Єдиний унікальний № 500/6025/14-к
Провадження № 1-кп/500/30/16
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________
ВИРОК

Іменем України
05 лютого 2016 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурори: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинувачений ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_6 ,

потерпілі: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянувши в місті Ізмаїлі Одеської області у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000886, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл Одеської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, працюючого за наймом, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

раніше судимого:

01.10.2013 р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області, за ч.ч. 1, 3 ст. 357, ч. 1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст.186 КК України,

встановив:
1. 12 лютого 2013 року, приблизно о 02:30 годині, ОСОБА_5 , знаходячись у приміщенні комп`ютерного клубу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого по АДРЕСА_1 , умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заснув за сусіднім столиком, таємно викрав з лівої кишені його куртки 489 грн., чим спричинив матеріальні збитки на зазначену суму, після чого з місця вчинення злочину з викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

2. В лютому 2014 року, приблизно о 21:00 годині, більш точні дату та час встановити не надалось можливим, ОСОБА_5 , діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , маючи вільний доступ, таємно викрав мобільний телефон марки «Samsung Е2252» вартістю 400 грн., в якому знаходилась сім-картка оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 20 грн., на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 10 грн., який належить ОСОБА_9 , чим спричинив матеріальні збитки останньому на загальну суму 430 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

3. На початку березня 2014 року, приблизно о 17:00 годині, більш точні дату та час встановити не надалось можливим, ОСОБА_5 , діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , розпочавши свої дії таємно, заволодів належним ОСОБА_8 мобільним телефоном марки «Fly» вартістю 600 грн., в якому знаходились сім-картка оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 10 грн., на рахунку якої були грошові кошти в сумі 40 грн., після чого вийшов з квартири ОСОБА_8 на вулицю, а ОСОБА_8 , зрозумівши, що ОСОБА_5 викрав її мобільний телефон, вжила заходів щодо припинення його неправомірних дій, а саме вибігла за ним, почала кричати та намагалася наздогнати його, а ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його протиправні дії помічені потерпілою, продовживши свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, з метою утримання викраденого, відкрито зник з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив матеріальні збитки потерпілій ОСОБА_8 на загальну суму 650 грн.

4. На початку березня 2014 року, більш точні дату та час встановити не надалось можливим, ОСОБА_5 , перебуваючи в гостях у ОСОБА_10 в квартирі АДРЕСА_3 і, скориставшись відсутністю господаря у кімнаті, таємно, з метою незаконного заволодіння важливими особистими документами, заволодів пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданого 01.09.2011 р. Пенсійним фондом України, яке матеріальної цінності не становить, після чого ОСОБА_5 з викраденим зник, розпорядившись ним на свій розсуд.

5. На початку травня 2014 року, приблизно о 20:00 годині, більш точний час встановити не надалось можливим, ОСОБА_5 , діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, проник через вхідні двері у квартиру АДРЕСА_2 , де, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для здоров`я, відносно ОСОБА_8 у виді поштовхів руками, відкрито заволодів її майном, а саме паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , виданим 10.02.2003 р. Ізмаїльським МВ ГУМВС України в Одеській області, який матеріальної цінності не становить, мобільним телефоном марки «Samsung C 260» вартістю 250 грн., в якому знаходилась сім-картка оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 10 грн., на рахунку якої були грошові кошти в сумі 40 грн., а також дві пластикові банківські картки UniCreditBank, які не становлять матеріальної цінності, та з однієї картки в подальшому зняв 100 грн., які належать ОСОБА_8 , чим спричинив матеріальні збитки на загальну суму 400 грн., після чого з місця вчинення злочину з викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні вину у вчиненні злочинів визнав частково та пояснив:

по першому епізоду таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_7 , що мало місце 12 лютого 2013 року, приблизно о 02:30 годині, що він зі своїм знайомим ОСОБА_7 пішли провести час в Інтернет кафе «ЦентрСіті». Коли вночі ОСОБА_7 заснув, він викрав у того з кишені куртки 350 грн., які згодом витратив на власні потреби придбав їжу. Він повернув потерпілому 270 грн. Вину визнає частково, оскільки вкрав 350 грн., а не 489 грн., як це зазначено в обвинувальному акті;

по другому епізоду таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 , що мало місце в лютому 2014 року, приблизно о 21:00 годині, що вину у вчиненні цього злочину не визнає повністю. Він нічого пояснити не може, оскільки з цього приводу йому нічого невідомо. З потерпілим ОСОБА_9 він не знайомий, на його думку, той його з кимось плутає. Під час досудового розслідування він давав показання про те, що викрав мобільний телефон у ОСОБА_9 , однак робив це під примусом слідчого. До нього застосувалося насильство з боку працівників міліції. Він написав скаргу, проте йому сказали, що буде гірше, у зв`язку з чим він не передав цю скаргу для розгляду. Цивільний позов потерпілого про стягнення 410 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди не визнав в повному обсязі;

по третьому та п`ятому епізодам відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_8 , що мали місце відповідно на початку березня 2014 року, приблизно о 17:00 годині, та на початку травня 2014 року, приблизно о 20:00 годині, що визнає вину у вчиненні цих злочинів частково. Він тільки заволодів її телефоном марки «Самсунг», більше телефонів ОСОБА_8 він не брав, телефон «Флай» білого кольору він ніколи не бачив. Цивільний позов потерпілої про стягнення 1500 грн. не визнає повністю. Він приходив до потерпілої тільки двічі. Телефон Самсунг він взяв, коли приходив в перший раз, а під час другого приходу нічого не брав у потерпілої.

Вперше він прийшов до потерпілої ОСОБА_8 за допомогою знайти роботу, вони спілкувалися, пили каву. В той день він був тверезий. Він побачив телефон марки «Самсунг» чорно-сірого кольору, який сподобався йому, і він забрав його, після чого розвернувся і пішов. Він не запитував дозволу у ОСОБА_8 взяти цей телефон і та не давала йому телефон на його прохання щоб подзвонити комусь. ОСОБА_8 стояла поруч, коли він взяв телефон, однак він не знає, чи бачила вона те як він його взяв. Коли він пішов, то ОСОБА_8 йшла за ним, пропонувала поговорити з приводу роботи, а про телефон вона нічого не казала, при цьому він не тікав. Він віддав цей телефон марки «Самсунг» працівникам міліції, коли його затримали 26 червня 2014 року. В день, коли він забрав у ОСОБА_8 телефон, він приходив сам.

А коли він вдруге приходив до потерпілої ОСОБА_8 , то нічого не брав, він просто прийшов до ОСОБА_8 щоб поспілкуватися. Ще до знайомства з ОСОБА_8 , приблизно за 15 днів, він знайшов паспорт потерпілої ОСОБА_8 в центрі м. Ізмаїл на кінцевій зупинці маршруту № 1, побачив його біля лавки біля магазину «Корона», в паспорті були картки, там також на папірці був записаний пін-код, з однієї з карток він зняв гроші в сумі 100 грн. з банкомату відділення «Укргазбанк» біля технікуму, картка була зеленого кольору. З другої картки він нічого не зміг зняти. Він не заявив про знахідку паспорта, оскільки був засудженим з випробуванням. Телефон і паспорт він віддав працівникам міліції, вони були повернуті потерпілій, а картки викинув. Двері він не пошкоджував, ОСОБА_8 він не бив. Показання потерпілої ОСОБА_8 він підтримує частково. Першого разу вони дійсно пили каву, він взяв телефон проте не «Флай», а «Самсунг», який він і повернув. Коли вони пили каву, у них були нормальні стосунки. Конфліктів з потерпілою у нього не було. Причина його обмовляння потерпілою йому не відома,

по четвертому епізоду заволодіння пенсійним посвідченням потерпілого ОСОБА_10 , яке мало місце на початку березня 2014 року, що вину свою він не визнає. Потерпілого ОСОБА_10 він бачить вперше. Показання слідчому про те, що він декілька днів проживав у потерпілого ОСОБА_10 він давав під тиском. Разом з тим, на початку судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину по даному епізоду визнав повністю та пояснив, що точну дату він не пам`ятає, але того дня він не хотів повертатися додому, і попросив потерпілого ОСОБА_10 дозволу переночувати, на що останній погодився. Коли потерпілий спав, він побачив його пенсійне посвідчення, яке лежало на підлозі, і подумав, що це кредитна картка, і забрав собі. Викрадене посвідчення згодом він віддав слідчому. Він розумів, що посвідчення йому не належить і без дозволу ОСОБА_10 його брати неможна.

Обвинувачений ОСОБА_5 також пояснив, що паспорт ОСОБА_8 , дві її пластикові банківські картки, пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_10 були виявлені та вилучені працівниками міліції у нього з квартири, яку він орендував за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім того, ОСОБА_5 також пояснив, що під час проведення слідчого експерименту він нічого не казав, а мовчав. Він брав участь у слідчому експерименті, показував обставини злочину та підписав протокол під тиском працівників міліції, які казали йому куди показувати. Він писав скаргу, проте йому невідомо, чи була вона відправлена. При обранні відносно нього запобіжного заходу він боявся сказати судді про застосування відносно нього тиску.

Однак, окрім часткового визнання, вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів в повному обсязі підтверджується сукупністю таких доказів, що були досліджені в судовому засіданні.

1. Так, по першому епізоду таємному викраденні майна потерпілого ОСОБА_7 , що мало місце 12 лютого 2013 року, приблизно о 02:30 годині, окрім часткового визнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина у повному обсязі підтверджується такими доказами, що були досліджені у судовому засіданні.

Так, потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що в лютому 2013 року він перебував в комп`ютерному клубі «Центр-Сіті», де залишився на ніч. Вночі, коли він спав ОСОБА_5 , який сидів у аудиторії поруч, витягнув з його кишені гроші. Вранці він виявив зникнення грошей в сумі 489 грн. Тоді він підійшов до адміністратора на ім`я ОСОБА_11 і по відеозапису камер спостереження вони побачили, що ОСОБА_5 залазив до його кишень. Коли він спитав у ОСОБА_5 , чи не знає він де його гроші, той відповів, що поверне їх, взяв у нього гроші, тому що йому терміново вони були потрібні. ОСОБА_5 повернув йому частину грошей. Претензій до обвинуваченого він не має. Він не був добре знайомим зі ОСОБА_5 , тільки знав того на ім`я. ОСОБА_5 навряд чи знав скільки йому було на той момент років.

Із заяви на ім`я начальника Ізмаїльського МВ (з обслуговування м. Ізмаїл та Ізмаїльського району) ГУМВС України в Одеській області (далі Ізмаїльський МВ) від 13.02.2013 р. вбачається, що ОСОБА_7 просить вжити заходи до хлопця на ім`я ОСОБА_12 , який 12.02.2013 р., знаходячись в комп`ютерному клубі «ЦентрСіті», в проміжок часу з 02:30 год. по 07:40 год. викрав у нього грошові кошти в сумі 489 грн. (т. 2 а.п.244).

Під час огляду місця події згідно даним протоколу від 13.02.2013 р., а також фототаблиці, доданій до нього, було оглянуте приміщення комп`ютерного клубу «ЦентрСіті», розташованого по АДРЕСА_5 . В приміщенні клубу знаходяться столи з комп`ютерами, а також стіл адміністратора, над яким знаходиться камера відеоспостереження. (т. 2 а.п. 39 40).

Під час проведення слідчого експерименту згідно даним протоколу від 13.08.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, ОСОБА_5 в присутності понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 розповів та показав на місці про обставини вчинення ним злочинів. Так, ОСОБА_5 запропонував поїхати на вул. Садову, де раніше знаходився Інтернет клуб «ЦентрСіті», де він у лютому 2013 року таємно викрав з кишені куртки гроші ОСОБА_7 в сумі 300 грн., а можливо більше, пізніше, щоб ОСОБА_7 не мав до нього претензій, він повернув тому гроші (т. 2 а.п. 65 74).

Суд критично оцінює показання ОСОБА_5 , дані ним в судовому засіданні про те, що він викрав тільки 350 грн., а також дані протоколу проведення слідчого експерименту від 13.08.2014 р. в частині пояснень ОСОБА_5 про те, що він викрав у потерпілого ОСОБА_7 300 грн. (т. 2 а.п. 65 74), оскільки вони є непослідовними, не співвідносяться та суперечать іншим доказам, дослідженим в судовому засіданні, зокрема показанням потерпілого ОСОБА_7 , який в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_5 викрав у нього 489 грн., а також заявою потерпілого ОСОБА_7 , написаною останнім наступного дня після вчинення відносно нього крадіжки, а саме 13.02.2013 р. (т.2 а.п. 244), в якій він також зазначив, що у нього було викрадено 489 грн. Крім того, за даними протоколу слідчого експерименту від 13.08.2014 р. ОСОБА_5 пояснював, що можливо викрав більшу суму грошей.

Суд пов`язує розбіжності у показаннях обвинуваченого ОСОБА_5 в частині зазначення суми викрадених грошей із значним проміжком часу з моменту вчинення злочину, що мав місце в лютому 2013 року до проведення слідчого експерименту в серпні 2014 року, тобто через півтора роки, а також до давання обвинуваченим ОСОБА_5 показань в судовому засіданні в жовтні 2014 року.

Таким чином, показання обвинуваченого ОСОБА_5 в частині обставин викрадення ним грошових коштів потерпілого ОСОБА_7 , визнані судом достовірними, показання потерпілого ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_5 викрав з кишені його куртки 489 грн., а також інші вищезазначені докази, досліджені в судовому засіданні є послідовними, співвідносяться між собою та в повному обсязі спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він викрав лише 350 грн.

Тому суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт таємного викрадення обвинуваченим ОСОБА_5 майна потерпілого ОСОБА_7 , і кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 по даному епізоду за ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку).
2. По другому епізоду таємному викраденні майна потерпілого ОСОБА_9 , що мало місце в лютому 2014 року, приблизно о 21:00 годині, не зважаючи на не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина повністю підтверджується такими доказами, що були досліджені у судовому засіданні.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що з обвинуваченим ОСОБА_5 він бачився двічі. В лютому 2014 року він прийшов в гості до потерпілої ОСОБА_8 , в квартирі перебували тільки вони вдвох, після чого, приблизно о 20:00 годині до ОСОБА_8 також прийшов обвинувачений ОСОБА_5 та попросив ОСОБА_8 дозволити йому залишитися переночувати. Потім ОСОБА_5 попросив у нього мобільний телефон подзвонити, він дозволив, і ОСОБА_5 з кимось розмовляв по його мобільному телефону. Після цього ОСОБА_5 сказав, що йому знову комусь треба подзвонити, після чого виявилося, що ОСОБА_5 , розмовляючи по телефону, вийшов на вулицю. А коли він зі свідком ОСОБА_8 вийшли за ОСОБА_5 на вулицю, того вже не було. Обвинувачений ОСОБА_5 викрав у нього мобільний телефон марки «Самсунг Дуос Е2252». Обвинувачений ОСОБА_5 таким самим чином також викрав мобільний телефон у ОСОБА_8 . Обвинувачений ОСОБА_5 подзвонив йому і запропонував повернути телефон за 350 грн., а коли він зі своїм сином ОСОБА_15 зустрілися зі ОСОБА_5 , той повернув тільки сім-картку, сказавши що телефон він здав в магазин. Йому повернута лише сім-картка, однак без грошей, у зв`язку з чим просить стягнути з обвинуваченого 410 грн. в якості відшкодування завданого збитку (т. 1 а.п. 11).

ОСОБА_8 в судовому засіданні, допитана по цьому епізоду як свідок, пояснила, що у неї в гостях перебував потерпілий ОСОБА_9 . ОСОБА_5 прийшов, сам відчинив двері, забрав мобільний телефон потерпілого ОСОБА_9 , після чого пішов. Вона не бачила, як ОСОБА_5 взяв телефон. ОСОБА_9 весь час перебував поряд з нею. ОСОБА_5 довго перебував у неї, вечеряв. Після цього вона чула, що ОСОБА_5 треба було подзвонити, і той пішов. У неї ОСОБА_5 не просив телефон подзвонити. Після виявлення зникнення телефону вони вдвох з ОСОБА_9 вибігли на вулицю, проте ОСОБА_5 не бачили. Спочатку вибігла вона, а за нею ОСОБА_9 . Коли вона вибігла, то ОСОБА_5 вона не бачила. З території двору ОСОБА_9 виходив разом з нею.

Із заяви на ім`я начальника Ізмаїльського МВ від 26.06.2014 р. вбачається, що ОСОБА_9 просить вжити заходи до хлопця на ім`я ОСОБА_12 , який в лютому 2014 року відкрито викрав його мобільний телефон марки «Самсунг дуос С 225» (т. 2 а.п. 245).

Під час огляду місця події, згідно даним протоколу від 26.06.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, була оглянута квартира АДРЕСА_2 . Під час огляду була виявлена та вилучена сім-картка оператора мобільного зв`язку «Київстар» (т. 2 а.п. 41 44).

За даними гарантійного талону, мобільний телефон марки «Samsung E2252» був придбаний потерпілим ОСОБА_9 29.10.2012 р. за 495 грн. (т. 2 а.п. 45).

В ході огляду, згідно даним протоколу від 25.07.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, була оглянута належна потерпілому ОСОБА_9 сім-картка оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номерним зазначенням НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 . При перевірці в телефоні визначився номер абонента НОМЕР_7 , на рахунку гроші відсутні (т.2 а.п. 46 47).

Під час проведення слідчого експерименту згідно даним протоколу від 13.08.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, ОСОБА_5 в присутності понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 розповів та показав на місці про обставини вчинення ним злочинів. Учасники слідчої дії поїхали на АДРЕСА_6 , де ОСОБА_5 показав на цей будинок, де він у лютому 2014 року попросив у ОСОБА_16 мобільний телефон «Самсунг» щоб подзвонити, а отримавши телефон, втік, не реагуючи на крики ОСОБА_16 , якому пізніше повернув тільки сім-картку, а телефон продав (т. 2 а.п. 65 74).

Суд критично оцінює показання ОСОБА_5 , дані ним в судовому засіданні про те, що він не вчиняв цього злочину, а потерпілого ОСОБА_9 раніше ніколи не бачив, оскільки ці показання не співвідносяться та суперечать сукупності інших доказів, досліджених в судовому засіданні, зокрема показанням потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_8 , а також даним протоколу проведення слідчого експерименту від 13.08.2014 р., згідно яким ОСОБА_5 розповідав про обставини вчинення злочину, які відповідають обставинам, про які пояснили потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні.

Разом з цим, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, що ОСОБА_5 викрав телефон у будинку АДРЕСА_7 , як це зазначено у обвинувальному акті, оскільки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що крадіжка була вчинена ОСОБА_5 за місцем проживання свідка ОСОБА_8 , тобто біля будинку АДРЕСА_6 , що випливає з показань потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_8 , з протоколу огляду місця події від 26.06.2014 р. та з протоколу слідчого експерименту від 13.08.2014 р.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 викрав мобільний телефон марки «Samsung E2252», що підтверджується, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_9 , даними ним в судовому засіданні, а також даними гарантійного талону, згідно яким потерпілим ОСОБА_9 29.10.2012 р. був придбаний мобільний телефон саме марки «Samsung E2252» (т. 2 а.п. 45), а не «Samsung DUOS C 225», як це зазначено в обвинувальному акті.

У зв`язку з викладеним суд вважає за необхідне зазначити у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним по даному епізоду, адресу вчинення злочину: АДРЕСА_6 , та назву мобільного телефону «Samsung E2252».

Таким чином, показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_8 , а також інші вищезазначені докази, досліджені в судовому засіданні, є послідовними, співвідносяться між собою, в повному обсязі спростовують версію обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він не вчиняв цей злочин.

Давання обвинуваченим ОСОБА_5 неправдивих показань суд пов`язує з обраною ним позицією захисту та прагненням ввести суд в оману з метою уникнути відповідальності за вчинений злочин.

При цьому, аналіз сукупності усіх доказів, досліджених в судовому засіданні, вказує на те, що зловживання обвинуваченим ОСОБА_5 довірою потерпілого ОСОБА_9 було лише способом отримати доступ до телефону потерпілого ОСОБА_9 , а заволодіння майном потерпілого відбувалося вже таємно, оскільки, як було вище наведено, потерпілий ОСОБА_9 бачив, як ОСОБА_5 виходить з його телефоном, та фактично дав на це дозвіл, після чого на вулиці обвинувачений ОСОБА_5 опинився поза полем зору потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_8 , де реалізував злочинний умисел на заволодіння мобільним телефоном і таємно викрав його, оскільки коли свідок та потерпілий вийшли на вулицю, обвинувачений вже зник з місця вчинення злочину.

Вказані висновки суду повністю збігаються з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у абз. 5 п. 17 його постанови «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6 листопада 2009 року № 10, згідно яким, якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбувалося таємно чи відкрито, то склад шахрайства відсутній. Такі дії слід кваліфікувати відповідно як крадіжку, грабіж або розбій.

Тому суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт таємного викрадення обвинуваченим ОСОБА_5 майна потерпілого ОСОБА_9 , і кваліфікує його дії по даному епізоду за ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки він повторно вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку).
3. По третьому епізоду відкритому викраденні майна потерпілої ОСОБА_8 , що мало місце на початку березня 2014 року, приблизно о 17:00 годині, окрім часткового визнання своєї вини, вина ОСОБА_5 повністю підтверджується такими доказами, що були досліджені у судовому засіданні.

Так, потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що на початку березня 2014 року, приблизно о 16:00 17:00 годині, до неї додому прийшов ОСОБА_5 , з яким вони спілкувалися, пили каву, вона хотіла допомогти йому знайти роботу. Вона не бачила, як саме ОСОБА_5 взяв її телефон. ОСОБА_5 закінчив їсти, а вона пішла в туалет, а коли повернулася, то побачила, що вхідні двері трохи відчинені, а ОСОБА_5 не було в квартирі, вона зайшла на кухню, і побачила, що залишилася тільки зарядка, а телефон марки «Флай» білого кольору, що лежав на столі, відсутній. Побачивши відчинену хвіртку, вона зрозуміла, що ОСОБА_5 пішов і забрав її телефон, після чого вона відразу побігла за ним та вимагала повернути телефон, голосно про це кричала та ОСОБА_5 чув це, обертався на її крики і кричав щось у відповідь, проте втік. Вона бігла за ним до перехрестя, але він дуже швидко бігає та вона не змогла його догнати. В той день до цього ОСОБА_5 брав цей телефон, виходив з ним на вулицю у двір, після чого повернувся і повернув телефон, а вона поставила його на зарядку. Цей телефон їй не повернули. Цивільний позов про стягнення 1 500 грн. (т. 1 а.п. 12) підтримує, просить стягнути їх з обвинуваченого.

За даними заяви на ім`я начальника Ізмаїльського МВ від 27.06.2014 р. ОСОБА_8 просить вжити заходи до хлопця на ім`я ОСОБА_12 , який на початку березня 2014 року, знаходячись у неї вдома відкрито викрав її мобільний телефон марки «Fly» білого кольору (т.2 а.п. 246).

В ході огляду місця події згідно даним протоколу від 27.06.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, була оглянута квартира АДРЕСА_2 , двері та вікна якої без слідів зламу (т. 2 а.п. 57 61).

Під час проведення слідчого експерименту згідно даним протоколу від 13.08.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, ОСОБА_5 в присутності понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 розповів та показав на місці про обставини вчинення ним злочинів, зокрема ОСОБА_5 зазначив, що таким же способом, як і у потерпілого ОСОБА_9 , у березні 2014 року він заволодів мобільним телефоном ОСОБА_8 , яка мешкає в кв. АДРЕСА_2 , а в травні 2014 року він проник до її квартири з метою заволодіння її майном і тоді висипав з її сумки на підлогу пластикові картки банку, з якої пізніше зняв гроші 100 чи 200 грн., мобільний телефон «Самсунг С260» та паспорт ОСОБА_8 , якій сказав, що поверне, якщо вона дасть йому «100 баксів» (т. 2 а.п. 65 74).

Суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він викрав мобільний телефон марки «Самсунг», а не марки «Флай», оскільки вказані показання суперечать сукупності інших доказів, досліджених в судовому засіданні, зокрема показанням потерпілої ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні пояснила, що під час першого приходу обвинувачений ОСОБА_5 викрав у неї мобільний телефон марки «Fly» за обставин, про які пояснив обвинувачений ОСОБА_5 по даному епізоду, а також даним слідчого експерименту, згідно яким ОСОБА_5 пояснив та показав на місці, що спочатку в березні 2014 року він викрав мобільний телефон потерпілої ОСОБА_8 , а вдруге, в травні 2014 року він викрав мобільний телефон марки «Самсунг С260» (т. 2 а.п. 65 74).

Таким чином, показання обвинуваченого ОСОБА_5 в частині опису обставин викрадення мобільного телефону потерпілої ОСОБА_8 , визнані судом достовірними, показання потерпілої ОСОБА_8 , а також дані протоколу слідчого експерименту є послідовними та в повному обсязі спростовують версію обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він викрадав інший телефон марки «Самсунг».

Давання обвинуваченим ОСОБА_5 неправдивих показань по даному епізоду суд пов`язує з обраною ним позицією захисту з метою ввести суд в оману та уникнути відповідальності за вчинення іншого злочину по п`ятому епізоду, під час якого крім мобільного телефону марки «Самсунг», обвинувачений ОСОБА_5 викрав також банківські картки та заволодів паспортом потерпілої ОСОБА_8 , обставини якого він не визнає.

Таким чином, зазначаючи, що по даному епізоду він викрав мобільний телефон, у викраденні якого він обвинувачується по іншому епізоду, обвинувачений ОСОБА_5 намагається відвести від себе підозру у вчиненні вказаного іншого злочину.

Разом з тим, аналіз сукупності усіх доказів, досліджених в судовому засіданні, дозволяє суду дійти висновку, що вказаний злочин не був вчинений шляхом обману або зловживання довірою потерпілої, про що зазначено в обвинувальному акті, оскільки потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 дійсно брав у неї мобільний телефон подзвонити і виходив з ним на вулицю, проте потім повернувся і вона поставила телефон на зарядку, і вже після цього вона виявила зникнення ОСОБА_5 і мобільного телефону. Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що, вчиняючи злочин, він не просив у потерпілої скористатися телефоном, а просто взяв його і вийшов. Тому суд вважає за необхідне виключити вказівку про застосування обману та зловживання довірою з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Крім того, аналіз сукупності досліджених у суді доказів свідчить про те, що злочин по даному епізоду був розпочатий ОСОБА_5 як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), про що свідчать вищенаведені показання обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він не знає, чи бачила потерпіла, як він брав телефон, а також показання самої потерпілої ОСОБА_8 , яка пояснила в судовому засіданні, що не бачила, як ОСОБА_5 взяв телефон, а лише виявила його зникнення. Однак, вилучивши майно потерпілої та не отримавши реальної можливості розпорядитися чи користуватися протиправно вилученим майном, обвинувачений ОСОБА_5 , будучи викритим потерпілою ОСОБА_8 , яка бігла за ним та кричала повернути їй телефон, а він кричав їй у відповідь, продовжив реалізацію злочинного умислу на заволодіння майном потерпілої вже відкрито.

Вказані висновки суду повністю збігаються з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у абз. 3 п. 4 його постанови «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6 листопада 2009 року № 10, згідно яким, дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування залежно від характеру насильства чи погрози як грабіж чи розбій.

Тому суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт відкритого викрадення обвинуваченим ОСОБА_5 майна потерпілої ОСОБА_8 , і кваліфікує його дії по даному епізоду за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
4. По четвертому епізоду незаконному заволодінні пенсійним посвідченням потерпілого ОСОБА_10 , що мало місце на початку березня 2014 року, не незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина в повному обсязі підтверджується, окрім його першочерговими показами, даними ним в суді, ще й такими доказами, що були досліджені у судовому засіданні.

Так, потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що як ОСОБА_5 потрапив до його будинку, він не пам`ятає. Обвинуваченого ОСОБА_5 він також не пам`ятає. Він з кимось вживав алкогольні напої. До нього приходили люди. У нього також часто залишалися ночувати знайомі. Зазвичай люди у нього сидять, а він іде до своєї кімнати відпочивати. Його пенсійне посвідчення знаходилося у шухляді столу в його кімнаті, а приміщення кухні розташоване окремо. Заява про зникнення пенсійного посвідчення написана ним. Посвідчення засвідчує його статус пенсіонера. Потерпілий також зазначив, що у нього погана пам`ять. Він погано пам`ятає події навіть останніх днів. Він не пам`ятає, чи давав показання про те, що в березні 2014 року два дня у нього проживав квартирант на ім`я ОСОБА_12 , після чого поїхав в м. Одесу.

Із заяви на ім`я начальника Ізмаїльського МВ від 02.07.2014 р. вбачається, що ОСОБА_10 просить вжити заходи до розшуку невідомих йому осіб, які таємно викрали пенсійне посвідчення на його ім`я, з належного йому будинку на АДРЕСА_8 (т. 2 а.п.247).

Відповідно до даних протоколу огляду місця події від 02.07.2014 р., була оглянута квартира АДРЕСА_9 . В ході огляду з кімнати № 2 було вилучене у тому числі пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 2 а.п. 249 250).

В ході огляду предмету, згідно даним протоколу від 02.07.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, було оглянуте пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в пластиковій обробці (т.2 а.п. 48 51).

Під час огляду місця події згідно даним протоколу від 02.07.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, була оглянута квартира АДРЕСА_3 (т. 2 а.п. 52 56).

За даними протоколу слідчого експерименту від 13.08.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, за участю ОСОБА_5 у присутності понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 був проведений слідчий експеримент, в ході якого ОСОБА_5 розповів та показав на місці про обставини вчинення ним злочинів. Так, зокрема, на АДРЕСА_8 , ОСОБА_5 вказав на кімнату, з якої він таємно викрав пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_10 , яке в подальшому мав намір використати в своїх цілях (т. 2 а.п. 65 74).

Суд критично оцінює та не приймає до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_5 , дані ним наприкінці судового розгляду про те, що він не причетний до даного злочину, оскільки вказані показання суперечать сукупності вищенаведених доказів, досліджених в судовому засіданні, зокрема, даним протоколу слідчого експерименту від 13.08.2014 р., під час проведення якого ОСОБА_5 показав на місці про обставини заволодіння пенсійним посвідченням потерпілого ОСОБА_10 , а також первинним показанням самого обвинуваченого ОСОБА_5 , згідно яким він повністю визнав свою вину та розповів про обставини злочину, вказані докази є послідовними, співвідносяться як між собою, так і з сукупністю усіх вищевикладених доказів, досліджених в судовому засіданні, і в повному обсязі спростовують версію обвинуваченого про те, що вказаного злочину він не вчиняв.

Давання обвинуваченим ОСОБА_5 неправдивих показань наприкінці судового розгляду суд пов`язує з обраною ним позицією захисту з метою ввести суд в оману та уникнути відповідальності за вчинений злочин. Про обрану позицію захисту свідчить також те, що обвинувачений ОСОБА_5 змінив показання та заявив про свою невинуватість у вчиненні даного злочину після того, як потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що не пам`ятає обвинуваченого ОСОБА_5 .

Показання потерпілого ОСОБА_10 про те що він не пам`ятає, що ОСОБА_5 залишався у нього ночувати суд пов`язує з поганим станом пам`яті потерпілого, про що заявив сам потерпілий ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який являється особою похилого віку.

Тому суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт заволодіння обвинуваченим ОСОБА_5 пенсійним посвідченням потерпілого ОСОБА_10 , і кваліфікує його дії по даному епізоду за ч. 3 ст. 357 КК України, оскільки він незаконно заволодів важливим документом.
5. По п`ятому епізоду відкритому викраденні майна потерпілої ОСОБА_8 , а також заволодінні паспортом останньої, що мало місце на початку травня 2014 року, приблизно о 20:00 годині, не зважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина повністю підтверджується такими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Так, потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні по даному епізоду пояснила, що вдруге ОСОБА_5 прийшов до неї на початку травня 2014 року, можливо 3 4 чи 5 числа, вона була вдома зі своєю знайомою на ім`я ОСОБА_17 . ОСОБА_5 прийшов з хлопцем, якого називав ОСОБА_18 , та почав вимагати відчинити йому двері, почав вибивати їх. Вона підпирала двері стільцем, однак ОСОБА_5 і другий хлопець все ж увірвалися до її квартири. Коли ті потрапили до квартири, друг ОСОБА_5 зачинився з її подругою ОСОБА_17 в іншій кімнаті, а ОСОБА_5 в цей час в пошуках грошей почав доставати її речі з-під дивану, з шафах, з сумки, оскільки знав, що її мати висилає їй гроші. Між нею та ОСОБА_5 зав`язалася бійка, в ході якої ОСОБА_5 порвав на ній халат і речі, які на ній були одягнуті, душив її за горло, повалив на диван. В результаті вказаних дій у неї було декілька синців, однак за медичною допомогою вона не зверталася. Вона намагалася забрати у того свої речі, а той штовхав її. ОСОБА_5 забрав її паспорт з ідентифікаційним кодом, банківськими картками та записаними пін-кодами, а також телефон марки «Самсунг», після чого втік разом зі своїм знайомим. Вона намагалася їх наздогнати, але ті втекли. Коли вона бігла за тими та вимагала повернути речі і гроші, ОСОБА_5 кричав їй, що спалить паспорт. Приблизно через 3 4 дні вона звернулася в банк і заблокувала рахунки викрадених карток. З якою метою ОСОБА_5 викрав її паспорт їй невідомо. Коли точно вона звернулася до міліції, вона не пам`ятає. Коли приблизно в червні їй повідомили, що викрадення розкрили, вона приїхала до міліції, де впізнала свої викрадені речі. Їй повернули телефон «Самсунг» без сім-картки, паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного коду і банківські картки. Свій паспорт вона не губила. Також потерпіла ОСОБА_8 пояснила, що другий хлопець не вибивав двері і не забирав її речі.

Із заяви на ім`я начальника Ізмаїльського МВ від 27.06.2014 р. вбачається, що ОСОБА_8 просить вжити заходи до хлопця на ім`я ОСОБА_12 , який увірвався в її квартиру на початку травня 2014 року і відкрито викрав мобільний телефон марки «Самсунг С-260», паспорт, ідентифікаційний код, 2 банківських картки (т. 2 а.п. 248).

Відповідно до даних протоколу огляду місця події від 02.07.2014 р., була оглянута квартира АДРЕСА_9 . В ході огляду із кімнати № 2 були вилучені у тому числі паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 , 2 пластикових картки «VISA» «UniCreditBank» (т. 2 а.п. 249 250).

Згідно даним протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 26.06.2014 р., під час затримання у ОСОБА_5 був вилучений мобільний телефон «Samsung SGH C 260» Imei НОМЕР_9 сірого кольору з чорними вставками, без сім-картки (т. 1 а.п. 32 35).

В ході огляду, згідно даним протоколу від 25.07.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, був оглянутий мобільний телефон марки «Samsung SGH-C 260» Imei НОМЕР_9 , чорного кольору зі сріблястими вставками розкладний зі з`ємною задньою панеллю, яка відсутня на момент огляду, під батареєю на телефоні вказаний Imei, телефон без сім-картки, в робочому стані (т. 2 а.п. 46 47).

В ході огляду предмету, згідно даним протоколу від 02.07.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, були оглянуті: паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 серії НОМЕР_2 , виданий 10.02.2003 року Ізмаїльським МВ ГУМВС України в Одеській області. Також були оглянуті пластикові банківські карти зеленого кольору «UniCreditBank» на ім`я ОСОБА_19 № НОМЕР_10 , № НОМЕР_11 (т. 2 а.п. 48 51).

В ході огляду місця події згідно даним протоколу від 27.06.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, була оглянута квартира АДРЕСА_2 , двері та вікна якої на момент огляду не пошкоджені (т. 2 а.п. 57 61).

Згідно даним гарантійного талону, мобільний телефон марки «Samsung C 260» був придбаний за 150 грн. (т. 2 а.п. 64).

Під час проведення слідчого експерименту згідно даним протоколу від 13.08.2014 р., а також фототаблиці, доданій до нього, ОСОБА_5 в присутності понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 розповів та показав на місці про обставини вчинення ним злочинів, зокрема ОСОБА_5 зазначив, що у березні 2014 року він заволодів мобільним телефоном ОСОБА_8 , яка мешкає в кв. АДРЕСА_2 , а в травні 2014 року він проник до її квартири з метою заволодіння її майном і тоді висипав з її сумки на підлогу пластикові картки банку, з якої пізніше зняв гроші 100 чи 200 грн., мобільний телефон «Самсунг С 260» та паспорт ОСОБА_8 , якій сказав, що поверне, якщо вона дасть йому «100 баксів» (т. 2 а.п. 65 74).

Суд критично оцінює і не приймає до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що даного злочину він не вчиняв, вони з потерпілою лише спілкувалися, мобільний телефон «Самсунг» він викрав у ОСОБА_8 при першій зустрічі, а паспорт з банківськими картками потерпілої він знайшов ще до знайомства з потерпілою, оскільки вказані показання є непослідовними, не співвідносяться та суперечать сукупності вищевикладених доказів, досліджених в судовому засіданні, зокрема показанням потерпілої ОСОБА_8 , яка у подробицях розповіла про обставини вчинення ОСОБА_5 злочинів, даним протоколу слідчого експерименту від 13.08.2014 р., під час проведення якого ОСОБА_5 на місці показав про обставини вчинення ним злочинів відносно потерпілої ОСОБА_8 , зокрема у березні 2014 року викрав мобільний телефон, після чого в травні 2014 року проник до її квартири з метою заволодіння її майном і тоді висипав з її сумки на підлогу пластикові картки банку, з однієї з яких пізніше зняв 100 чи 200 грн., мобільний телефон марки «Самсунг С 260» та паспорт ОСОБА_8 , якій сказав, що поверне за винагороду.

Більше того, версія обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що паспорт з банківськими картками потерпілої ОСОБА_8 він знайшов ще до знайомства з останньою суперечить як показанням потерпілої ОСОБА_8 про те, що вони познайомилися зі ОСОБА_5 ще у 2012 році, після чого ОСОБА_5 приходив до неї у березні 2014 року, так і показанням самого обвинуваченого ОСОБА_5 , який даючи показання по третьому епізоду обвинувачення, пояснював, що приходив до потерпілої ОСОБА_8 у березні 2014 року і викрав мобільний телефон марки «Самсунг», у зв`язку з чим його посилання на те, що коли він знайшов паспорт з банківськими картками ОСОБА_8 , а це могло бути не раніше травня 2014 року, він не знав потерпілу та відповідно не мав можливості повернути їх, не відповідають дійсності.

Давання обвинуваченим ОСОБА_5 неправдивих показань суд пов`язує з обраною ним позицією захисту з метою ввести суд в оману з метою уникнути відповідальності за вчинений тяжкий злочин.

Тому суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт відкритого викрадення обвинуваченим ОСОБА_5 майна потерпілої ОСОБА_8 , а також заволодіння паспортом останньої, і кваліфікує його дії по даному епізоду за ч. 3 ст.186 КК України, оскільки він повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з проникненням у житло та з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої; а також за ч. 3 ст. 357 КК України, оскільки він незаконно заволодів паспортом.
Крім зазначеного, суд також критично оцінює посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на застосування відносно нього тиску з боку працівників міліції під час досудового розслідування, зокрема те, що ОСОБА_5 приймав участь у слідчому експерименті, проведеного згідно даним протоколу від 13.08.2014 р. (т. 2 а.с. 65 74), під тиском і показував те, що йому казали працівники міліції, з таких підстав.

Так, свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що точну дату вона не пам`ятає, приблизно в середині серпня 2014 року працівники міліції запросили її бути в якості понятої під час проведення слідчого експерименту, ОСОБА_5 вона не знала. Слідчий експеримент проводився після обіду, тривалий час, протягом приблизно двох трьох годин. ОСОБА_5 був з працівниками міліції в наручниках, той показував місця злочинів, вони їздили за різними адресами, і ОСОБА_5 пояснював, де і що він робив, як це відбулося. Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_5 все показував рукою, їх фотографували, ОСОБА_5 не чинив опір. При цьому була присутньою друга понята ОСОБА_14 , яку зупинили на вулиці так само як і її та з якою вона не була знайома. Вони були на проспекті Суворова, де була крадіжка, на вул. Ватутіна, де також була крадіжка, на вул. Железнякова, всіх місць вона не пам`ятає. Вони заходили додому до потерпілих. Коли вони заходили на вул. Ватутіна, там був дідусь. ОСОБА_5 все розповідав, показував, дідусь також розповідав як все відбувалося. На ОСОБА_5 ніхто не тиснув, він нормально себе поводив, нормально розповідав. Слідів тілесних ушкоджень у ОСОБА_5 не було. Після проведення експерименту був складений протокол. ОСОБА_5 підписав протокол в її присутності, вона це бачила. Де був складений протокол, вона не пам`ятає, але слідчий на місці щось записував. Після цього в кабінеті слідчого вона підписувала документи, як і що вона бачила.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що на той час вона ніде не працювала, тільки шукала роботу. Вже з жовтня 2014 року вона працювала дільничним інспектором, а з 18 травня 2015 року вона працює оперуповноваженим Ізмаїльського МВ. Вона брала участь у слідчому експерименті влітку 2014 року, в якості понятої. Також була ОСОБА_13 , яку вона до цього не знала. Вони їздили по різним адресам, було приблизно 5 чи 6 адрес, по крадіжкам, грабежам. Вони були на вул. Ватутіна, будинок занедбаний, там був дідусь, який не ходив, був хтось з родичів дідуся. Були в районі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_6 », де був Інтернет клуб, в районі вул. Железнякова, неподалік від дитячого садка та будівлі СБУ. ОСОБА_5 розповідав все, показував, їх фотографували. ОСОБА_5 при потерпілих показував та розповідав про злочин з посмішкою, визнавав свою вину у вчиненні злочинів. При ній на ОСОБА_5 насильства зі сторони слідчого чи працівників міліції не було. При слідчій дії ОСОБА_5 не заявляв, що на нього тиснули чи били. Ушкоджень у нього видно не було. Коли вони були за однією адресою, після того як ОСОБА_5 розповідав про відповідний епізод, його запитували, куди далі їхати, і той казав, куди треба їхати. За результатами експерименту був складений протокол, який вона підписала. ОСОБА_5 також підписав протокол. Коли саме був складений протокол вона не пам`ятає. Під час проведення точно робилися якісь записи. Їх не відпускали, доки вони не підпишуть протокол. Вони перечитували протокол, все відповідало дійсності.

Суд враховує, що згідно вимог абз. 3 ч. 7 ст. 223 КПК України понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Разом з тим, як пояснили в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , на момент проведення слідчого експерименту вони не являлися родичами обвинуваченого чи потерпілих, а також не були працівниками правоохоронних органів. У зв`язку з цим, хоча свідок ОСОБА_14 і пояснила, що з жовтня 2014 року працювала дільничним інспектором, а з 18 травня 2015 року оперуповноваженим Ізмаїльського МВ, однак відомостей, що свідчили б про те, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , на час проведення слідчої дії, тобто на 13.08.2014 р., не мали права бути понятими стороною захисту надано не було та судом таких не встановлено.

Що ж стосується посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на тиск з боку працівників міліції, то вказане твердження обвинуваченого не співвідноситься з тим, що він не звертався до правоохоронних органів з відповідною скаргою і не заявляв про тиск слідчому судді при застосуванні запобіжного заходу, відповідні заяви також не надходили і від його захисника. Об`єктивних причин не звернення з такими заявами обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні навести не зміг. Крім того, після роз`яснення суду про можливість звернутися до правоохоронних органів з цього приводу ані він, ані його захисник не скористалися своїм правом та відповідну заяву до правоохоронних органів не подали. Судом же з урахуванням наведених досліджених доказів, зокрема показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , не встановлені обставини застосування тиску відносно ОСОБА_5 під час проведення слідчого експерименту, а його покази, які він давав працівникам міліції під час досудового розслідування судом не досліджувалися та до уваги не приймаються.

Таким чином, обставин, що свідчили б про допущення порушень при проведенні слідчого експерименту стороною захисту надано не було, і судом таких не встановлено, а тому з урахуванням заяви ОСОБА_5 від 13.08.2014 р. про бажання провести слідчий експеримент без участі його захисника (т. 2 а.п. 75) суд на підставі ч. 2 ст. 46 КПК, приймаючи до уваги, що участь захисника у цьому кримінальному провадженні з огляду на дані акту комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 17.07.2014 р. (т.2 а.п. 87 90) не є обов`язковою, визнає дані протоколу слідчого експерименту від 13.08.2014 р. (т. 2 а.п. 65 74) допустимим доказом.

Згідно даним акту комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 17.07.2014 р. ОСОБА_5 яким-небудь хронічним психічним захворюванням, слабоумством, іншим хворобливим станом психіки не страждав і не страждає. В період часу, що відноситься до вчинення інкримінованих йому діянь, ОСОБА_5 ознак якого-небудь тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. На теперішній час ОСОБА_5 психічних розладів не виявляє, може розуміти значення своїх дій і керувати ними, здатний розуміти сенс пред`явленої йому підозри, показання свідків, здатний давати показання з приводу досліджуваної у кримінальному провадженні кримінальної ситуації, здатний брати участь в слідчих діях і предстати перед судом. За своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_5 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 2 а.п. 87 90).

Відповідно до даних комісійної стаціонарної судово-психіатричної експертизи №109 від 18.08.2015 р. ОСОБА_5 в період часу, що відноситься до вчинення кримінального правопорушення, в якому від підозрюється, хронічним психічним розладом, слабоумством, іншим, в тому числі тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, не страждав. Виявляв аномальні характерологічні особливості у виді «Змішаного розладу особистості» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F61.0» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду). При цьому наявна у нього особистісна патологія за глибиною і ступенем вираженості не досягла психотичного рівня (брід, галюцинації), не супроводжувалися станом декомпенсації, динамічного зсуву, і не позбавляла його здатності в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_5 хронічним психічним розладом, слабоумством не страждає. Виявляє аномальні характерологічні особливості у вигляді «Змішаного розладу особистості» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F61.0» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду). Здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом може предстати перед слідством і судом. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 2 а.п. 130 144).

Враховуючи викладене, суд визнає ОСОБА_5 осудним та таким, що підлягає кримінальній відповідальності.

Таким чином, аналіз сукупності досліджених у суді доказів, дозволяє суду дійти висновку, що вони є належними, допустимими та достовірними, а в сукупності вони є достатніми та взаємопов`язаними для ухвалення обвинувального вироку.

Тому, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ним злочинів, та кваліфікує його дії:

за ч. 1 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка);

за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно;

за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно;

за ч. 3 ст. 357 КК України як незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом та іншим важливим особистим документом;

за ч. 3 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, поєднане з проникненням у житло.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд у відповідності до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочини невеликої тяжкості, злочин середньої тяжкості, а також тяжкі злочини.

ОСОБА_5 за місцем проживання дільничним інспектором міліції характеризується негативно, як особа, що веде антигромадський спосіб життя, підтримує відносини з особами, раніше судимими, зловживає спиртними напоями, схильний до брехні. За характером скритний, неврівноважений. Зі сторони сусідів та знайомих ОСОБА_5 характеризується з позитивної сторони (т. 2 а.п. 83).

За місцем роботи ОСОБА_5 характеризується позитивно, як добросовісний, дисциплінований робітник (т. 2 а.п. 91).

Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_5 , суд не вбачає, оскільки він, зазначивши, що розкаюється, фактично лише частково визнав вину у висунутому обвинувачені, що не може свідчити про щире розкаяння.

До обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_5 , суд відносить вчинення злочину повторно за епізодами незаконного заволодіння важливим особистим документом потерпілого ОСОБА_10 та незаконного заволодіння паспортом потерпілої ОСОБА_8 , оскільки він вчинив дані злочини маючи не зняту та не погашену судимість за ч. 3 ст. 357 КК України за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2013 р., та вчинення злочину щодо особи похилого віку за епізодом незаконного заволодіння важливим особистим документом потерпілого ОСОБА_10 .

З урахуванням вказаних обставин, особи обвинуваченого, його молодого віку, позиції потерпілого ОСОБА_7 , який в судовому засіданні пояснив, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, а також того, що ОСОБА_5 , маючи не зняту та непогашену судимість за вчинення умисних злочинів та знов вчинив умисні у тому числі тяжкі злочини в період встановленого йому іспитового строку, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 та запобігання нових злочинів можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим йому необхідно призначити покарання за ч. 1 ст.185 КК України у виді арешту, за ч. 3 ст.357 КК України у виді обмеження волі, а за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі в межах санкцій частин статей, за якими його дії кваліфіковані, оскільки призначення більш м`яких видів покарання не досягне мети його застосування.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд також враховує те, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 185 КК України, він вчинив до ухвалення вироку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2013 р., яким він засуджений за ч. ч. 1, 3 ст. 357, ч. 1 ст. 185, ст. 70 КК України до двох років позбавлення волі та в силу ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік (т. 2 а.п. 79 81), а інші злочини, передбачені ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України, після ухвалення вказаного вироку в період встановленого йому іспитового строку. Суд також враховує те, що призначене ОСОБА_5 покарання по вказаному вироку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2013 р. у виді двох років позбавлення волі не відбуте ним повністю.

У зв`язку з викладеним, суд приймає до уваги роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз. 6 п. 25 його постанови від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями), згідно яким, коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків.

Тому, враховуючи викладене, а також зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, суд дійшов висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_5 спочатку слід призначити покарання в силу ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком за ч. 1 ст. 185 КК України, більш суворим, призначеним за попереднім вироком від 01.10.2013 р.

Після цього обвинуваченому ОСОБА_5 слід визначити покарання в силу вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, вчинених після ухвалення вироку від 01.10.2013 р., а саме злочинів передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст.357 КК України, із застосуванням принципу часткового складання призначених покарань з урахуванням правил складання покарань, передбачених п/п «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, відповідно до яких одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Остаточно ОСОБА_5 в силу ст. 71 КК України за сукупністю вироків слід частково приєднати із повністю невідбутого ним покарання, призначеного в силу ч. 4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів за даним вироком за ч. 1 ст. 185 КК України та за вироком від 01.10.2013 р., до покарання призначеного в силу ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів за даним вироком за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України, шість місяців позбавлення волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 був затриманий 26.06.2014 р., що підтверджується відповідним протоколом (т. 1 а.п. 32 35) та досі перебуває під вартою, у зв`язку з тим, що ухвалою слідчого судді від 27.06.2014 р. відносно нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 25.08.2014 р. (т. 1 а.п. 36 37), строк дії якого продовжувався у встановленому КПК України порядку та спливає 27 лютого 2016 року.

З метою виконання вироку та запобіганню спробам обвинуваченого ухилитися від суду та продовжити злочинну діяльність, суд вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Крім того, суд вважає за необхідне зарахувати в строк покарання ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення з 26 червня 2014 р. до набрання вироком законної сили, виходячи в силу вимог абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

При вирішенні цивільних позовів, пред`явлених потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 відповідно 410 грн. та 1 500 грн. (т. 1 а.с. 10, 11) в якості відшкодування матеріальної шкоди, суд керується положеннями ст.1166 ЦК України, відповідно до яких майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, із вказаної норми права випливає, що шкоду, завдану потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 повинен відшкодувати обвинувачений ОСОБА_5 , який вчинив злочини, в результаті яких і виникла у потерпілих шкода, вина обвинуваченого повністю доведена вищенаведеними доказами, які були досліджені судом.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_9 , на загальну суму 430 грн., в тому числі сім-картку оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 20 грн. на рахунку якої було 10 грн., яку було згодом повернуто потерпілому ОСОБА_9 , проте без грошей на рахунку, у зв`язку з чим з обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає стягненню 410 грн. (430 грн. 20 грн.).

Також судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 відкрито викрав майно потерпілої ОСОБА_8 на загальну суму 1 050 грн., причому мобільний телефон марки «Самсунг С 260» вартістю 250 грн. був повернутий потерпілій працівниками міліції, у зв`язку з чим цивільний позов ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню та з обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає стягненню 800 грн. (1 050 грн. 250 грн.).

Обвинувачений ОСОБА_5 цивільні позови потерпілих не визнав повністю.

Цивільний позов ОСОБА_20 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 1 400 грн. (т. 1 а.п. 13) слід залишити без розгляду, оскільки прокурором даний епізод виключений з обвинувачення.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді арешту на строк чотири місяці.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_5 призначити покарання за сукупності злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання у виді арешту на строк чотири місяці, призначеного за даним вироком за ч. 1 ст. 185 КК України, більш суворим у виді позбавлення волі на строк два роки, призначеного йому за попереднім вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2013 р.

Призначити ОСОБА_5 покарання:

за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавленням волі на строк два роки;

за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців;

за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців;

за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_5 за сукупністю злочинів, вчинених після ухвалення попереднього вироку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2013 р., а саме злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст.357 КК України, визначити покарання шляхом часткового складання призначених покарань із застосуванням положень п/п «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців.

В силу ст. 71 КК України ОСОБА_5 із повністю невідбутого ним покарання у виді двох років позбавлення волі, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів за даним вироком за ч. 1 ст. 185 КК України та за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2013 р., частково приєднати до покарання, призначеного за даним вироком за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 357, ст. 70, п/п «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, шість місяців позбавлення волі, та остаточно ОСОБА_5 до відбування визначити покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_5 продовжити строк тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту його взяття під варту, тобто з 26 червня 2014 року.

В силу ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 26 червня 2014 року до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задовольнити повністю. Стягнути зі ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_12 ) на користь ОСОБА_9 410 (чотириста десять) гривень в якості відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково. Стягнути зі ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_12 ) на користь ОСОБА_8 800 (вісімсот) гривень в якості відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди. В решті частини позову відмовити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_20 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 1 400 грн. в якості відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди, залишити без розгляду.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_5 , який перебуває під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Апеляційним судом Одеської області.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді, а обвинуваченому та прокурору вручити копію вироку негайно після його проголошення.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1