Справа №577/4796/14-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/438/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Хуліганство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2015 року колегія суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми кримінальне провадження № 0000375 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 16 травня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Конотоп,

Сумської області, громадянина України, який мешкає в АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 296 ч. 2, 129 ч. 1 КК України, виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 ч.1, ч.1 ст.222 ( 1960 року), ч.1. ст.263 КК України

ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Конотоп, Сумської області, громадянина України, який мешкає в АДРЕСА_2

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 ч. 2 КК України

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_12

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги від прокурора, в якій ставиться питання про скасування вироку та постановлення нового; захисника ОСОБА_10 , в якій ставиться питання про часткове скасування вироку та постановлення нового і захисника ОСОБА_8 , в якій ставиться питання про скасування вироку та закриття провадження.

Даним вироком ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 296 ч. 2, 129 ч. 1 КК України і з урахуванням ст. 70 КК України призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 9 місяців, виправданий у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 ч.1, ч.1 ст.222( 1960 року), ч.1. ст.263 КК України

ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 ч. 2 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробування з іспитовим строком один рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в солідарному порядку:

- на користь держави витрати на лікування потерпілого ОСОБА_13 в сумі 1461 грн. 60 коп.;

-на користь потерпілого ОСОБА_13 2500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 :

- на користь потерпілого ОСОБА_14 1500 грн. у відшкодування моральної шкоди;

- на користь потерпілого ОСОБА_15 1500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_16 залишений без розгляду

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 зазначив, що показання свідків та потерпілого, які суд поклав в основу вироку та якими обґрунтував обвинувачення, є суперечливими, їм не надано належної оцінки, а тому і вважати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 ч.2 КК України, немає підстав. Кирій заподіяв потерпілому тілесні ушкодження на грунті особистих неприязних стосунків, тому його дії необхідно перекваліфікувати на ст. 125 ч. 2 КК України. Також з приводу обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 129 ч. 1 КК України, вказує, що судом не було встановлено реальних підстав у потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 побоюватись здійснення погрози вбивством від ОСОБА_9 . Просить вирок суду частково скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України та визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.ст. 129 ч. 1, 296 ч. 2 КК України.

Адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , в поданій апеляційній скарзі вважає вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за ст. 296 ч. 2 КК України необґрунтованим, оскільки ОСОБА_7 злочину не вчиняв. Покази потерпілого ОСОБА_13 є суперечливими і не узгоджуються з письмовими матеріалами кримінального провадження, є сумнівними і показання інших свідків. Апелянт зазначає, що постанова про закриття кримінальної справи була скасована незаконно, а тому є незаконними і всі проведені після її скасування слідчі дії. Просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 .

Прокурор ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати у зв`язку з істотними порушеннями судом вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильним застосуванням вимог закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначення покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 ч. 2 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень за ст.ст. 296 ч. 2, 129 ч. 1, 222 ч. 1 (в ред.. 1960 р.), 263 ч. 1, 115 ч. 1 КК України та призначити покарання за ст. 296 ч. 2 КК України позбавлення волі на строк 2 роки, за ст. 129 ч. 1 КК України обмеження волі на строк 2 роки, за ст. 222 ч. 1 КК України (в ред. 1960 р.) позбавлення волі на строк 3 роки, за ст. 263 ч. 1 КК України позбавлення волі на строк 7 років, за ст. 115 ч. 1 КК України позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 15 років позбавлення волі. Задовольнити цивільні позови та стягнути їх з обвинувачених за ст. 296 ч. 2 КК України солідарно, а інші з ОСОБА_9 , судові витрати стягнути з обвинувачених в дольовому порядку. Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд, виправдовуючи ОСОБА_9 за ст.ст. 222 ч. 1 (1960 р.), 263 ч. 1, 115 ч. 1 КК України, послався на підстави, не передбачені кримінальним процесуальним кодексом для виправдання особи, призначив обвинуваченим за ст. 296 ч. 2 КК України занадто м`яке покарання, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання не навів підстав для застосування ст. 75 КК України.

На апеляційну скаргу прокурора надійшло заперечення від захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , в якій він просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, оскільки всі докази, на які посилається прокурор, судом були досліджені в повному обсязі та їм була надана належна оцінка.

Як встановив суд, 16 червня 2012 року близько 01 год. 40 хв. ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_7 , перебуваючи в кафе «Нічка» по проспекту Миру, 93, м. Конотоп, діючи з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок і спокій, ігноруючи загальні правила поведінки і виражаючи явну неповагу до суспільства, протягом 10-15 хвилин наносили потерпілому ОСОБА_13 тілесні ушкодження, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Крім цього, 18 травня 2014 року в денний час ОСОБА_9 прибув до блокпосту № 2 Конотопського об`єднання «Самооборона» поблизу вулиці Сумської, де учаснику «Самооборони» ОСОБА_17 висловив погрози вбивством відносно мешканців м. Конотоп ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . У свою чергу ОСОБА_17 передав слова ОСОБА_9 ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які сприйняли погрози на їх адресу реально.

Обвинувачений ОСОБА_9 виправданий у скоєнні кримінальних правопорушень за недоведеністю його винуватості про те, що, у період з 1991 року по 1993 рік він за адресою: АДРЕСА_3 , у ОСОБА_18 незаконно придбав і носив пістолет «Браунінг» калібру 9 мм, модель 1935 року; у період з 1991 року по квітень 1994 року він у невстановленому місці за невстановлених обставин незаконно придбав 8 патронів до нарізної вогнепальної зброї калібру 9 мм, які незаконно носив та зберігав у м. Конотоп; 16 квітня 1994 року близько 00 годин він на околиці міста Конотоп, в районі Конотопського підприємства «Агротехсервіс» поблизу будинку по вул. Б.Хмельницького, 94. з метою вбивство ОСОБА_19 , здійснив 6 пострілів у голову та тулуб потерпілого, впевнившись у смерті ОСОБА_19 , покинув місце події; 21 червня 2014 року в ході виконання ухвали суду на території земельної ділянки № НОМЕР_1 , яка належить співмешканці ОСОБА_9 ОСОБА_20 , працівники міліції виявили та вилучили пістолет « Браунінг» та два патрони до нарізної вогнепальної зброї, які є вогнепальною зброєю та бойовими припасами, які ОСОБА_9 придбав, носив та зберігав без відповідного дозволу.

Вислухавши доповідь судді про суть кримінального провадження та поданих апеляційних скарг, думку захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги та прохали їх задовольнити, думку прокурора щодо скасування вироку та постановлення нового, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення, чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого і які саме, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати, а також і інші питання, зазначені в цієї статті.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції постановляючи вирок не дотримався в повної мірі вимог цього закону.

Так, суд першої інстанції встановив наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження по факту вчиненого ОСОБА_9 та ОСОБА_7 хуліганства, групою осіб, поклавши в основу вироку докази, які визнав належними та допустимими і які були досліджені під час судового розгляду.

В той же час, судом виключено із обвинувачення щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ст. 296 ч. 2 КК України така обставина, як скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Суд мотивував свої висновки тим, що обвинувачені категорично заперечували той факт, що вони вживали алкогольні напої, і в судовому засіданні ця обставина не знайшла свого підтвердження достатніми доказами.

При цьому судом першої інстанції не було наведено відповідних і достатніх доводів прийнятого рішення, не зазначені докази, якими обгрунтовуються таки висновки. Суд першої інстанції, виключаючи вищевказану обставину, не прийняв до уваги, що ця обставина є складовою об`єктивної сторони хуліганства, тобто встановленими органом обвинувачення фактичними обставинами справи.

Крім того, обгрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинувачених у скоєнні хуліганства відповідними доказами, суд допустив суперечності в оцінці доказів.

Так, судом визнані достовірними показання потерпілого ОСОБА_13 щодо заподіяння йому тілесних ушкоджень обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , в частини визначення їх характеру та локалізації, в той же час судом відхилено, як доказ обвинувачення, висновки експертиз № 767,768,769 ( т.3 а.п. 152-153). Суд визнав вищезазначені докази недопустимими також і у зв`язку із приєднаних до матеріалів справи фотознімків потерпілого ОСОБА_13 , пославшись на те, що вони не були офіційно додані до медичної документації і вироблені без дотримання правил судово медичного фотографування. Але, відхиляючи ці докази, суд не навів мотивів щодо співвідношення цих доказів з тими, які покладені в основу вироку, а саме слідчому експерименту з потерпілим ОСОБА_13 , свідком ОСОБА_21 і висновками судово медичної експертизи щодо спроможності показань цього свідка, показання експерта ОСОБА_22 .

Тому доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставність виключення судом такої обтяжуючої покарання обставини, як скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також і відхилення частини доказів по обвинуваченню ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у скоєнні хуліганства, на думку колегії суддів є обгрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при виключенні із обвинувачення епізодів щодо скоєння ОСОБА_9 погрози вбивством щодо потерпілого ОСОБА_14 у лютому та квітні місяцях 2014 року поблизу виконавчого комітету Конотопської міської ради по проспекту Миру, 8 в м. Конотоп, 12.06.2014 року поблизу залізничного вокзалу у м. Конотоп, то на думку колегії суддів вони є обгрунтованими.

Висновки суду першої інстанції щодо недоведеності вини ОСОБА_9 у вищезазначених епізодах погрози вбивством на думку колегії суддів є невмотивованими належним чином та такими, що мають суттєві протиріччя в своїх висновках.

Так, суд першої інстанції, зазначаючи у вироку, що показання потерпілих за епізодами. погрози вбивством щодо потерпілого ОСОБА_14 у лютому та квітні місяцях 2014 року поблизу виконавчого комітету Конотопської міської ради по проспекту Миру, 8 в м. Конотоп, 12.06.2014 року поблизу залізничного вокзалу у м. Конотоп, носять суб`єктивний характер та базуються лише на внутрішньому переконанні реальності погрози, тобто судом визнаний той факт, що потерпілий ОСОБА_14 факти погрози йому вбивством сприймав реально.

Судом визнано, що слова обвинуваченого ОСОБА_9 за епізодом погрози вбивством ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на блокпосту мали характер погрози вбивством, оскільки вони брали участь у діяльності громадського об`єднання, яке, також, займалося перевіркою діяльності і ОСОБА_9 , між обвинуваченим і потерпілими мали місце неприязні стосунки і вони мали достатні підстави для внутрішнього переконання у тому, що такі погрози обвинуваченого можуть бути виконані ним, враховуючи і обстановку гострого соціального конфлікту у державі 2013 2014 року.

За даним епізодом суд прийняв до уваги як суб`єктивний критерій, тобто сприйняття погрози ОСОБА_14 , так і об`єктивний критерій, а саме спосіб і інтенсивність її вираження, особу винного, характер стосунків між ОСОБА_9 та ОСОБА_14 .

В той же час, виключаючи із обвинувачення епізоди погрози вбивством з боку ОСОБА_9 щодо ОСОБА_14 суд не наводить мотивів, підтверджених доказами, чому він не довіряє показам потерпілого, що змінилося в фактичних обставинах, адже два епізоди, що були виключені судом, сталися до 18 травня 2014 року, а один епізод приблизно через місяць після 18 травня 2014 року.

Колегія суддів вважає також обгрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 222 КК України ( 1960 року), ч. 1 ст. 263 КК України і ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, судом визнано недопустимим доказом протокол обшуку в с. Таранське Конотопського району від 21.06.2014 року.

Піддаючи оцінці вищезазначений протокол обшуку, суд керувався ст. 104 КПК України, а мав би взяти до уваги вимоги ст. 234 і 236 КПК України, якими безпосередньо регулюються питання щодо такої слідчої дії як обшук та порядок виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи.

Так, законом не передбачений порядок безперервності проведення обшуку, обшук був проведений в присутності понятих та обвинуваченого ОСОБА_9 , а також і власника будинку та земельної ділянки, де проводився обшук. Не протиричіть закону і той факт, що дозвіл слідчого судді був наданий в рамках одного кримінального провадження, а в ході обшуку знайдені речи, які мають значення для іншого кримінального провадження, що прямо передбачено п. 7 ст. 236 КПК України, що крім всього спростовує твердження суду про проведення обшуку без дозволу слідчого судді.

Крім того, визнаючи протокол обшуку в с. Таранське Конотопського району від 21.06.2014 року недопустимим доказом, суд допустився припущення, оскільки не пославшись на конкретні докази зазначив, що наявність слідів трас на паркані, прим`ята трава прямо вказують на те, що доступ до земельної ділянки сторонніх осіб мав місце.

Надаючи оцінку висновку трасологічної експертизи № 95 від 02 травня 1994 року ( т. 8 а.п. 19- 21), протоколу огляду автомобіля ОСОБА_19 , висновку судово медичної експертизи № 103 від 15 травня 1994 року, суд не вмотивувавши свого рішення, прийшов до категоричного висновку, що постріли в потерпілого ОСОБА_19 здійснювалися з двох боків, зазначивши, що органи досудового розслідування не надали цьому факту оцінку, допустивши тим самим істотні порушення закону, оскільки оцінку доказам повинен надавати суд, а не орган досудового розслідування.

Зазначивши, що достовірність ідентичності гільз та куль, які були предметом експертних досліджень № 269 від 22 квітня 1994 року і № 8064/8065 від 14 липня 2014 року викликає у суду обгрунтовані сумніви, суд в той же час не зазначив чим же самим ці сумніви обгрунтовуються.

Судом допущені істотні порушення вимог закону при оцінці показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_14 з чужих слів, оскільки судом не дотримані вимоги ст. 97 КПК України.

Суд послався на те, що ці показання не підтверджуються іншими доказами, але закон вимагає інші критерії при визнанні цих доказів допустимими, а твердження суду про те, що ці показання суд вважає недостовірними, не вмотивовані належним чином та не підтверджені ніякими доказами.

Вирішуючи питання про наявність неприязних стосунків між ОСОБА_9 та ОСОБА_19 суд довіряє показанням сторонніх осіб і не довіряє показанням близьких родичів потерпілого, матері, рідній сестрі, при цьому не наводить відповідних мотивів, чому приймає до уваги одні докази і не приймає до уваги інші.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції допущені істотні порушення кримінального процесуального закону при виправданні обвинуваченого ОСОБА_9 за ст.ст. 222 ч. 1 КК України ( 1960 року), 263 ч. 1 КК України.

Суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не була доведена поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_9 у скоєнні вищезазначених кримінальних правопорушень.

В той же час, по надуманим мотивам, суд відмовився досліджувати докази, а саме, відмовився пред`явити свідку ОСОБА_18 пістолет «Браунінг» калібру 9 мм, який за показаннями свідка ОСОБА_9 придбав у нього.

У вироку судом не наведено мотивів виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 за ст.ст. 222 ч. 1 КК України ( 1960 року), 263 ч. 1 КК України, не надана оцінка доказам в даній частині обвинувачення, не зазначено, чому докази не приймаються до уваги.

Крім того, судом не зазначено підстави виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 за ст.ст. 222 ч. 1 КК України ( 1960 року), 263 ч. 1 КК України, 115 ч.1 КК України.

Що стосується покарання, яке суд призначив обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , за ст. 296 ч. 2 КК України, то воно на думку колегії суддів не повної мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України.

При призначенні покарання суд врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу обвинувачених, їх сімейний стан, позитивні характеристики, час, що минув після скоєного злочину й їх подальшу поведінку.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не вмотивував свого рішення щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Тому, якщо при новому судовому розгляді збережеться той об`єм обвинувачення відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , не зміняться фактичні обставини справи то покарання, призначене обвинуваченим за ст. 296 ч.2 КК України слід вважати м`яким, з огляду на ставлення обвинувачених до скоєного, відсутність з їх боку щирого каяття та висловлення жалю щодо скоєного, не бажання відшкодувати заподіяну шкоду.

Допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону потягли за собою неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а в частині призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ст. 296 ч. 2 КК України і призначення м`якого покарання, яке не відповідає тяжкості скоєного злочину та особам обвинувачених., а також невмотивоване застосування щодо ОСОБА_7 вимог ст. 75 КК України.

Колегія суддів позбавлена можливості усунути встановлені порушення вимог кримінального процесуального закону, перевірити інші доводи апеляційних скарг, оскільки учасники судового провадження не заявили клопотання про дослідження доказів, а прокурор не вмотивував, які докази необхідно дослідити, чи досліджувалися вони в суді першої інстанції і як що так, в чому полягає неповнота чи неправильність дослідження доказів.

За вищезазначених обставин вирок суду не може вважатися законним і обгрунтованим і підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, скасовуючи вирок та призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, апеляційний суд не має права наперед вирішувати питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

А тому, при новому розгляді справи суд першої інстанції повинен повно й всебічно дослідити обставини справи та ухвалити в справі законне, обґрунтоване й вмотивоване судове рішення, в тому числі з врахуванням передбачених вимог кримінального закону щодо доведеності винуватості, кваліфікації та призначення покарання у разі визнання обвинувачених винуватими.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376ч. 2,404,405,407,409,410,411,412,414,415 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скаргі прокурора у кримінальному провадженні, адвокатів ОСОБА_23 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Путивльського районного суду Сумської області від 16 травня 2015 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_11 скасувати у зв`язку із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та м`якістю призначеного покарання та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду вступає в законну силу після її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4