Справа № 453/465/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/858/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року м. Львів.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши кримінальне провадження №0000128 внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань від 14.02.2015 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою професійною освітою, не працюючого, розлученого, раніше не судимого, інваліда 3 групи загального захворювання, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України

з участю прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.09.2015 року,-

встановила:
цим вироком, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначено покарання позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 встановлено рахувати з часу його фактичного затримання - з 13 год. 30 хв. 14 лютого 2015 року.
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишити попередній - тримання під вартою.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 вчинив вбивство ОСОБА_10 за наступних обставин: 14 лютого 2015 року в період часу з 00.00 год. до 02.00 год. в житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , під час конфлікту, який виник між ОСОБА_6 та його матір`ю ОСОБА_10 умисно завдав останній один удар кулаком правої руки в обличчя. ОСОБА_10 у відповідь дерев`яною палицею, призначеною для опори при ходьбі, яку тримала в правій руці, завдала ОСОБА_6 декілька ударів по тілу, спричинивши легкі тілесні ушкодження.
Через деякий час ОСОБА_6 , знаходячись вже на подвір`ї біля вказаного будинку та маючи умисел на вбивство матері ОСОБА_10 , завдав останній по обличчі одночасно один удар кулаком та один удар ліктем правої руки, від яких ОСОБА_10 впала на землю і вдарилася головою до кам`яної плити порогу будинку. ОСОБА_6 продовжив завдавати лежачій ОСОБА_10 множинні удари кулаками рук та ногами по всьому тілу, заподіявши останній згідно з висновком судово-медичної експертизи №19 від 27.02.2015р. поєднану травму тіла у складі ран, поверхневої рани, синців і саден на голові та тілі, закриту травму голови та розтрощення грудної клітки - переламів 1-9 ребер праворуч (всього 16 переламів) та 1-10,12 ребер ліворуч (всього 16 переламів), подвійного переламу груднини, крововиливу у серцеву сорочку, ускладнених набряком легень, головного та спинного мозку із стисненням життєво-важливих центрів, зупинкою дихання та кровообігу, яке супроводжувалося порушенням функції дихання (дистелектази та набряк у легенях), має ознаки тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя у момент заподіяння та призвело до смерті ОСОБА_10 на місці події. Після цього ОСОБА_11 , взявши ОСОБА_10 за руку, відтягнув її на декілька метрів від порогу будинку та залишив лежати на подвір`ї, а сам пішов в будинок спати, зачинивши за собою двері. Через деякий час ОСОБА_6 , не припиняючи умисних дій, спрямованих на вбивство матері, взяв з комори господарську сокиру і, повернувшись до лежачої на подвір`ї ОСОБА_10 , цією сокирою відрубав останній праву руку в області плеча, спричинивши згідно з висновком судово-медичної експертизи №19 від 27.02.2015р. тяжке тілесне ушкодження небезпечне для життя у момент заподіяння у вигляді травматичної ампутації правої руки на рівні межі між верхньою та середньою третинами плеча.
Не погоджуючись із даним вироком, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.09.2015 року змінити, перекваліфікувавши його дії з ч.1 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 121 КК України та призначити за цією статтею більш м`яке покарання, а у випадку залишення кваліфікації без змін, просить пом`якшити покарання. В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуваний вирок винесений без урахування дійсних обставин справи, проголошений помилково через невірну кваліфікацію злочину та через суворість покарання не відповідає вчиненому правопорушенню та особі засудженого. Суд, на думку апелянта, не дав правильної оцінки добутим доказам, деяким доказам не надав значення взагалі, а в основу вироку поклав припущення. Апелянт вказує, що ініціатором конфлікту була ОСОБА_10 . Посилання суду на те, що обвинувачений ОСОБА_6 після вчинення злочину намагався уникнути відповідальності, як зазначає апелянт, не відповідає дійсності, оскільки з його показів та показів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вбачається, що обвинувачений сам прийшов до них вночі щоб викликати міліцію, а твердження суду про те, що обвинувачений давав суперечливі покази також не відповідає дійсності, оскільки всі його покази дані на досудовому слідстві та в судових засіданнях є, на думку апелянта, послідовними, виваженими та таким що не суперечать одне одному. Покликання обвинуваченого в судових засідання на те, що окремих моментів згадуваної події він зі спливом часу просто не пам`ятає, апелянт вважає, що це не можна вважати суперечливими показами. Апелянт зазначає, що обвинувачений щиро розкаявся в нанесенні матері тяжких тілесних ушкоджень та активно сприяв розкриттю злочину, а докази ґрунтуються на його визнавальних показах. На думку апелянта, матеріалами кримінального провадження не доведено умисел обвинуваченого на вбивство матері, у обвинуваченого не було мотиву і мети вчинення вбивства, оскільки, як вказує апелянт, так як мати з ним разом не проживала, не перебувала на його утриманні, нічим іншим не могла обтяжувати його життя, приїхала до нього пожити в гості всього на три дні. Мета вбивства, на думку апелянта, також судом не встановлена. Апелянт вказує, що в діях ОСОБА_6 за наявності всіх кваліфікуючих ознак вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України. Не враховано, на думку апелянта, те, що обвинувачений ОСОБА_6 є інвалідом третьої групи загального захворювання, хворіє на важку невиліковну хворобу епілепсію, посередньо характеризується, є пенсіонером та батьком трьох неповнолітні дітей: сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочки ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не судимий (раніше до кримінальної відповідальності не притягався), визнана потерпілою ОСОБА_17 претензій до нього не має, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, не в повній мірі враховано висновки судово-психіатричної експертизи №44 від 18.08.2015 року та комплексної судової психолого-психіатриної експертизи №619 від 18.08.2015 року.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який заперечив подану апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого та думку захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, обговоривши доводи наведені в апеляційній скарзі та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.
Дослідивши подану апеляційну скаргу на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.09.2015 року, встановлено, що не оспорюється сам факт вчинення дій, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_6 , а заперечується апелянтом кваліфікація за ч.1 ст. 115 КК України.

Колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта щодо перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.1 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 121 КК України, оскільки, враховуючи роз`яснення п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: (при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю).

Дослідивши матеріали судового та кримінального проваджень встановлено, що висновком експертизи №19 від 27.02.2015р. (а.с.к.п.24-28), причиною смерті ОСОБА_10 1932р. народження вказана поєднана травма тіла у складі ран, поверхневої рани, синців і саден на голові та тілі, травматична ампутація правої руки на рівні межі між верхньою та середньою третинами плеча, закрита травма голови та розтрощення грудної клітки - переламів 1-9 ребер праворуч (всього 16 переламів) та 1-10,12 ребер ліворуч (всього 16 переламів), подвійний перелам груднини, крововилив у серцеву сорочку, ускладнений набряком легень, головного та спинного мозку із стисненням життєво-важливих центрів, зупинкою дихання та кровообігу. Описані вище тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів та тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею при життєво, у межах приблизно однієї доби до смерті. Травматичне відділення правої руки утворилося від дії гострої кромки якогось ріжучого знаряддя (предмету), у ділянці відділення на клапті шкіри було виявлено відкладення слідів окисного заліза. Розтрощення грудної клітки, яке супроводжувалося порушенням функції дихання (дистелектази та набряк у легенях), має ознаки тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя у момент заподіяння і перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті. Травматична ампутація правої руки на рівні межі верхньої і середньої третини плеча має ознаки тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя у момент заподіяння. (висновок експерта №19 від 27.02.2015р. (а.с.к.п.24-28).
Тому твердження апелянта про відсутність умислу на заподіяння смерті чи необережне ставлення до наслідків у вигляді позбавлення життя особи, зважаючи на вищевказану локалізацію поранень, їх кількість, особу потерпілої, яка 1932 року народження, є безпідставними. Вказівка апелянта на те, що ОСОБА_10 була ініціатором конфлікту, що на думку апелянта підтверджується встановленими на тілі обвинуваченого тілесними пошкодженнями, які заподіяла ОСОБА_10 , зі слів обвинуваченого, колегія суддів вважає немотивованою, так як отримані обвинуваченим ушкодження і можливі попередні конфлікти ніяким чином не можуть бути визнані провокацією до вчинення даного злочину.
Щодо покликань апелянта на невстановлення суб`єктивної сторони вчиненого злочину, зокрема на відсутність мети, недоведеність умислу обвинуваченого на вбивство матері є необґрунтованими.
Відповідно до ч.1 ст. 115 КК України, вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, не передбачає наявності обов`язкової ознаки такого елементу складу злочину суб`єктивної сторони як мета тому, наявність чи відсутність такої не впливає в даному випадку на кваліфікацію за ч. 1 ст. 115 чи ч.2 ст. 121 КК України як про це зазначає апелянт.
Відповідно до ч.2, 3 ст. 24 КК України, прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
Врахованим судом першої інстанції висновком судово-психіатричної експертизи №44 від 18.03.2015 року встановлено, що на даний час, ОСОБА_6 психічним захворюванням не страждає, виявляє органічний розлад особистості та поведінки внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми з наростаючим психоорганічним синдромом та судомними нападами, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує, Питання осудності не відноситься до компетенції судово-психіатричної експертизи. В період інкримінованих йому дій, ОСОБА_6 психічним захворюванням чи недоумством не страждав але також виявляв органічний розлад особистості та поведінки внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми з наростаючим психоорганічним синдромом та судомними нападами. Наявні в ОСОБА_6 порушення в інтелектуально-мнестичній та емоційно-вольовій сфері мали значний вплив у досліджуваній ситуації на раціональність прийняття рішень, усвідомлення власного місця і ролі в цій ситуації, передбачення наслідків своїх дій та здатність регулювати свою поведінку. Тому, в період інкримінованих йому дій, ОСОБА_6 не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів керуючись положеннями статті 20 КК України в якій встановлено, що підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними та, що визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру, приходить до висновку, та погоджується із прийнятим судом першої інстанції рішенням, що обвинувачений підлягає кримінальній відповідальності, оскільки, висновком судово-психіатричної експертизи №44 від 18.03.2015 року встановлено, що обвинувачений не потребує застосування примусових заходів медичного характеру. Таким чином, вказівка захисника на неврахування висновку судово-психіатричної експертизи №44 від 18.03.2015 року є безпідставною.
Зазначені апелянтом характеризуючи дані про особу обвинуваченого, які на думку апелянта не було враховано, як вбачається із вироку суду першої інстанції є врахованими, оскільки у вступній частині перелічені обставини, про які вказує апелянт, а в мотивувальній частині судом вказано, що вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу підсудного: його вік, стан здоров`я, соціальне становище, відсутність даних про перебування його на профілактичному обліку у лікаря психіатра та нарколога, що відповідає вимогам п.2 ч.3 ст. 374 КПК України.
Таким чином, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого ОСОБА_6 кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст. 115 КК України відповідає фактичним обставинам, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим, зокрема об`єктивними даними експертиз та інших матеріалів, які підтверджують дану кваліфікацію без суб`єктивного угляду суду.
З врахуванням наведеного, врахувавши обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до обгрунтованого висновку, як щодо кваліфікації так і щодо призначеного строку покарання, яке, відповідно до санкції ч.1 ст. 115 КК України визначено близьким до мінімального серед можливих.
Прохання адвоката в апеляційній скарзі щодо призначення більш м`якого покарання апелянт не обґрунтував належними доказами чи обставинами, які б свідчили про невідповідність такого покарання.
За таких обставин, підстав для зміни вироку та покарання щодо ОСОБА_6 , про що ставиться питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Суд апеляційної інстанції під час перегляду оскаржуваного вироку суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 не виявив істотних порушень кримінального процесуального та кримінального законів, які б тягнули за собою зміну вироку суду; вирок суду є обгрунтованим, вмотивованим і підстав для його скасування немає

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ухвалила:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.09.2015 року без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення, та може бути оскаржена протягом трьох місяців в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4