Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_15,

суддів ОСОБА_16, ОСОБА_17,

за участю прокурора ОСОБА_18,

потерпілого ОСОБА_1,

представника потерпілого ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_3,

розглянула у судовому засіданні в м. Києві 27 серпня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_3 на вирок Рівненського міськрайонного суду Рівненської області від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

вироком Рівненського міськрайонного суду Рівненської області від 19 листопада 2014 року

ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України на 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки.

Стягнуто із засудженого на користь потерпілого ОСОБА_1 429369,97 грн. матеріальної шкоди та 80000 грн. моральної шкоди.

Вирішені питання про речові докази у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 5 березня 2015 року вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасовано та направлено на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_3 визнаний винним у тому, що він 2 березня 2010 року, приблизно о 12 годині, керуючи автомобілем марки «Хюндай Санта Фе» з державним номерним знаком НОМЕР_1 на дорозі, що проходить поблизу приміщення № 11-В по вул. Сірка в м. Рівне, на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно здійснив наїзд автомобілем на ОСОБА_1, після чого протягнув його на капоті автомобіля приблизно від 3,5 м до 5 м, внаслідок чого спричинив останньому середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі захисник засудженого, посилаючись на істотні порушення кримінально-процесуального закону, ставить питання про скасування постановлених судових рішень та закриття справи за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу інкримінованого злочину. Наголошує, що при новому судовому розгляді не виконані вказівки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 січня 2014 року, а саме не досліджено причинний зв'язок між тілесними ушкодженнями потерпілого та його показаннями щодо їх утворення. Вважає, що комплексна судово-медична та трасологічна експертиза є недопустимими та неналежними доказами через їх проведення з порушенням діючого законодавства. Вказує про порушення права на захист, яке полягає у відмові в задоволенні клопотання про проведення повторної комплексної судово-медичної та трасологічної експертизи. Вважає, що апеляційний суд не перевірив усі доводи апеляції захисту та не надав на них відповіді.

В надісланих запереченнях потерпілий ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 судові рішення вважають законними і обґрунтованими та просять залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді; пояснення засудженого на підтримку доводів касаційної скарги; заперечення проти поданої касаційної скарги потерпілого ОСОБА_1 та його представника; думку прокурора, який заперечував проти касаційної скарги, проте вважав необхідним змінити судові рішення і застосувати ст. 49 КК України до засудженого; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Доводи захисника про незаконність судових рішень щодо ОСОБА_3 безпідставні.

ОСОБА_3 в судовому засіданні вину не визнав, зазначив, що злочину не вчиняв, наїзду на потерпілого не скоював.

Незважаючи на невизнання вини ОСОБА_3, його винність підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, які зібрані у встановленому законом порядку, досліджені у судовому засіданні, належно оцінені судом.

Зокрема, суд проаналізував показання потерпілого ОСОБА_1, який в деталях повідомив про конфлікт із засудженим та подробиці здійснення наїзду на нього автомобілем і отримання тілесних ушкоджень.

Належну оцінку суд дав і показанням свідків - безпосередніх очевидців події: ОСОБА_6, який зазначив про конфлікт між засудженим і потерпілим та вказав, що ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Хюндай Санта Фе», здійснив наїзд на потерпілого, ноги якого опинилися під автомобілем, а ОСОБА_1 намагався втриматися за капот автомобіля; ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які бачили, як автомобіль ОСОБА_3 «Хюндай Санта Фе», здійснив наїзд на потерпілого і протягнув його декілька метрів; ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час досудового слідства та оголошені в судовому засіданні, з яких убачається, що вони були очевидцями наїзду ОСОБА_3 на ОСОБА_1

Проаналізовано також показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 ОСОБА_14

Обґрунтовано судом покладено в основу вироку висновок судово-медичної експертизи 17 червня 2010 року щодо наявності, ступеня тяжкості та часу виникнення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень. Також у цьому висновку зазначено, що вказані тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів з відносно значною силою і, враховуючи їх характер та локалізацію, цілком могли утворитися внаслідок наїзду автомобілем при обставинах, на які вказує потерпілий, які виникли майже одночасно, внаслідок дії виступаючих частин автомобіля на різні ділянки тіла потерпілого з точками прикладення травмуючої сили не менше чотирьох.

Правильно взято судом до уваги і висновок комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 102/227, згідно з яким морфологічні особливості, локалізація і характер тілесних ушкоджень на нижніх кінцівках ОСОБА_1 (правий колінний суглоб, та верхня третина правої гомілки) з урахуванням висоти розташування передніх конструктивних частин автомобіля «Хюндай Санта Фе» свідчить за можливість виникнення цих тілесних ушкоджень в результаті травмування вказаним автомобілем під час його руху з невеликою швидкістю. При цьому контактування з нижніми кінцівками потерпілого найбільш ймовірно відбулося виступаючими до переду частинами автомобіля на рівні ушкоджень - номерний знак, бампер тощо. Після цього, враховуючи дію травмуючої сили нижче центру ваги тіла, могло мати місце незначне часткове закидання тіла на капот автомобіля, при якому відбулося контактування обома передпліччями потерпілого з капотом автомобіля.

Цей висновок не суперечить висновку № 3752 комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи від 29.01.2013 року з якої вбачається, що виявлені на тілі ОСОБА_1 тілесні ушкодження, зокрема ушкодження на правому колінному суглобі є характерними для автотравми. Виходячи із розташування пошкоджень, виступаючих передніх частин та слідів на автомобілі марки «Хюндай Санта Фе», з урахуванням морфологічних особливостей, локалізації та характеру тілесних ушкоджень у потерпілого не виключено, що наїзд міг відбутися вказаним автомобілем і при цьому від контакту нижньої кромки рамки під передній знак автомобіля, на якій утворилась тріщина пластмаси, на його тілі утворилось ушкодження правого колінного суглобу, з подальшим неповним закиданням тіла потерпілого на капот, про що свідчать сліди у вигляді зняття шару дорожнього бруду на пластмасовій декоративній накладці на передній кромці капота, що в подальшому призвело до контакту обох передпліч з поверхнею капота, на якому утворились сліди ковзання у вигляді смуг зняття шару дорожнього бруду, а на передпліччях крововиливи на внутрішніх поверхнях. Ушкодження у вигляді садна з крововиливом на зовнішній поверхні верхньої третини лівої гомілки ОСОБА_1 могли утворитися як від контакту з виступаючими передніми частинами автомобіля «Хюндай Санта Фе» в процесі неповного закидання його тіла на капот.

Ці висновки експертиз узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_1, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 і в сукупності доповнюють один одного.

Надавши належну оцінку зібраним у справі та дослідженим у судовому засіданні доказам у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України . Критичну оцінку окремих доказів суд належним чином вмотивував.

Доводи захисника про неналежність і недопустимість висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи від 29.01.2013 року були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив, що цей висновок експертизи узгоджується з матеріалами кримінальної справи і сумнівів у його правильності не викликає.

Неспроможні і доводи захисника засудженого про порушення права на захист через безпідставну відмову в задоволенні клопотання, оскільки з матеріалів справи убачається, що суд дотримався вимог ст. 16-1 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов'язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Всі клопотання учасників процесу розглянуті у відповідності до вимог КПК України.

Матеріали справи свідчать, що суди першої і апеляційної інстанцій ретельно перевіряли доводи, у тому числі і аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі.

Всі доводи апеляцій, серед яких і проведення експертиз за участю неналежного експерта, належним чином перевірено, на них надано вмотивовані відповіді із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення, з чим погоджується колегія суддів.

Доводи захисника про невиконання вказівок, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 січня 2014 року, а саме недослідження причинного зв'язку між тілесними ушкодженнями потерпілого та його показаннями щодо їх утворення є непереконливими та спростовуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Разом з тим, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вбачає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону твердження апеляційного суду в ухвалі про те, що до ОСОБА_3 не можуть бути застосовані вимоги ст. 49 КК України, оскільки він був засуджений місцевим судом до закінчення строків давності.

Відповідно до частини 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули строки давності.

З матеріалів справи убачається, що з часу вчинення ОСОБА_3 інкримінованого злочину і до набрання вироком законної сили (дата ухвали апеляційного суду 5 березня 2015 року) минули строки давності, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, - п'ять років для злочинів середньої тяжкості, оскільки за доведеним обвинуваченням ОСОБА_3 вчинив інкримінований злочин 2 березня 2010 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України за наявності таких підстав, з урахуванням позиції ОСОБА_3 щодо вчинення інкримінованого злочину, апеляційний суд мав би звільнити його від призначеного покарання.

З огляду на викладене, судові рішення в цій частині підлягають зміні в порядку, передбаченому ст. 395 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 394-396 КПК України 1960 року п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_3 залишити без задоволення.

В порядку ст. 395 КПК України вирок Рівненського міськрайонного суду Рівненської області від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 5 березня 2015 року щодо ОСОБА_3 змінити.

Відповідно до ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_3 від призначеного покарання, у зв'язку із закінченням строків давності.

В решті судові рішення щодо ОСОБА_3 залишити без зміни.

Судді:

ОСОБА_21 ОСОБА_20 ОСОБА_19