Справа № 183/3353/15
№ 1-кп/183/479/15
В И Р О К
іменем України
02 вересня 2015 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене 12.12.2014 року до ЄРДР за № 0000266, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, приватного підприємця, маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , -

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
25 березня 2014 року наказом № 63 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується в АДРЕСА_3 , солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду гранатометника 7 парашютно-десантної роти 3 парашютно-десантного батальйону.

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

07 липня 2014 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 під час мобілізації на особливий період, умисно, самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд у АДРЕСА_4 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

22 січня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе.

Таким чином, у період з 07 липня 2014 року по 22 січня 2015 року солдат ОСОБА_4 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 та без поважних причин ухилявся від проходження військової служби тривалістю понад один місяць.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 вину у скоєнні кримінального правопорушення не визнав, пояснивши, що залишив розташування військової частини та був відсутнім більше місяця з поважних причин, оскільки його матір отримала травму, нею опікувались сусіди. В травні 2014 року він написав рапорт, його відпустили у відпустку з 24.06.2014 року по 05.07.2014 року. Коли він побачив, що його матір в тяжкому стані, а також виникла необхідність вивезти свою сім`ю із м. Слов`янськ, він вивіз їх до м. Києва та в призначений час не повернувся в частину. Коли йому стало відомо, що його розшукують, в січні 2015 року він прибув до військової прокуратури та доповів прокурору про причини своєї відсутності, надавши підтвердження хвороби матері, наміру ухилитися від служби не мав.

В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме:

- показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що вони не давали дозвіл ОСОБА_4 на залишення розташування військової частини НОМЕР_2 , оскільки останній не надав документального підтвердження хвороби його матері;

- витяг з кримінального провадження про внесення 12.12.2014 року до ЄРДР відомостей про те, що з 07.07.2014 року солдат військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину без поважних причин та ухиляється від проходження військової служби понад 1 місяць

(а.п. 16);

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 63 про зарахування солдата ОСОБА_4 до списків особового складу частини та призначено на посаду гранатометника 7 парашютно-десантної роти 3 парашютно-десантного батальйону

(а.п. 17);

- акт обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_4 від 23.07.2014 року, згідно висновків якого військовослужбовець ОСОБА_4 не має права на звільнення з військової служби

(а.п. 43-45);

- висновок військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно якого на підставі п.п. «ґ» п. 1 ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовець ОСОБА_4 не має підстав для звільнення з військової служби, оскільки відсутня необхідність постійного стороннього догляду за хворим членом сім`ї

(а.п. 46);

- військовий квиток на ім`я ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 , згідно якого останній призваний на строкову військову службу

(а.п. 19-23).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 встановленою та доведеною, а його дії підлягають кваліфікації за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставин, які пом`якшують покарання, визначених ст. 66 КК України, суд також не встановив.

Також суд враховує, що ОСОБА_4 раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину, яка має вроджені вади здоров`я та потребує лікування, а також мати, яка, згідно висновків лікаря, потребує стороннього догляду.

Санкція ч. 3 ст. 407 КК України передбачає покарання тільки у вигляді позбавлення волі. З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, наслідків даного кримінального правопорушення, а також обраної позиції обвинуваченого, суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у вигляді мінімального розміру покарання не сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому суд вважає, що призначення покарання у вигляді максимального розміру покарання, визначеного санкцією вказаної статті, є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для застосування ст. 69 КК України немає.

При наявності всіх вищенаведених обставин, а саме те, що дитина та мати ОСОБА_4 потребують його фізичної та матеріальної допомоги, суд вважає можливим застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, однак іспитовий строк повинний бути призначений в максимальному розмірі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, строком на 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 не виїздити за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця свого проживання, а також періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1