Справа №10-75/2010 24.03.2010 15.09.2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2010 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю прокурора: ОСОБА_4

захисника: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали за апеляцією старшого помічника прокурора Миколаївської області з міжнародно-правових доручень ОСОБА_4 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2010 року, якою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Речиця Гомельської області Республіки Білорусь, громадянина Республіки Білорусь, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- відмовлено в обранні міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту для видачі правоохоронним органам Республіки Білорусь.

09.03.2010 року старший оперуповноважений УКР УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_7 за згодою заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_8 звернувся до суду із поданням про арешт ОСОБА_6 для видачі правоохоронним органам Республіки Білорусь, посилаючись на те, що ОСОБА_6 не є громадянином України, в прийнятті заяви про присвоєння статусу біженця йому відмовлено, він притягується в Республіки Білорусь до кримінальної відповідальності за злочини, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 1 рік і 25.02.2010 року із Генеральної прокуратури Республіки Білорусь поступило клопотання про видачу ОСОБА_6 .

Суддя, відмовляючи у задоволенні подання, послався на звернення ОСОБА_6 до сектору міграційної служби Херсонської області про надання йому статусу біженця, що є обставиною, яка перешкоджає вирішенню питання про видачу ОСОБА_6 правоохоронним органам Республіки Біларусь.

Крім цього, пославшись на ст.16 Європейської Конвенції про видачу правопорушників 1957 року, якою передбачений максимальний строк тимчасового арешту 40 діб, зазначив про недопустимість продовження цього строку.

В апеляції старший помічник прокурора Миколаївської області з міжнародно-правових доручень ОСОБА_4 просить постанову суду скасувати, справу направити на новий судовий розгляд.

Посилається на ст. 60 Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам від 22.01.1993 року, якою не передбачений строк тримання під вартою до моменту видачі особи запитуючій стороні та вказав на загально прийняті норми, що передбачають двохмісячний термін тримання під вартою.

Разом з тим зазначає, що суд при вирішенні цього питання безпідставно керувався не ратифікованою Республікою Біларусь Європейською Конвенцією про видачу правопорушників 1957 року та рішеннями Європейського Суду по справам щодо порушення строків тримання під вартою осіб.

Вважає, що рішення про надання або відмову в наданні ОСОБА_6 статусу біженця не впливає на подальший розгляд справи, оскільки він притягується до кримінальної відповідальності за загально кримінальні злочини.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_4 на підтримку апеляції, пояснення захисника ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляції і просив залишити постанову суду без зміни, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла наступного.

Як вбачається із матеріалів справи громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_6 притягується до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 166 (зловживання владою і службовими повноваженнями, що потягли тяжкі наслідки), ч.3 ст. 285 КК України (участь в злочинній організації, вчинене службовою особою із використанням службових повноважень), ст. 286 (бандитизм) КК Республіки Бєларусь (а.с. 8-11).

З 22.05.2006 року ОСОБА_6 перебував у розшуку (а.с. 16), а 4.06.2009 року йому обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту (а.с. 12).

10.02.2010 року ОСОБА_6 затримано на території України.

За постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.02.2010 року ОСОБА_6 тимчасово арештований на строк 40 діб до отримання запиту про його видачу правоохоронним органам Республіки Білорусь (а.с.25).

18.02.2010 року заступник генерального прокурора Республіки Білорусь звернувся в Генеральну прокуратуру України із клопотанням про видачу ОСОБА_6 для притягнення до кримінальної відповідальності, яке надійшло 27.02.2010 року (а.с.4-7).

До витікання строку тимчасового арешту ОСОБА_6 9.03.2010 року до суду знову було подане подання про арешт ОСОБА_6 для видачі з посиланням на ст.ст. 56,58,60 Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам 1993 року; ст. 156 КПК України.

Суд повно та всебічно розглянув матеріали даного подання і дійшов вірного висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Конституцією України гарантовано, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У відповідності із роз`ясненями, які містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.10.2004 року №16 «Про деякі питання застосування законодавства, яке регулює порядок і строки затримання (арешту) осіб при вирішенні питань, пов`язаних з їх екстрадицією» суд, при вирішенні питання, пов`язаного із арештом ОСОБА_6 для видачі, виходив із положень Основного Закону України, іншого національного законодавства, в тому числі Європейської Конвенції про видачу правопорушників 1957 року.

При цьому, колегія суддів погоджується з апелянтом в тій частині, що Україна і Білорусь є сторонами Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам 1993 року і питання, пов язані з екстрадицією вирішуються в порядку, передбаченому даним міжнародним договором.

Але колегія суддів також звертає увагу на те, що Європейська Конвенція про видачу правопорушників 1957 року, яка не ратифікована Республікою Білорусь, передбачає той же порядок вирішення питань, пов`язаних з екстрадицією.

Так, в Протоколі до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікованому Законом №140/98-ВР від 03.03.1998 року ст.62 викладена в новій редакції із зазначенням періоду арешту особи з метою видачі, який не може перевищувати 40 днів.

Такий же пограничний строк арешту особи з метою видачі встановлений і в ст. 16 Європейської Конвенції про видачу правопорушників 1957 року, тобто положення Європейської Конвенції не протирічать положенням Мінської конвенції.

Таким чином, твердження апелянта про невизначеність строку арешту до видачі особи іноземній державі спростовується нормами вказаних міжнародних договорів.

Не заслуговує на увагу і посилання прокурора на загально прийняті норми, що передбачають двохмісячний термін тримання під вартою осіб, до яких застосовується екстрадиція (ст.156 КПК України), оскільки виходячи із змісту роз`яснень, які містяться в п. п.4,5 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, термін тимчасового арешту з метою доставки осіб під вартою до компетентного органу держави встановлюється Європейською Конвенцією, або іншим міжнародним договором ( в даному випадку Мінською конвенцією).

Суди вправі застосовувати лише правила ст. 165-2 КПК України при розгляді подання про затримання особи чи її тимчасовий арешт з метою видачі.

Тому суд вірно вказав на недопустимість продовження строку арешту на невизначений період у відношенні ОСОБА_6 , який на час звернення до суду із поданням 9.03.2010 року вже перебував під тимчасовим арештом за постановою суду від 11.02.2010 року, оскільки це договором між Україною і Республікою Білорусь від 1993 року не передбачено.

Також суд не міг вирішувати питання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, оскільки виходячи із роз`яснень, які містяться в п.2 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, такий захід застосовується лише у справах, що перебувають у провадженні компетентних органів України.

Крім цього, суд у відповідності із вимогами закону перевірив наявність запиту на видачу ОСОБА_6 , який надійшов із Генеральної прокуратури Республіки Білорусь в Генеральну прокуратуру України 27.02.2010 року, відповідні документи, а також обставини, що перешкоджають видачі ОСОБА_6 правоохоронним органам Республіки Білорусь.

Зокрема, не здійснюється видача осіб, які мають в Україні статус біженця.

В матеріалах справи є дані про звернення ОСОБА_6 до компетентних органів України із заявою про надання йому статусу біженця (а.с.51-56).

На час розгляду подання про арешт ОСОБА_6 для видачі вказана заява ОСОБА_6 не розглянута і рішення по ній не прийнято.

Тому доводи прокурора про те, що вирішення питання про надання ОСОБА_6 статусу біженця не впливає на подальший розгляд справи є безпідставними.

Що стосується рішень Європейського Суду, які виносились у справах з питань екстрадиції, то суд у відповідності із ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосував практику Суду як джерело права.

З огляду на наведене, апеляція прокурора є необґрунтованою і такою, яка не підлягає задоволенню, а постанова суду є законною, яку слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію старшого помічника прокурора Миколаївської області з міжнародно-правових доручень залишити без задоволення.

Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2010 року у відношенні ОСОБА_6 залишити без зміни.

Головуючий:

Судді: