивши невідповідність висновків, викладених в ухвалі фактичним обставинам, істотне порушення вказаних вище норм кримінального процесуального закону, в тому числі вимог ст.314 КПК України, безпідставно повернув обвинувальний акт прокурору.
Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.
Доводи прокурора з посиланням на вимоги ч.3 ст.415 КПК України, глави 28 «Судовий розгляд» КПК України, в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно призначив підготовче судове засідання по справі після скасування ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року /а.с.109-122 т.18/ обвинувального вироку суду першої інстанції, постановленого щодо вказаних обвинувачених 15 вересня 2014 року /а.с.20-113 т.5/, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, виходячи з системного аналізу вимог ст.415 КПК України, ст.416 КПК України, розділу IV КПК України, суд здійснює судове провадження у відповідності з останнім, при цьому відповідно до положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження- це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає в тому числі підготовче судове провадження.
Що стосується клопотань обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про зміну вказаним обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший, більш м`який у виді особистого зобов`язання або домашнього арешту, як забезпечення заходів безпеки вказаних осіб, то колегія суддів виходить з наступного.
Так ухвалою колегії суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2015 року /а.с.172-174 т.19/ запобіжний захід стосовно вказаних обвинувачених у виді тримання під вартою було продовжено до 28 вересня 2015 року.
Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся в суд з клопотанням про зміну йому запобіжного заходу /а.с.219-222 т.19/, обґрунтовуючи його тим, що після продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом апеляційної інстанції 30 липня 2015 року, 31 липня 2015 року він був побитий посадовими особами слідчого ізолятору. Для доставки в апеляційну інстанцію 31 липня 2015 року був переведений в загальну камеру, де очікує доставку в суд загальна маса засуджених, хоча обвинувачений- бувший працівник міліції, що потягло за собою образи з боку вказаних осіб, приниження та погрози. Не дивлячись на описані лікарями швидкої допомоги, викликаними в Апеляційний суд Дніпропетровської області в цей день пошкодження та заяву, надану прокурору ОСОБА_20 безпосередньо в судовому засіданні, ніяка перевірка правоохоронними органами не проводилися, тілесні ушкодження не були зафіксовані судово-медичним експертом. З боку керівництва слідчого ізолятору продовжувався тиск на обвинуваченого і після повернення з апеляційної інстанції 31 липня 2015 року, тому, на думку ОСОБА_6 , зміна запобіжного заходу на більш м`який реально могла б забезпечити безпеку життю та здоров`ю обвинуваченого, відновлення соціальних зв`язків, оскільки має дружину та двох малолітніх дітей, які потребують його допомоги.
На схожі обставини посилаються у своїх клопотаннях, які надійшли до апеляційної інстанції 26 серпня 2015 року і обвинувачені ОСОБА_11 /а.с.30-31 т.20/ та ОСОБА_10 /а.с.33-34 т.20/, за виключенням тиску на них з боку інших засуджених.
Копії всіх клопотань, з огляду на викладені в них відомості про ненадання медичної допомоги в умовах ув`язнення та застосування насильства по відношенню до вказаних обвинувачених судом апеляційної інстанції були негайно направлені на адресу прокурора Дніпропетровської області для проведення перевірки та прийняття процесуального рішення /а.с.23, 38 т.20/, про їх реєстрацію під № 1273 вн-15 від 03 серпня 2015 року було повідомлено суд відповідним документом, за вихідним № 17/2-1489 вих.15, долученим державним обвинувачем у судовому засіданні 01 вересня 2015 року /а.с.41 т.2/.
Так, в силу ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Згідно вимогами ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Виходячи з норми ст.201 КПК України обвинувачений, до якого поданий запобіжний захід має право подати клопотання про зміну запобіжного заходу, яке повинно відповідати вимогам ч.3 вказаної статті.
На підставі вимог ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід.
Як витікає з положень п.2), п.3) ч.1 ст.419 КПК України в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції зазначаються мотиви прийнятого рішення, в тому числі в частині запобіжного заходу, а в резолютивній частині- рішення щодо запобіжного заходу.
Перевіривши обґрунтованість клопотань обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу на їх відповідність наведеним вище вимогам кримінального процесуального закону, не оцінюючи докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання осіб винуватими чи невинуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, визначаючи лише чи є причетність осіб до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо них запобіжного заходу, колегія суддів, на даному етапі провадження приходить до висновку, що клопотання обвинувачених не підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції при розгляді справи, колегія суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області, 30 липня 2015 року, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченим до 28 вересня 2015 року, дійшли до вмотивованого висновку про необхідність застосування такого виняткового запобіжного заходу вказаним вище обвинуваченим, як тримання під вартою, виходячи як з обґрунтованої підозри у вчиненні ними ряду умисних, корисливих, в тому числі особливо тяжких злочинів, у складі організованої злочинної групи, з застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілих, міра покарання за скоєння яких передбачена у виді позбавлення волі на строк понад десять років, так і ризиків заявлених та обґрунтованих раніше, які на даний час не втратили свою актуальність і дали достатні підстави, в тому числі колегії суддів вважати, що обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 можуть вчинити інші кримінальні правопорушення, переховуватися від суду, іншим чином перешкоджати судовому провадженню, про що свідчать в тому числі дії обвинувачених, наведені в ухвалі колегії суддів з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2015 року /абзац 8 а.с.191-192 т.19/, стосовно висловлення погроз на адресу колегії суддів як під час судового засідання, так і після його закінчення.
При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції ЄСПЛ у справі Мюррей проти Сполученого Королівства (п.55 рішення) факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення, що є задачею наступних етапів кримінального процесу, а тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою як досудового розслідування, так і судового розслідування, досягненню цілей якого є тримання під вартою, що визначено в рішенні ЄСПЛ за скаргою «Феррарі-Браво проти Італії».
Таким чином колегія суддів за результатами апеляційного розгляду вказаного питання вважає встановленим, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_21 покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст.177 КПК України і тримання ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_21 під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п.35 рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції».
Доводи вказаних обвинувачених стосовно застосування до них заходів безпеки у виді зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, через ненадання медичної допомоги та застосування насильства з боку посадових осіб Дніпропетровського слідчого ізолятору, інших засуджених, викладені в клопотаннях, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки, як виходячи з вимог ст.201 КПК України, так і відповідно до вимог ст.20 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» № 3782-XII від 23 грудня 1993 року зі змінами та доповненнями, ні самими обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_21 , ні їх захисниками не заявлено жодних клопотань та не надано переконливих даних, які б свідчили про наявність реальної загрози для життя та здоров`я вказаних обвинувачених, котрі перебувають у місцях попереднього ув`язнення під контролем спеціалізованого державного органу, правомірність дій посадових осіб якого на даний момент, у зв`язку з заявами обвинувачених, є предметом перевірки прокуратури Дніпропетровської області.
Тому, за наведених вище обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у межах розумного строку, а саме до 28 вересня 2015 року, зазначивши при цьому про необхідність негайного повідомлення прокурора Дніпропетровської області, шляхом направлення копії даної ухвали, про недозволене зволікання, яке допускається посадовими особами вказаної прокуратури при проведенні перевірки за заявами обвинувачених про неналежне забезпечення медичною допомогою та застосування насильства з боку посадових осіб Дніпропетровського слідчого ізолятору, що суперечить положенням Європейської конвенції з прав людини та практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 12 червня 2008 року «Яременко проти України»), де зазначено, що коли особа заявляє небезпідставну скаргу на дію працівників правоохоронних органів, повинно бути проведене ефективне офіційне розслідування, під час якого можливо знайти та забезпечити свідчення винних осіб, тобто мінімальні стандарти, викладені в практиці суду передбачають проведення незалежного, неупередженого розслідування під контролем громадськості, а від компетентних органів вимагають ретельності та оперативності при його проведенні.
З огляду на відсутність клопотань з боку інших обвинувачених про зміну їм запобіжного заходу, осіб обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та обставин інкримінованих їм кримінальних правопорушень, колегія суддів не вбачає підстав для зміни раніше обраних вказаним обвинуваченим запобіжних заходів.
На підставі вище викладеного, керуючись ст.20 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» № 3782-XII від 23 грудня 1993 року зі змінами та доповненнями до нього, ст.376 ч.2 КПК України, ст.177 КПК України, ст.183 КПК України, ст.404 КПК України, п.6) ч.1 ст.407 КПК України, ст.411 КПК України, ч.1 ст.412 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляцію прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у суді першої інстанції- ОСОБА_19 - задовольнити.
Запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , залишити- тримання під вартою на строк до 28 вересня 2015 року, відмовивши ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в забезпеченні заходів безпеки.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , залишити- домашній арешт на строк до 28 вересня 2015 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4