П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого суддів: при секретарях: за участю:судді-доповідача ОСОБА_26., ОСОБА_27., ОСОБА_28., ОСОБА_29., ОСОБА_30., ОСОБА_31., ОСОБА_32., ОСОБА_33., ОСОБА_34., ОСОБА_35., ОСОБА_36., ОСОБА_37., ОСОБА_38., ОСОБА_39., начальника управління підтримання державного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_40., захисників ОСОБА_16 та ОСОБА_17,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою захисника ОСОБА_16 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19,

у с т а н о в и л а:

Червоногвардійський районний суд м. Макіївки Донецької області вироком від 19 грудня 2013 року засудив:

ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше не судимого, за: пунктами 1, 4, 7, 12 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до довічного позбавлення волі; частиною четвертою статті 296 КК до позбавлення волі на строк п'ять років; частиною першою статті 122 КК до позбавлення волі на строк два роки. Відповідно до статті 70 КК ОСОБА_18 визначено остаточне покарання - довічне позбавлення волі;

ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_2, раніше не судимого, за пунктами 1, 4, 7, 12 частини другої статті 115 КК до довічного позбавлення волі.

Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 21 березня 2014 року зазначений вирок залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 20 листопада 2014 року вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 залишив без зміни.

ОСОБА_18 та ОСОБА_19 визнано винними у вчиненні злочинів за таких обставин.

11 липня 2010 року приблизно о 6 годині ОСОБА_18, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, знаходячись на території кав'ярні, що на перехресті вулиць Коккінакі та Кільцева с. Жовтня у м. Макіївка Донецької області, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, висловлювався грубою нецензурною лайкою та завдав кулаками і ногами численних ударів по голові та тулубу ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22, у тому числі з застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, - виламаної ним ніжки від дерев'яного стільця, заподіявши ОСОБА_21 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я, а ОСОБА_20 та ОСОБА_22 - тілесні ушкодження середньої тяжкості.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року приблизно о 1 годині ОСОБА_18 та ОСОБА_19, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, знаходячись біля крамниці, розташованої на вул. Героїв Сталінграду сел. Свердлова у м. Макіївка, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість та винятковий цинізм, діючи з особливою жорстокістю, за попередньою змовою групою осіб, безпричинно напали на незнайомих їм глухонімих ОСОБА_23 та ОСОБА_24 і завдали їм численних ударів кулаками і ногами по голові та в ділянки розташування життєво важливих органів, спричинивши особливі страждання та заподіявши тілесні ушкодження, несумісні з життям, від яких у приміщенні лікарні ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_23, а ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_24 Причиною смерті ОСОБА_23 стала закрита травма голови з переламами кісток зводу черепа, носа, крововиливами під оболонки головного мозку, що супроводжувалася розвитком набряку головного мозку. Причиною смерті ОСОБА_24 стала закрита черепно-мозкова травма з численними крововиливами під оболонки головного мозку, осередком забиття головного мозку, що ускладнилася набряком головного мозку.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України захисник ОСОБА_16 просить постановлені у справі судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Захисник вважає, що касаційний суд допустив неоднакове застосування норм статті 7 КПК щодо забезпечення права на захист та на справедливий судовий розгляд, а також статей 31 та 384 КПК, якими регламентовано право на розгляд кримінального провадження судом присяжних та визначено умови та порядок роз'яснення обвинуваченому такого права.

Як стверджує заявник, в оспорюваному рішенні суд касаційної інстанції залишив поза увагою невиконання прокурором, що здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, та судом першої інстанції вимог закону про необхідність роз'яснення обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, можливості та особливостей розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.

Проте в ухвалі колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року, наданій для порівняння, касаційний суд правильно визнав ці порушення істотними, що потягло скасування відповідних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Також у заяві захисник ОСОБА_16 зазначає, що суд касаційної інстанції неоднаково застосував норми статей 45 і 52 КПК щодо обов'язкової участі захисника у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів, оскільки усупереч указаним вимогам закону визнав необов'язковою участь у касаційному розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 захисника-адвоката ОСОБА_25, який здійснював їх захист під час провадження у судах першої та апеляційної інстанцій, і розглянув справу за відсутності останнього, чим порушив право засуджених на захист.

Водночас ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2015 року, на яку заявник послався для порівняння, було вирішено залучити захисника для здійснення захисту за призначенням під час касаційного провадження щодо особи, засудженої за особливо тяжкий злочин, оскільки сам засуджений захисника не залучив.

Також як приклад для порівняння захисник ОСОБА_16 додає до заяви копію ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2015 року, якою касаційний розгляд кримінального провадження щодо особи, засудженої за вчинення особливо тяжкого злочину, було відкладено з метою залучення захисника для здійснення захисту за призначенням.

В обох порівнюваних ухвалах доручено установі, уповноваженій на надання безоплатної правової допомоги, призначити адвоката для здійснення захисту за призначенням та забезпечити його прибуття для участі у кримінальному провадженні в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 4 вересня 2015 року за заявою захисника ОСОБА_16 у кримінальній справі щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 відкрито провадження з метою її розгляду Верховним Судом України.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_16, який підтримав свою заяву і просив її задовольнити, пояснення захисника ОСОБА_17 на підтримку доводів заяви захисника ОСОБА_16, думку прокурора, який вважав, що заява задоволенню не підлягає, перевірила матеріали справи, ознайомилася з науковими висновками, підготовленими членами Науково-консультативної ради при Верховному Суді України, дослідила матеріали, додані до заяви, та, обговоривши наведені у ній доводи, дійшла висновку про таке.

Справа про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 допущена до провадження Верховного Суду України за наявності підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК.

Відповідно до зазначеної норми кримінального процесуального закону підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VІІІ), який набрав чинності 28 березня 2015 року, викладено нову редакцію частини першої статті 445 КПК та впроваджено підставу, передбачену пунктом 2.

Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення даного конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року. В указаному Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, визначає Кримінальний кодекс України.

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

На відміну від кримінального матеріального закону, новий кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе. Це положення випливає з частини першої статті 5 КПК, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, за загальним правилом пункт 2 частини першої статті 445 КПК у редакції Закону № 192-VІІІ підлягає застосуванню з дати набрання цим Законом чинності. Тобто предметом перегляду Верховного Суду України із зазначеної підстави можуть бути лише ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року і пізніше.

Таке правозастосування відповідатиме практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (див. справи «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

На момент постановлення 20 листопада 2014 року оскаржуваної ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 стаття 445 КПК не передбачала такої підстави для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, як неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Право на звернення до Верховного Суду України про перегляд судових рішень із зазначеної підстави виникло з набранням чинності 28 березня 2015 року Законом № 192-VІІІ, яким статтю 445 КПК було викладено в новій редакції, що розширила коло підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України. Перегляд остаточних судових рішень, постановлених до набрання чинності Законом № 192-VІІІ, на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК у редакції указаного Закону ставить під сумнів прогнозованість та стабільність судових рішень, ухвалених за відповідною процедурою, що з огляду на принцип правової визначеності є неприпустимим.

Водночас у контексті стверджуваного заявником порушення під час судового провадження у суді першої інстанції гарантованого статтями 31 та 384 КПК права ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на розгляд кримінального провадження щодо них судом присяжних Суд звертає увагу на таке.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 та пунктом 1 частини першої статті 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи відповідно в суді апеляційної та в суді касаційної інстанцій.

Частиною першою статті 412 КПК установлено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо воно ухвалено незаконним складом суду (пункт 2 частини другої статті 412 КПК).

Як убачається з матеріалів даного кримінального провадження, не погодившись з вироком Червоногвардійського районного суду м. Макіївки Донецької області від 19 грудня 2013 року щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19, їх захисник - адвокат ОСОБА_25 звернувся до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій порушував питання про скасування зазначеного вироку і закриття кримінального провадження. Зі змісту апеляційної скарги видно, що вона не містить посилання як на підставу для скасування вироку на порушення під час судового провадження у першій інстанції вимог статей 31 та 384 КПК (том 3-а, аркуші 13-47).

Так само немає вказівки на порушення вимог цих норм кримінального процесуального закону в касаційній скарзі захисника ОСОБА_25 на вищевказаний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 та ухвалу колегії суддів судової палати по кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від 21 березня 2014 року, якою його апеляційну скаргу на цей вирок залишено без задоволення, а вирок - без змін (том 3-а, аркуші 120-139).

Іншими учасниками судового провадження скарги не подано.

Таким чином, Суд констатує, що особи, наділені правом на оскарження ухвалених у справі щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 судових рішень, у межах існуючих процедур апеляційного та касаційного оскарження жодного разу не звернулися до судів відповідних інстанцій зі скаргами про порушення прав ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на розгляд кримінального провадження щодо них судом присяжних.

Як убачається зі змісту частини першої статті 454 КПК, за наслідками розгляду справи Верховним Судом України може бути прийнято одну з таких постанов: про повне або часткове задоволення заяви чи про відмову у задоволенні заяви.

Відповідно до частини першої статті 455 КПК Верховний Суд України задовольняє заяву в разі наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 445 цього Кодексу.

Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися або норма права застосована правильно (частина перша статті 456 КПК).

У даному кримінальному провадженні встановлено, що оскаржувана ухвала колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не може бути предметом перегляду Верховного Суду України на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК.

За таких обставин Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви захисника ОСОБА_16

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити захиснику ОСОБА_16 у задоволенні заяви.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_26

Судді:

ОСОБА_27 ОСОБА_33

ОСОБА_28 ОСОБА_34
ОСОБА_29 ОСОБА_35
ОСОБА_30 ОСОБА_36
ОСОБА_31 ОСОБА_37
ОСОБА_32