ЧЕРВОНОЗАВОДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.15 року м.Харків

Слідчий суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , заявника ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність посадової особи прокуратури Харківської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань,
ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова з вищевказаною скаргою, зі змісту якої просила зобов`язати посадових осіб прокуратури Харківської області внести відомості до ЄРДР за її заявою від 01.10.2015р. В обґрунтування скарги зазначила, що 01.10.2015р. вона звернулась до Генеральної прокуратури України з заявою, яка 16.10.2015 року надійшла до прокуратури Харківської області, та в якій просила внести відомості до ЄРДР відносно судді Жовтневої районного суду м.Харкова ОСОБА_5 за ст.375 КК України. Разом з тим, відомості до ЄРДР не внесені.

В судовому засіданні заявник скаргу підтримала з підстав, в ній наведених. Пояснила, що під час розгляду цивільної справи суддею ОСОБА_5 було постановлено рішення не на користь заявниці, а саме: стягнуто з неї на користь КП «Харківводоканал» суму боргу, яка, на думку заявниці, не підлягала стягненню. Також ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що оскаржила вищевказане рішення суду в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі виклала всі ті ж самі доводи, які надала в даному судовому засіданні. Судом апеляційної інстанції було зменшено суму, що підлягає стягненню. Вважаючи таке стягнення безпідставним, у вказаному вбачає ознаки складу злочину, разом з тим, в касаційному порядку рішення суду не оскаржувала через відсутність коштів на правову допомогу. Також просила поновити строк на оскарження бездіяльності, посилаючись на те, що пропустила його з поважних причин через юридичну необізнаність.

Прокурор в судовому засіданні проти поновлення строку на оскарження заперечував, також заперечував проти доводів скарги, посилаючись на відсутність законних підстав для її задоволення.

Враховуючи пояснення заявниці про поважність причин пропуску строку на оскарження через юридичну необізнаність, а також той факт, що пропущений строк з урахуванням наданих пояснень та документів є незначним, з метою забезпечення права особи на доступ до правосуддя, слідчий суддя вважає за доцільне поновити строк на оскарження бездіяльності.

Вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши подану скаргу та надані матеріали, слідчий суддя приходить наступного висновку.

Стаття 214 КПК України передбачає, що після подання заяви або повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення відповідною посадовою особою обставин, що можуть свідчити про вчинення особою кримінального правопорушення, слідчий чи прокурор зобов`язані внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.

З наведеного вбачається, що обов`язок внесення до ЄРДР стосується тих відомостей, що можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою кримінального правопорушення.

Положення ст.214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, а тому критерієм внесення відомостей до ЄРДР є саме фактичні дані, що вказують на ознаки конкретного складу злочину.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Особа, яка подає заяву чи повідомляє про кримінальне правопорушення під розпис попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення. Заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення вважаються поданими з моменту попередження особи про кримінальну відповідальність.

З наданихслідчому судді матеріалів вбачається, що 01.10.2015р. ОСОБА_4 звернулась до Генеральної прокуратури України з заявою, яка 16.10.2015 року надійшла до прокуратури Харківської області, в якій просила внести відомості до ЄРДР відносно судді Жовтневої районного суду м.Харкова ОСОБА_5 , яка винесла рішення не на користь заявниці. В обґрунтування заяви приводить доводи про незгоду з прийнятим процесуальним рішенням вказаного судді, та у вказаному вбачає ознаки злочину, передбаченого ст.375 КК України.

Стаття 375 КК України, на яку посилається заявниця, передбачає кримінальну відповідальність за постановлення суддею завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Сам лише факт незгоди з прийнятим процесуальним рішенням судді, яке до того ж не скасоване у встановленому законом порядку, не свідчить про наявність складу злочину, передбаченого ст.375 КК України.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна ради європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 126 Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист, яке включає в себе право на розгляд справи незалежним та неупередженим судом. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п. п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007 р.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 р., Рекомендації N (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Враховуючи викладене, розглянувши скаргу у відповідності до ст.22 КПК України на засадах змагальності, слідчий суддя погоджується з доводами прокурора про те, що бездіяльності не було допущено під час розгляду заяви ОСОБА_4 від 01.10.2015р., оскільки вона не містить відомостей, що можуть свідчити про вчинення злочину.

За таких обставин підстави для задоволення скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність посадових осіб прокуратури Харківської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її заявою від 01.10.2015р.

Ухвала слідчого судді в апеляційному порядку оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1