Справа № 145/442/15-к
Провадження №11-кп/772/828/2015 Категорія: крим.
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2015 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянула 04 вересня 2015 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження №0000044 за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та самих обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_6 на вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року, яким

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Глиняне Золочівського р-ну Львівської обл., зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , неодруженого, непрацючого, раніше тричі судимого останній раз 07.02.2012 року Золочівським районним судом Львівської обл. за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі;

засуджено за ч. 3 ст. 186 КК у виді позбавлення волі строком на 6 років 4 місяці,

За ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна.

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем с. Ковалів Немирівського району, Вінницької області, зареєстрованого в уродженцем с. Озеро Немирівського району, Вінницької області, проживаючого в АДРЕСА_3 , одруженого, непрацючого, раніше тричі судимого останній раз 04.04.2011 року Немирівським районним судом за ч.3 ст.185 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, на підставі ст.71 КК України частково приєднано не відбуту частину вироку Немирівського районного суду від 18.02.2011 року та остаточно призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі;

засуджено за ч. 3 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців,

За ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 2 (два) місяці з конфіскацією всього належного йому майна

Вирішено питання з судовими витратами та речовими доказами.

За участю прокурора: ОСОБА_10

В С Т А Н О В И В :
Обвинувачений ОСОБА_6 та його адвокат ОСОБА_8 просять скасувати вирок місцевого суду в частині визнання винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.289 КК України, а провадження в цій частині закрити, а також посилаючись, що ОСОБА_6 не мав умислу на викрадення автомобіля, а отже і не вчиняв злочин за ч.2 ст.289 КК України, а також просив призначити покарання обвинуваченому із застосуванням норм ст.ст.69, 75 КК України зважаючи на його особу і сімейний стан. В своїх апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та його адвокат ОСОБА_9 просять змінити вирок районного суду, призначити обвинуваченому міру покарання не пов`язану із реальним позбавленням волі, застосувати ст.ст.69, 75 КК України зважаючи, що Тиврівський районний суд не врахував всіх пом`якшуючих покарання обставин та особу винного.

Прокурор відкликав свою апеляційну скаргу, в зв`язку з чим апеляційне провадження в цій частині підлягає закриттю.

Згідно вироку суду ОСОБА_11 та ОСОБА_7 визнані винними та засуджені за те, що 03.02.2015 року, близько 22год. 30 хв. ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Яришівка Тиврівського району, маючи прямий умисел направлений на відкрите заволодіння чужим майном, повторно, шляхом вибиття вхідних дверей, проникли до приміщення житлового будинку АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_12 , де відкрито заволоділи грошима останнього в сумі 900 гривень та мобільним телефоном марки «SamsungGT-Е1080».

Згідно висновку експерта № 157 від 25.02.2015 року залишкова вартість бувшого у використанні мобільного телефону на момент скоєння злочину складала 167,16 гривень.

Крім того 03.02.2015 року, близько 23-00 год. ОСОБА_7 , за попередньою змовою з ОСОБА_6 , перебуваючи в с. Яришівка, маючи прямий умисел на заволодіння транспортним засобом, повторно, відкрито, заволоділи ключем від гаража та шляхом відчинення даним ключом воріт проникли всередину гаража, що розташований на подвір`ї будинку АДРЕСА_4 , який належить ОСОБА_12 , звідки здійснили незаконне заволодіння автомобілем марки ЗАЗ-110307, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, сірого кольору. Після чого на викраденому автомобілі з місця пригоди зникли та розпорядилися ним на власний розсуд.

Згідно висновку експерта № 26 від 25.03.2015 року ринкова вартість автомобіля ЗАЗ 110307, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, станом на 03.02.2015 року складає 28 422 гривні.

Внаслідок чого ОСОБА_12 заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 28422 гривні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення і виступи в судових дебатах обвинувачених та їх адвокатів, які підтримали доводи своїх апеляційних скарг, прокурора, заперечившого проти їх задоволення, останнє слово ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ; дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без змін прийнятого рішення місцевого суду.

Апеляційний розгляд проводиться в межах апеляційних вимог. Законність вироку суду в частині засудження обох обвинувачених за ч.3 ст.186 КК України ніким не оскаржується, а висновки місцевого суду в цій частині не викликають сумнівів.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_6 і його адвоката щодо необґрунтованого засудження його за ч.2 ст.289 КК України за вироком місцевого суду не заслуговують на увагу.

Посилання апелянтів в підтвердження зазначених аргументів на покази обох обвинувачених і потерпілого є безпідставними, оскільки сам ОСОБА_6 давав суперечливі і непереконливі покази стосовно своєї участі в даному кримінальному правопорушенні.

Обвинувачений ОСОБА_7 стверджував в суді, що після того як він виїхав автомобілем із гаража у двір знову зайшов у будинок потерпілого, щоб забрати телефон останнього, але ще до його виходу, із будинку вийшов ОСОБА_6 , відкрив ворота через які він виїхав викраденим автомобілем не вулицю, по дорозі підібрав ОСОБА_6 і вони вдвох поїхали до Вінниці.

Фототаблиці та протоколи слідчих експериментів із обвинуваченими залучені до провадження, узгоджуються із обставинами встановленими судом. Зокрема, ОСОБА_6 показував на місці скоєння злочину яким чином відкривав ворота з тим, щоб із двору автомобілем потерпілого виїхав ОСОБА_7 , в який він також підсів.

Із показів потерпілого ОСОБА_12 розмови про викрадення автомобіля відбувалися між ним і ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_6 , який ніяких заперечень проти цього не висловлював. Обвинувачений на ім`я ОСОБА_13 виїжджав його автомобілем із двору через відкриту браму і обоє обвинувачені поїхали його транспортом, а він побіг до сусідів, щоб повідомити про скоєний злочин.

Допитані в суді свідки сусіди також підтвердили, що про зазначені обставини дізнались від ОСОБА_12 , який знаходився у знервованому стані.

Зважаючи, що в суда були всі підстави визнати, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 діяли спільно, узгоджено разом вчиняли об`єктивну сторону злочину. А тому незалежно від того, що ОСОБА_7 керував автомобілем, а ОСОБА_6 допомагав йому виїхати із двору, тобто заволодіти автомобілем, на якому вони потім поїхали до м. Вінниці, дії обох обґрунтовано кваліфіковані за ч.2 ст.289 КК України, як вчинені за попередньою змовою групою осіб.

В своєму вироку суд обґрунтував свою позицію, давши критичну оцінку показам ОСОБА_6 в цій частині.

Тому посилання в апеляціях, що суд не спростував, не оцінив позицію обвинуваченого та неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність не заслуговують на увагу.

При тому, що ОСОБА_6 не заперечує своє перебування в автомобілі, відсутність відбитків пальців рук в автомобілі не виключає його винуватість, на що є посилання в апеляції.

Щодо неналежності доказів внаслідок порушення права ОСОБА_6 на захист, на чому наполягав обвинувачений, то із матеріалів кримінального провадження не підтверджується інший час затримання, ніж зазначено в протоколі про затримання, як не вбачається проведення інших процесуальних рішень всупереч КПК. Саме затримання не оскаржувалось ніким.

При затриманні обох обвинувачених, як слідує із протоколів їх затримання (а.с.46-49), обом роз`яснялись їхні права, в тому числі і на захист, за що вони розписались. Проте, обоє власноручно заявили про відсутність будь-яких клопотань, як і при проведенні слідчих експериментів із ними. Після роз`яснення їхніх прав, передбачених ст.42 КПК України в тому числі і права на захист, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не наполягали на участі і присутності захисників при цьому (а.с.76-96).

Тому, обґрунтовано не визнаються порушення права на захист ОСОБА_6 при проведенні досудового слідства.

Суд також немає сумнівів щодо законності покарань, визначених обвинуваченим.

Згідно з вимогами ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого, особи винного і обставин, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Суд при визначенні покарання ці обставини врахував.

До обставин що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд відніс щире каяття, сприяння в розкритті злочинів, а також те, що він має малолітню доньку, яка до його затримання за неділю лише народилася. Оскільки утримання дитини лягло на плечі дружини, невірно вважати, що дитина знаходилась на утриманні ОСОБА_7 .

До обставин що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 суд відніс часткове визнання ним вини, лише за ч. 3 ст.186 КК України.

Обставин, що обтяжують покарання обвинувачених не встановлено.

Призначаючи покарання, районний суд також врахував характеризуючі дані обвинувачених.

Проте, зазначені обставини не зменшують ні ступінь тяжкості вчиненого, ні суспільну небезпеку скоєного та не впливають на зменшення терміну перебування обвинувачених в місцях позбавлення волі.

При цьому також слід врахувати, що ще до закінчення строку відбування покарання за попереднім вироком суду, ОСОБА_6 вже тоді планував скоїти інший корисливий злочин, що підтверджує про неможливість обрання покарання без позбавлення волі, оскільки таке покарання не відповідатиме його меті.

Більш того, апеляційні скарги не містять і аргументів на користь застосування норм ст.69 КК України, а ті обставини на які вони посилаються, були уже враховані судом і вплинули на обраний строк покарання, більш наближений до мінімального, що передбачений санкцією більш суворого Закону, за яким ОСОБА_7 та ОСОБА_6 засуджені. Тому немає ніяких підстав для задоволення апеляційних скарг обвинувачених та їх адвокатів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 414, 420 КПК України апеляційний суд,-

у х в а л и в :
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора закрити в зв`язку із його відмовою від апеляційної скарги.

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та самих обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року відносно ОСОБА_7 і ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 3 місяців із дня її оголошення, а обвинуваченими в той же строк із дня вручення їм її копії.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом вірно: