Справа № 567/78/16-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.02.2016 рокум. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1

секретар - ОСОБА_2

з участю

прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Острог Рівненської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, жителя АДРЕСА_1 , судимого 22.04.2010 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.. 75 КК України, звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік; 30.11.2010 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч.1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.. 71 КК України, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Острозького районного суду Рівненської області від 22.04.2010 року, та призначено покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі,

у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в :

відповідно до обвинувального акту від 29.01.2016 р., ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що будучи раніше судимим 22.04.2010 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік; 30.11.2010 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч.1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.. 71 КК України, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Острозького районного суду Рівненської області від 22.04.2010 року, та призначено покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, повторно 27 грудня 2015 року близько 17 год., маючи умисел на викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу зайшов на територію подвір`я за адресою: АДРЕСА_2 , де, скориставшись відсутністю власника та, переконавшись, що не буде помічений сторонніми особами, викрав металеву тачку вартістю 693 грн., належну ОСОБА_4 .

Вказані дії органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, тобто умисне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

29 січня 2016 року під час досудового розслідування між потерпілою ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_5 було досягнуто угоди про примирення.

Згідно з умовами вказаної угоди обвинувачений ОСОБА_5 зобов`язався беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри в судовому провадженні.

Сторони угоди за взаємною згодою визначили вид та міру покарання, яке повинен понести обвинувачений у разі затвердження такої угоди, а саме два роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку один рік з покладенням на ОСОБА_5 обов`язків, передбачених п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, встановлені ст. 473 КПК України та наслідки її невиконання.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про примирення суд виходить з наступного.

Згідно п.1 ч.3 ст.314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 468, ст.. 469 КПК України, у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення може бути укладена угода між потерпілим та обвинуваченим.

Прокурор в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні угоди про примирення дотримані вимоги КК України та КПК України, сама угода сторонами виконана, просить угоду затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_5 узгоджене в угоді покарання.

Потерпіла ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні також просили зазначену угоду затвердити та призначити узгоджене ними покарання для ОСОБА_5 та при цьому останній беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України в обсязі обвинувачення та дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання.

Кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_5 визнав себе винуватим, відповідно до ст.. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості. Покарання, узгоджене сторонами угоди, відповідає санкції, яка передбачена ч.2 ст.185 КК України.

Судом встановлено, що укладення угоди сторонами кримінального провадження є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачений та потерпіла повністю усвідомлюють зміст укладеної угоди про примирення, характер обвинувачення, цілком розуміють свої права, визначені п. 1 ч. 5 ст.474 КПК України, а також наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ч. 1 ст. 473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди, передбачені ст.. 476 КПК України.

Враховуючи викладене, оскільки умови угоди відповідають вимогам КПК України, КК України та інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, суд, враховуючи заслухані доводи сторін кримінального провадження, дійшов до висновку про наявність правових підстав для затвердження угоди про примирення.

За таких обставин суд вважає доведеним в підготовчому судовому засіданні те, що ОСОБА_5 повторно вчинив умисне таємне викрадення чужого майна, а тому кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 185 КК України, за якою належить призначити ОСОБА_5 узгоджене сторонами угоди про примирення покарання.

Вирішуючи питання про речові докази суд виходить з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що речовими доказами у кримінальному провадженні є металева тачка та дана річ передана на зберігання власнику ОСОБА_4 .

Відповідно до п.5 ч.9 ст. 100 КПК України при вирішенні питання про долю речових доказів і документів, гроші, цінності та інше майно, які були об`єктом кримінального правопорушення, повертаються законним володільцям.

В судовому засіданні встановлено, що металева тачка належить ОСОБА_4 та передана їй на зберігання, а тому її слід вважати такою, що повернута законному володільцю.

Керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 377, 475 КПК України суд, -

з а с у д и в :

затвердити угоду від 29 січня 2016 року про примирення, укладену між потерпілою ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити узгоджене сторонами угоди про примирення покарання у виді позбавлення волі строком два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк один рік.

Покласти на ОСОБА_5 , відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Роз`яснити ОСОБА_5 , що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.

Речовий доказ по справі металеву тачку вважати повернутою ОСОБА_4 відповідно до збережної розписки.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_1