Справа № 183/5632/15
№ 1-кп/183/675/15
В И Р О К
іменем України
01 жовтня 2015 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

з участю:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене 02.04.2015 року до ЄРДР за № 0000313, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вербки Павлоградського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, має на утримання 2-х неповнолітніх дітей, працюючого прохідником шахти ім.. Героїв Космосу, раніше не судимого, зареєстрованого та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , -

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
04 квітня 2014 року наказом № 75 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 , солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду старшого водія машиніста заправної машини автомобільного відділення підвозу ПММ взводу матеріального забезпечення 3-го механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

03 жовтня 2014 року солдат ОСОБА_5 , маючи умисел тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив військову частину без поважних причин, чим протизаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

30 грудня 2014 року солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.

Таким чином, у період з 03 жовтня 2014 року до 30 грудня2014 року солдат ОСОБА_5 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_5 вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю, пояснивши, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . В жовтні 2014 року він покинув військову частину, оскільки його дружина хворіла, знаходилася на стаціонарному лікуванні, а в листопаді 2014 року захворів він, до лікарні не звертався, командування військової частини про свою хворобу не повідомляв. В скоєному розкаюється.

В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме:

- витяг з кримінального провадження про внесення 02.04.2014 року до ЄРДР відомостей про те, що з 03.10.2014 року солдат військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину без поважних причин та ухиляється від проходження військової служби понад 1 місяць

(а.п. 18);

- листок непрацездатності серії АГЗ № 050968, згідно якого ОСОБА_7 знаходилася на лікуванні з 27.10.2014 року по 06.11.2014 року

(а.п. 19).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_5 встановленою та доведеною, а його дії підлягають кваліфікації за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_5 відповідно до ст. ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставиною, яка пом`якшує покарання, визначеної ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття у скоєному.

Також суд враховує, що ОСОБА_5 раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується задовільно, має на утриманні двох малолітніх дітей, займається суспільно-корисною діяльністю.

Санкція ч. 3 ст. 407 КК України передбачає покарання тільки у вигляді позбавлення волі. З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, наслідків даного кримінального правопорушення, а також обраної позиції обвинуваченого, суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у вигляді максимального розміру покарання, визначеного санкцією вказаної статті, буде занадто суворим. А призначення мінімального розміру покарання не сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для застосування ст. 69 КК України немає.

При наявності всіх вищенаведених обставин, суд вважає можливим застосувати до ОСОБА_5 ст. 75 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 не виїздити за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця свого проживання, а також періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1