Ухвала

іменем україни

09 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,

суддів: ОСОБА_2, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про зупинення нарахування відсотків за користування коштами та скасування нарахованих відсотків, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 16 вересня 2000 року підписав з відповідачем кредитну угоду з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна». 12 квітня 2014 року невідома особа, зловживаючи його довірою, шахрайським способом зняла з його кредитної картки 13 350 грн. Він як добросовісний користувач одразу звернувся до чергового оператора ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням заблокувати карту. Також 14 квітня 2014 року повідомив службу безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» Львівського регіонального управління. Працівниками служби безпеки банку було встановлено спосіб викрадення коштів з кредитної картки та рахунки, на які поступили викрадені кошти. Були також встановлені номери рахунків та особи, які здійснювали викрадення коштів з карткового рахунку, їх картки були також заблоковано, проте на той час кошти зловмисниками вже були переведені на інші рахунки. Крім того, за його заявою слідчим Сихівського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - Сихівський РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області) за фактом шахрайських дій, вчинених стосовно ОСОБА_3, порушено кримінальне провадження № 0000896 за ч. 1 ст. 190 КК України, про що внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та визнано позивача потерпілим. Посилаючись на те, що на даний час ПАТ КБ «ПриватБанк» не надає йому кредитних коштів, а тому і не може нараховувати відсотки, позивач просив зупинити нарахування відсотків за кредитною угодою від 16 вересня 2000 року та скасувати нараховані відсотки, починаючи з 12 квітня 2014 року по даний час.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2015 року, позов задоволено. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» зупинити нарахування відсотків за кредитною угодою від 16 вересня 2000 року, укладеною з ОСОБА_3 Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» скасувати відсотки, нараховані за кредитною угодою від 16 вересня 2000 року, починаючи з 12 квітня 2014 року по даний час.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що 16 вересня 2000 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитну угоду з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, згідно з умовами якої позивач користується кредитними коштами, наданими ПАТ КБ «ПриватБанк», та зобов'язується вносити щомісячні платежі до 25 числа місяця, наступного за звітним, для погашення кредиту.

Також судами встановлено, що 12 квітня 2014 року невідома особа, зловживаючи довірою ОСОБА_3 шахрайським способом зняла з кредитної картки останнього 13 350 грн.

Пунктом 2.1.1.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачені обов'язки клієнта, зокрема, у пп. 2.1.1.5.11 визначено, що клієнт зобов'язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНу, або отримання звістки про їх незаконне використання. При настанні вищевказаних випадків необхідно звернутися у відділення банку, або за телефоном 3700 (безкоштовно по Україні).

Встановлено, що 14 квітня 2014 року позивач повідомив ПАТ КБ «ПриватБанк» про вказаний випадок.

Крім того, за заявою ОСОБА_3 слідчим Сихівського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області за фактом шахрайських дій, вчинених стосовно позивача, порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України № 0000896, про що внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Вказаним кримінальним провадженням ОСОБА_3 визнано потерпілим.

Також 21 червня 2014 року позивач направив відповідачу лист з проханням припинити нарахування відсотків на викрадені та не використані ним кредитні кошти, проте банк у задоволенні його заяви відмовив.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки кошти з картки позивача було знято шахрайським способом, тому на даний час ПАТ КБ «ПриватБанк» не надає позивачу кредитних коштів, якими він міг би користуватися, отже й не може нараховувати відсотки на такі кошти.

Повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до п. п. 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 , банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Згідно з вимогами ст. 57 , ч. 2 ст. 59, ч. 4 ст. 60 , ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не з'ясували фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не встановили, якими доказами підтверджується зняття коштів з картки позивача шахрайським способом, ураховуючи те, що, як вбачається із наданої банком виписки з рахунку позивача, кредитні кошти були зняті у банкоматі, який розташований у тому ж населеному пункті, де проживає позивач; не перевірили, з яких причин ОСОБА_3 звернувся до працівників банку лише через дві доби після зняття коштів та чи не сприяв він своїми діями чи бездіяльністю незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, ураховуючи те, що відповідач сам зазначив про зняття коштів невідомою особою внаслідок зловживання його довірою.

Також, встановивши, що слідчим Сихівського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області порушено кримінальне провадження за фактом шахрайських дій, вчинених щодо ОСОБА_3, та що останнього визнано потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що такі обставини підтверджують обґрунтованість позову. Разом з тим поза увагою судів залишилося те, що зазначені обставини не є преюдиційними у розумінні ст. 61 ЦПК України та повинні бути оцінені відповідно до положень ст. 212 ЦПК України.

Крім того, згідно зі ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У разі порушення права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій на вказані положення закону уваги не звернули, у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин й правовою нормою, що підлягає застосуванню, й відповідно не перевірили, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту його прав щодо незаконного зняття кредитних коштів у вигляді вимоги про зупинення нарахування відсотків за кредитом та списання вже нарахованих відсотків нормам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 , 338 ЦПК України , колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6