Справа № 183/4456/15
№ 1-кп/183/84/16
В И Р О К
іменем України
29 січня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_4 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного суду судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Кивачівка Теплицького району Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
26 квітня 2013 року наказом № 52- ПМ (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби за контрактом молодшого сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду гранатометника парашутно-десантного взводу парашутно-десантної роти батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .

Молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, Конституції України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій службовий обов`язок, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

03 квітня 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 звернувся за медичною допомогою до військового шпиталю військової частини НОМЕР_2 , де знаходився на амбулаторному лікуванні, після чого в період з 15 квітня 2015 року по 21 квітня 2015 року знаходився на амбулаторному лікуванні в медичній частині НОМЕР_1 . Після закінчення лікування, а саме 22 квітня 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 повинен був прибути до військової частини та приступити до виконання своїх обов`язків.

Між тим, 22 квітня 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не з`явився вчасно на військову службу без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 .

27 квітня 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини та заявив про себе.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, визнав у повному обсязі, обставини вчиненого кримінального правопорушення ним не оспорювалися, надав суду показання про те, що він дійсно проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 26 квітня 2013 року. Наприкінці березня 2015 року, після прибуття з зони проведення антитерористичної операції, у нього загострилася хронічна хвороба шлунку, внаслідок чого він був змушений звертатися за медичною допомогою до медико-санітарної частини військової частини НОМЕР_1 , яка 03 квітня 2015 року направила його до Дніпропетровського військового шпиталю в/ч НОМЕР_2 , де він проходив амбулаторне лікування по 15.04.2016 року. Після цього він прибув до медичної частини в/ч НОМЕР_1 , де йому подовжили амбулаторне лікування до 21.04.2015 року. 22.04.2015 року він дійсно повинен був приступити до виконання своїх безпосередніх обов`язків, однак командування військової частини не допустило його до виконання своїх обов`язків, і лише 27.04.2015 року, після зміни командування військової частини, він приступив до несення служби. При цьому обвинувачений надав показання, що в період з 22.04.2015 року по 27.04.2015 року перебував на території військової частини НОМЕР_1 , однак в зв`язку з порушеним кримінального провадження не міг приступити до виконання своїх функціональних обов`язків.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин судом були досліджені:

-поданий зі сторони обвинувачення акт службового розслідування, затверджений наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 950 від 07.04.2015 року, у відповідності до якого в період з 27.03.2015 року по 07.04.2015 року молодший сержант ОСОБА_4 був відсутнім у військовій частині (а.с. 20-26).

-також зі сторони обвинувачення були досліджені матеріали, що підтверджують статус військовослужбовця, а саме наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 83 про зарахування молодшого сержанта ОСОБА_4 до списків особового складу частини (а.с. 29), копія військового квитка (а.с. 30-32).

Зі сторони захисту була подана довідка, видана Дніпропетровським військовим шпиталем ВЧ НОМЕР_2 , яка визнана судом допустимим доказом, у відповідності до якої ОСОБА_4 в період з 03.04.2015 року по 15.04.2015 року проходив амбулаторне лікування в зазначеній установі (а.с. 36), а також належним чином завірена книга обліку амбулаторного прийому військової частини НОМЕР_1 , у відповідності до якої ОСОБА_4 в період з 15.04.2015 року по 21.06.2015 року продовжував амбулаторне лікування в зазначеній медичній установі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене військовослужбовцем в умовах особливого періоду.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що в період з 27 березня 2015 року по 03 квітня 2015 року, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без поважних причин самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , та незаконно знаходився поза межами військової частини до 03.04.2015 року, після чого в період з 03.04.2015 року по 21.04.2015 року знаходився на амбулаторному лікуванні у військовому шпиталі військової частини НОМЕР_2 та після закінчення лікування 22 квітня 2015 року повинен був приступити до виконання службових обов`язків, відповідно до займаної посади, тому ОСОБА_4 22 квітня 2015 року повторно протягом року не з`явився вчасно на військову службу.

Таке обвинувачення суду не доведене, в суді знайшло своє підтвердження обвинувачення, викладене судом вище.

Крім того, слід звернути увагу на наступне.

Санкція частини 4 ст. 407 КК України передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті.

На наявність складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, не впливає строк самовільного залишення військової частини чи нез`явлення вчасно на службу особи без поважних причин, як і не впливає така кваліфікуюча ознака, як повторність, яка міститься в ч.2 ст. 407 КК України.

Прокурор, змінюючи обвинувачення в суді, кваліфікував дії ОСОБА_4 , як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду, не звернувши увагу на ту обставину, що фактичний виклад обвинувачення, в тому числі, містить дані про самовільне залишення військовослужбовцем військової частини в період з 27.03.2015 року по 03.04.2015 року, що не є тотожним поняттю нез`явлення вчасно на службу особи без поважних причин.

У відповідності до ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Саме таке обвинувачення, як самовільне залишення військовослужбовцем ОСОБА_4 військової частини в період з 27.03.2015 року по 03.04.2015 року, яке не кваліфіковане прокурором при зміні обвинувачення в суді, не знайшло свого підтвердження.

При призначенні покарання ОСОБА_4 , суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше не був судимий, за місцем служби обвинувачений характеризується позитивно.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, бажанням виправити ситуацію та продовжувати військову службу, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Активне сприяння розкриттю злочину характеризується тим, що саме, виходячи з показань обвинуваченого, орган досудового розслідування, а в подальшому суд дійшов до переконання, що в діях ОСОБА_4 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України. Досліджені в судовому засіданні докази, зібрані на стадії досудового розслідування, лише підтверджують факт відсутності ОСОБА_4 в розташуванні військової частини, а в сукупності з показаннями обвинуваченого доповнюють суб`єктивну частину кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України.

Встановлені обставини, що пом`якшують покарання, характер скоєного злочину та його наслідки, особа обвинуваченого, його ставлення до скоєного, в даному випадку, дозволяють суду застосувати ст.69 КК України, тому суд вважає за необхідне при призначенні покарання ОСОБА_4 перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного у санкції ч.4 ст. 407 КК України, та з урахуванням ст. 58 КК України до обвинуваченого можливо застосувати покарання у виді арешту з відбуванням на гауптвахті.

З урахуванням вимог ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, саме такого покарання буде достатньо для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання, з застосуванням ст.ст. 58,69 КК України, у виді арешту строком на 1 (один) місяць з відбуванням на гауптвахті.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з моменту фактичного затримання.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Суддя ОСОБА_1