Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/750/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.09.2015 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді матеріали кримінального провадження № 0009227 стосовно ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України за апеляційною скаргою прокурора на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09.06.2015 року яким,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Арарат, Республіка Вірменія, зареєстрованого АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

В С Т А Н О В И Л А:
Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, тобто умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент його спричинення, за наступних обставин.
25.10.2014 року близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_10 , перебував в кафе «Фаворит», яке розташоване за адресою: м. Кіровоград, вул. Волкова, 11, де зустрів раніше невідомого йому ОСОБА_8 з яким у нього, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, утворився словесний конфлікт. В цей момент у ОСОБА_10 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, ОСОБА_10 перебуваючи в кафе «Фаворит», за адресою: м. Кіровоград, вул. Волкова, 11 витягнув з кишені свого одягу ніж та наніс ним ОСОБА_8 один удар в область живота та один удар в область лівого стегна, чим спричинив останньому згідно висновку судово-медичної експертизи № 27 від 10.01.2015 року, тілесні ушкодження у вигляді: рани по передній поверхні попередньої черевної стінки, яка проникає у черевну порожнину без ушкодження внутрішніх органів, яке відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень,небезпечних для життя в момент спричинення та тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівого стегна, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я. Після чого, ОСОБА_10 з місця скоєння злочину зник, а ОСОБА_8 госпіталізовано до КЗ «Кіровоградська міська лікарня швидкої медичної допомоги».

Приймаючи рішення про необхідність виправдання ОСОБА_10 за недоведеністю вини останнього у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції у вироку вказав, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом те, що саме ОСОБА_10 вчинив інкриміноване йому правопорушення. Так, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції потерпілий вказав, що тілесне ушкодження йому наніс невідомий чоловік біля приміщення кафе «Фаворит». При цьому, жоден зі свідків події не вказав, що саме ОСОБА_10 спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Окрім цього, суд першої інстанції прийшов до висновку, про необхідність визнання частини доказів, які були надані суду стороною обвинувачення, недопустимими, а саме ті процесуальні дії, які вчинялись слідчим ОСОБА_11 , оскільки стороною обвинувачення не було надано підтверджень повноважень вказаного слідчого у даному кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. Своє прохання апелянт мотивує тим, що судом без достатніх на те правових підстав необґрунтовано визнав недопустимими докази, які були надані стороною обвинувачення, через відсутність даних про повноваження слідчого ОСОБА_11 . Так, матеріали кримінального провадження містять доручення на проведення досудового розслідування зазначеному слідчому. Окрім цього, в реєстрі матеріалів досудового розслідування також маються відомості про уповноваження слідчого ОСОБА_11 на проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженні.
Також, апелянт звертає увагу на те, що судом у вироку однобічно, з упущенням суттєвих деталей, викладені показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , що вказують на винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора і просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, провівши судове слідство в об`ємі допиту обвинуваченого, потерпілого, свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , дослідивши матеріали кримінального провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Обвинувачений ОСОБА_10 будучи допитаним в ході судового розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції в повному обсязі підтвердив свої показання, які надавав суду першої інстанції і вказав, що тяжких тілесних ушкоджень, як йому інкримінує орган досудового розслідування, потерпілому не спричиняв, ножа при собі не мав. Вказав, що у нього з потерпілим дійсно був конфлікт, в ході якого вони штовхались, та нанесли один одному удари виключно руками.

Потерпілий ОСОБА_8 в ході апеляційного розгляду кримінального провадження надав показання, які в повному обсязі відповідають показанням, наданим суду першої інстанції, зокрема те, що між ним та обвинуваченим був словесний конфлікт в приміщенні бару. Після цього, вони вийшли на вулицю, де потерпілий став справляти природні потреби і в цей час до нього підійшли двоє невідомих осіб, та стали робити зауваження. В цей час потерпілий став із вказаними особами сперечатись і один з них наніс йому декілька ударів. Потерпілий одразу не зрозумів, що йому були спричинені удари ножем. Після цього він повернувся до приміщення бару, де в нього продовжився конфлікт із обвинуваченим, в ході якого вони один одному нанесли по декілька ударів. При цьому потерпілий зазначив, що обвинувачений наносив йому удари рукою, в якій не було жодних предметів, в тому числі ножа. В подальшому потерпілий виявив рану в області живота з якої йшла кров, а потім його було госпіталізовано.

З приводу нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, останній із впевненістю вказав, що йому їх наніс невідомий чоловік на вулиці, а не ОСОБА_10 .

Також потерпілий зазначив, що під час досудового розслідування оговорив обвинуваченого, так як на той момент всіх обставин не пам`ятав, оскільки в момент спричинення йому тілесних ушкоджень знаходився в стані алкогольного сп`яніння та був злий на обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_12 також підтвердив свої показання надані ним в суді першої інстанції, вказав, що був свідком конфлікту ОСОБА_10 із ОСОБА_8 , та зазначив, що ножа в руках ОСОБА_10 під час його сутички із потерпілим він не бачив.

Легендована особа ОСОБА_14 , будучи допитана в ході апеляційного розгляду кримінального провадження в якості свідка зазначила, що працювала барменом у кафе «Фаворит» та була свідком конфлікту, який виник між ОСОБА_10 і потерпілим ОСОБА_8 , в ході якого вказані особи нанесли один одному удари. В той момент свідок перебувала за високою барною стійкою, і через висоту останньої не було видно чи був в руках обвинуваченого якийсь предмет, зокрема ніж. При цьому свідок зазначила, що не бачила щоб ОСОБА_10 із потерпілим виходили із приміщення кафе. Зі слів потерпілого свідку стало відомо, що тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_8 були спричинені ОСОБА_10 .

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

Із аналізу наведених вище показань обвинуваченого, потерпілого та свідків, які були очевидцями події, вбачається, що вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України доведена не була, так як обвинувачений зазначив, що на ґрунті неприязних сосунків із потерпілим у них відбулась штовханина і вони один одному нанесли удари руками, при цьому ножа у нього не було і тяжких тілесних ушкоджень потерпілому він не наносив. Вказані показання обвинуваченого підтвердив і потерпілий, зазначивши, що тяжкі тілесні ушкодження йому нанесла невідома особа не в приміщенні бару, як зазначено стороною обвинувачення в обвинувальному акті, а на дворі. При цьому, жоден із свідків, які були очевидцями події не вказали, що бачили як ОСОБА_10 наносив потерпілому тілесні ушкодження саме ножем.

Показання легендованої особи ОСОБА_14 з приводу того, що потерпілий їй повідомив, що саме ОСОБА_10 наніс йому тяжкі тілесні ушкодження, колегією суддів до уваги не можуть бути взяті, оскільки сам потерпілий суду повідомив, що оговорив ОСОБА_10 так як після конфлікту був злий на нього. В ході досудового розслідування потерпілий оговорив ОСОБА_10 , так як не пам`ятав всіх подій, які відбувались в день вчинення щодо нього кримінального правопорушення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суд першої інстанції з приводу необхідності виправдання ОСОБА_10 у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.

При цьому колегією суддів не встановлено під час апеляційного розгляду кримінального провадження обставин, на які в апеляційній скарзі посилається прокурор, а саме те, що судом першої інстанції не в повній мірі були викладені у вироку показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які вказують на доведеність вини обвинуваченого, адже вказані свідки допитувались судом апеляційної інстанції, і жодних фактів, які б вказували на причетність ОСОБА_10 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, вони не повідомили.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності визнання частини письмових доказів, які були здобуті стороною обвинувачення в ході досудового розслідування, недопустимими.

Так, судом першої інстанції правильно зазначено у вироку, що оскільки матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які б уповноважували слідчого ОСОБА_11 на проведення досудового розслідування даного кримінального провадження, то всі докази, які були здобуті вказаним слідчим під час досудового розслідування слід визнати недопустимими.

При цьому, апеляційні доводи прокурора з приводу необґрунтованості такого рішення суду першої інстанції, колегія суддів визнає безпідставними, виходячи з такого.

Із витягу кримінального провадження № 0009227 вбачається, що відомості про кримінальне правопорушення за фактом спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень були внесені до ЄРДР слідчим ОСОБА_15 26.10.2014 року, за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 121 КК України.

Із наданих до суду апеляційної інстанції копій доручення про проведення досудового розслідування від 26.10.2014 року та постанови про початок досудового розслідування та прийняття кримінального провадження до свого провадження від 26.10.2014 року слідує, що проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0009227 за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України було доручено слідчому ОСОБА_11 .

При цьому, є незрозумілим той факт, що відомості про кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР слідчим ОСОБА_15 26.10.2014 року саме за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 121 КК України, а доручення на проведення досудового розслідування у цьому ж кримінальному провадженні було надано слідчому ОСОБА_11 за фактом кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Із наведеного випливає, що слідчий ОСОБА_11 не був уповноважений на проведення досудового розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, відомості про яке було внесено до ЄРДР.

Також слід зазначити, що із матеріали кримінального провадження вбачається, що відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР були внесені слідчим ОСОБА_15 і вказаний слідчий закінчував досудове розслідування у кримінальному провадженні та складав обвинувальний акт. Однак, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей з приводу визначення чи то групи слідчих, уповноважених на проведення досудового розслідування, чи то постанови про заміну слідчого у кримінальному провадженні.

Окрім того, стороною обвинувачення не було надано до суду оригіналів доручення на проведення досудового розслідування слідчому ОСОБА_11 та постанови вказаного слідчого при прийняття кримінального провадження до свого провадження, натомість до суду надані лише ксерокопії вказаних процесуальних документів, які належним чином завірені не були та не можуть бути використані в якості доказу на підтвердження зазначеного факту.

За вказаних обставин, у колегії суддів викликають сумніви щодо наявності у слідчого ОСОБА_11 повноважень на проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні (проведення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень), а тому здобуті ним докази під час досудового розслідування слід вважати недопустимими, так як вони отримані особою, яка не має жодного відношення до даного кримінального провадження.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим, підстав для зміни чи скасування такого судового рішення судовою колегією встановлено не було, апеляційні доводи прокурора не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора, залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 червня 2015 року стосовно ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: підписи

Згідно оригіналу:

Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2