№ 1-кп/760/213/2015 року
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2015 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого- судді: ОСОБА_1

за участю секретарів: ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження № 1-кп/760/213/2015 року, що зареєстроване в ЄРДР 16.12.2012 року за № 0001284 по обвинуваченню: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка, Сумської області, громадянина України, освіта середня, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,-

за участю прокурорів : ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

представника потерпілого : ОСОБА_9
захисника : ОСОБА_10
обвинуваченого : ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В :

Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 10.08.2006 року він та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, знаходячись на території ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», що розташоване по вул. Смілянській,4 в м. Києві, та маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, вступили між собою в злочинну змову.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_4 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи спільно та узгоджено, переконавшись що за їх діями ніхто не спостерігає, використовуючи заздалегідь заготовлений ключ від запалювання автомобіля «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1 , що був припаркований на території ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», що розташоване по вул. Смілянській,4 в м. Києві, які знаходились у вільному володінні особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, незаконно заволоділи автомобілем «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1 , що належав ТОВ «АТОН-ХХІ» та знаходився за договором оперативного лізингу в користуванні ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», яким розпорядились в подальшому на власний розсуд, тим самим незаконно заволодівши даним транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України відповідно до якої передбачена відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, не визнав та пояснив, що він не офіційно працював в ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Смілянська, 4.

10.08.2006 року він прибув до офісу ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» на виклик ОСОБА_11 для отримання доручення щодо виконання робочого розпорядження.

Після отримання завдання, він спустися у двір офіса, де зачекав на ОСОБА_12 , оскільки в них були між собою дружні стосунку і вони досить часто спілкувались один з одним, та разом виконували завдання, що надходили від ОСОБА_11 .. ОСОБА_12 був водієм ОСОБА_11 та законно користувався автомобілем марки «Тойота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 .

Коли ОСОБА_12 спустився у двір, то повідомив йому, ОСОБА_4 , про те, що ОСОБА_11 змінив завдання і зараз їм негайно потрібно відвезти документи до м. Львова, на що він погодився, т.я. зміну завдання, як і саме завдання не викликало у нього сумніву, оскільки ОСОБА_11 неодноразово надавав йому різного роду завдання через третіх осіб. Найчастіше, завдання йому давались саме через водія ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , оскільки останній користувався особливою довірою у ОСОБА_11 , мав, з згоди останнього, вільний доступ до його квартир та автомобілів, неодноразово за його дорученням перевозив цінності, в т.ч. і великі суми грошей. А тому, у нього не було підстав не довіряти чи ставити під сумнів завдання, що було озвучене ОСОБА_12 від імені ОСОБА_11 , а тому вказане завдання ним було взяте до виконання. З метою виконання завдання, яке озвучив ОСОБА_12 , він сів на переднє пасажирське сидіння автомобіля «Тайота Камрі», який був припаркований на території ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», а ОСОБА_12 , у якого були ключі від автомобіля, сів за кермо і вони поїхали по пр-ту Повітрофлотському, в сторону кільцевої дороги. На кільцевій дорозі вони залишили автомобіль та пересіли в інший автомобіль та поїхали до м. Львову, де посилились в готелі.

Вранці він прокинувся, але ОСОБА_12 вже не було і його мобільний телефон не відповідав, а тому він почав підозрювати, що щось не так і, приїхавши до м. Києва, він на роботу не вийшов, бо злякався, оскільки на наступний день він приїхав до м. Києва, зателефонував батькам, які сказали що в нього проблеми.

Ніякої домовленості з ОСОБА_12 на незаконне заволодіння автомобілем «Тайота Камрі» у нього не було, він їхав до м. Львова як по роботі, оскільки ОСОБА_12 сказав що потрібно віддати документи, які були у останнього. Він не думав, що ОСОБА_12 незаконно заволодів автомобілем, т.я. останній завжди на ньому їздив.

Стаття 3 Конвенції Ради Європи від 04.11.1950 року «Про захист прав людини і основоположних свобод» передбачає, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, а відповідно до статті 6 цієї Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Стаття 8 Конституції України декларує, що в Україні визнається і діє принцип Верховенства права, а відповідно до ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року із змінами «Про виконання судами України законодавства і

постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні; тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок, т.я. згідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Дослідивши докази, які були надані сторонами кримінального провадження, суд прийшов до висновку, що обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 289 КК України прокурором не доведено і побудоване лише на припущеннях, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, хоча відповідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, мотив, мета та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Так, стороною обвинувачення на підтвердження обвинувачення ОСОБА_4 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, були представлені докази:

- показаннями представника потерпілого ОСОБА_9 , директора ТОВ «Атон-ХХІ», який в судовому засіданні пояснив, що йому не відомо хто користувався автомобілем «Тайота Камрі» та хто керував цим автомобілем. Зверталися представники лізинго-одержувач про те, що автомобіль викрадався, була заява в страхову компанію, але на протязі 1-2 місяців він знайшовся і автомобіль було повернуто лізинго-одержувачу, вони тоді відкликали заяву в страхову компанію і надали документи вигодо-набувачу. Договір оперативного лізингу був виконаний на той момент підприємством, майно (автомобіль «Тайота Камрі») було повернуто ТОВ «Атон-ХХІ» і лізинго-одержувач потім викупив вказаний автомобіль, який було знято з обліку. ТОВ «Атон-ХХІ» не було майнових претензій до лізинго-одержувача, т.я. останній договір оперативного лізингу виконав. На момент вчинення злочину, автомобіль був на балансі в ТОВ «Атон-ХХІ», і останній був його власниками. Окрім того, що автомобіль був викрадений та потім повернутий, йому нічого не відомо. На момент вчинення кримінального правопорушення у ТОВ «Атон-ХХІ» жодних претензій до ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» не було, так як підприємство виконувало свої обов`язки по договору оперативного лізингу. Про незаконне заволодіння автомобілем, його, як директора ТОВ «Атон-ХХІ», в усній формі повідомив директор ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» ОСОБА_11

- поясненнями ОСОБА_11 , одного із засновників ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», та голови ревізійної комісії ЗАТ «НДІ прикладних інформаційних технологій», який в судовому засіданні пояснив, що обвинуваченого ОСОБА_4 він знає десь з 2006 чи 2007 року, який неофіційно працював на посаді завгоспа, у нього в розпорядженні був робочий автомобіль «ВАЗ», а ОСОБА_12 був на посаді водія відділу автотранспорту ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» та на підставі довіреності керував автомобілем марки «Тайота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився в користуванні ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» на підставі договору оперативного лізингу, укладеному з ТОВ «Атон-ХХІ».

10.08.2006 року в нього була велика сума коштів, яку йому потрібно було відвезти додому, але додому він не потрапив. В офіс ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», що розташований по вул. Смілянській, 4 в м. Києві, він приїхав з ОСОБА_12 і у його присутності він діставав гроші для розрахування. В цей день він зустрічався з ОСОБА_4 , якому дав доручення, а саме: терміново, на протязі 15 хвилин, виїхати на автомобілі «ВАЗ» на вул. Червоноармійську і щось зробити по господарству, а також сказав

ОСОБА_12 щоб той слідкував за автомобілем «Тайота Камрі», який знаходився на території «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», що розташований по вул. Смілянській, 4 в м. Києві. Один ключ від автомобіля знаходився у нього, а один у ОСОБА_12 , який користувався довірою. Власником вказаного автомобіля є лізингове підприємство.

Через декілька хвилин він зателефонував ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , але обидва телефони були відключені, автомобіля «Тайота Камрі» разом з чемоданом коштів в сумі 530000 доларів США також не було.

В дворі багато людей бачили, що ОСОБА_12 і ОСОБА_4 відкрили багажник і подивились, а потім через 5 хвилин, сіли й поїхали.

ОСОБА_4 та ОСОБА_12 мали з`їздити на автомобілі «ВАЗ» на АДРЕСА_3 , маршрутний лист був виписаний лише по місту, на виїзд за місто не виписувався. Через третіх осіб, зокрема через ОСОБА_12 , він доручення не давав, всі доручення надавав лише особисто.

Він себе потерпілим щодо незаконного заволодіння автомобілем вважає, хоча потерпілим на момент незаконного заволодіння автомобілем була лізингова компанія і директор ніс матеріальну відповідальність. Через тиждень автомобіль знайшли на окружній дорозі. Автомобіль був викуплений підприємством, яке його потім продало.

- показаннями свідка ОСОБА_13 , яка в судовому засіданні пояснила, що в 2006 році перебувала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти». Автомобіль «Тайота Камрі» був придбаний на підставі договору оперативного лізингу, укладеному з ТОВ «Атон-ХХІ», для того, щоб ОСОБА_11 міг на ньому їздити. Водієм на автомобілі «Тайота Камрі» був ОСОБА_12 .. ОСОБА_4 в ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» привів ОСОБА_12 , як свого знайомого. ОСОБА_4 пропрацював місяців 2 і вона з ним мало спілкувалася, його вона бачила у водійській кімнаті.

10.08.2006 року, близько 5 години, підвечір, ОСОБА_11 під`їхав з ОСОБА_12 на автомобілі «Тайота Камрі», заїхали у двір офісу, і в цей день вона бачила біля вказаного автомобіля ОСОБА_12 , разом з останнім і ОСОБА_4 , вони спілкувалися. Потім вона дізналась, що вказаний автомобіль зник, в багажнику якого були великі кошти, які ОСОБА_11 мав залишити на підприємстві. Вона не бачила, як ОСОБА_4 та ОСОБА_12 сідали до автомобіля. Їй відомо, що ОСОБА_11 приїхав на роботу для того, щоб залишити якісь папери, бо в нього була якась угода. Наступного дня їй стало відомо від секретаря, що зник автомобіль «Тайота Камрі» разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_12 .. Після закінчення строку договору оперативного лізингу автомобіль «Тайота Камрі» був повернутий лізинговій компанії. Автомобіль був відсутній близько 10 днів. На вулиці були водії ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та енергетик, які бачили як ОСОБА_4 та ОСОБА_12 сідали до автомобіля. Місце паркування автомобілів знаходиться за будівлею, а тому людина, яка від`їжджає, підходить до центрального входу, автомобіль під`їжджає до воріть і в нього сідає хтось із співробітників. Щодо змови між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 на незаконне заволодіння вказаним автомобілем, їй не відомо. ОСОБА_12 виконував особисті доручення ОСОБА_11 .. Вона не знає чи давались доручення ОСОБА_11 обвинуваченому ОСОБА_4 через ОСОБА_12 або через інших осіб. Могло бути доручення лише через секретаря. Всі водії користуються усіма автомобілями, і у ОСОБА_4 міг бути доступ до автомобіля. У водіїв сумнівів у законності дій ОСОБА_4 та ОСОБА_12 не викликали, оскільки вони вважали що останні, сідаючи до автомобіля, діяли законно. Попередньої змови на незаконне заволодіння автомобілем між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 вона не чула.

- показаннями свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні пояснив, що він працює в ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» з 2000 року і знає ОСОБА_4 , який працював на іспитовому строку 1-2 місяці, який підпорядковувався ОСОБА_11 .. ОСОБА_4 привів ОСОБА_12 , який працював водієм ОСОБА_11 .. ОСОБА_4 працював на автомобілі «ВАЗ».

10.08.2006 року ОСОБА_11 приїхав з ОСОБА_12 на автомобілі «Тайота Камрі», а ОСОБА_4 , здається, сидів в офісі. ОСОБА_11 вийшов з автомобіля й сказав ОСОБА_12 щоб він далеко не йшов, оскільки вони зараз будуть їхати, а сам піднявся в офіс. ОСОБА_12 був у дворі, піднявся в офіс, а потім вони з ОСОБА_4 вийшли, покрутились біля автомобіля декілька хвилин, як завжди, потім сіли в автомобіль «Тайота Камрі» і виїхали, за кермом був ОСОБА_12 .. Через 10-15 хвилин після того, як вони виїхали, вийшов ОСОБА_11 , який став питати, де хлопці, на що він відповів, що напевно вони поїхали зустрічати його, ОСОБА_11 , на що була відповідь, що там нікого немає. Коли ОСОБА_11 вийшов і побачив що немає автомобіля, почав дзвонити, але трубку ніхто не брав. Він не знає, кому саме ОСОБА_11 дзвонив, ОСОБА_12 чи ОСОБА_4 .. Про те, що автомобіль «Тайота Камрі» угнали, він дізнався на наступний день. ОСОБА_12 та ОСОБА_4 були постійно разом, ОСОБА_4 виконував одні доручення, а ОСОБА_12 виконував інші доручення, але коли з`являлися, то трималися разом. Йому не відомо чи передавалися ОСОБА_11 доручення ОСОБА_4 через третіх осіб. Після від`їзду ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , він з хлопцями почали аналізувати їх дії, очі у них бігали, видно було, що якісь «накручені люди».

- показаннями свідка ОСОБА_17 , який в судовому засіданні пояснив, що він працював енергетиком в ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти».

10.08.2006 року він вийшов з офісу і побачив, що водії ОСОБА_12 та ОСОБА_4 крутяться біля автомобіля «Тайота Камрі», на якому працював ОСОБА_12 .. ОСОБА_4 працював на «ВАЗ». Він завернув перевірити щитову, а коли повернувся, то їх та автомобіля вже не було. ОСОБА_4 та ОСОБА_12 підпорядковувалися ОСОБА_11 .. Через кілька хвилин вийшов ОСОБА_11 та запитав його чи не бачив він, свідок, машину, на що він відповів, що 5 хвилин тому автомобіль стояв. Очевидцем того, як ОСОБА_4 і ОСОБА_12 поїхали на автомобілі «Тайота Камрі», він не був.

Отже, наведені докази, на думку суду, лише підтверджують факт відсутності 10.08.2006 року автомобіля марки «Тайота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 на території ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», але вказані докази не можна визнати достатніми для того, щоб зробити безспірний та єдино правильний висновок про те, що ОСОБА_4 за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, незаконно заволодів транспортним засобом-автомобілем «Тайота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 при обставинах, що викладені в обвинувальному акті, оскільки жоден зі свідків не посилався на те, що їм було відомо про змову ОСОБА_4 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на незаконне заволодіння автомобілем «Тайота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 .

Так, допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не бачили як ОСОБА_4 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, сідали до автомобіля «Тайота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 .

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що всі водії користуються усіма автомобілями і у ОСОБА_4 міг бути доступ до автомобіля «Тайота Камрі». У водіїв сумнівів у законності дій ОСОБА_4 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, не викликали, вважали що ОСОБА_4 та особа, матеріали відносно якої виділені

в окреме провадження, сідаючи до автомобіля, діяли законно.

Свідок ОСОБА_20 бачив як ОСОБА_4 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, сідали до автомобіля «Тайота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 та поїхали, оскільки припустив, що вони поїхали зустрічати ОСОБА_11 , якому підпорядковувалися і виконували завдання, які їм доручав останній.

Щодо показів свідка ОСОБА_20 , який вказував суду, що вже потім, як почув розповідь ОСОБА_11 та поспілкувавшись з іншими водіями, почав аналізувати поведінку ОСОБА_4 та особи, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, і почав розуміти, що вони начебто хвилювалися, суд критично ставиться до таких показів, оскільки ці сумніви виникли у свідка вже після впливу думки інших осіб, а в момент виїзду з території ОСОБА_4 та особи, матеріали стосовно якої виділені в окреме кримінальне провадження, таких сумнівів у нього не виникало.

Також жоден зі свідків допитаних у суді ( ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 ) не міг підтвердити чи дійсно ОСОБА_11 телефонував саме ОСОБА_4 і чи дійсного його телефон не відповідав, і особисто не переконувались на які номери були здійснені телефонні дзвінки, натомість ОСОБА_4 вказував в судовому засіданні, що він свій телефон не вимикав і на його номер ні ОСОБА_11 , ні інші співробітники ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» не телефонували. Крім того, стороною обвинувачення також не було доведено у судовому засіданні належними та допустимими доказами факт здійснення дзвінків ОСОБА_11 або іншими співробітниками ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» на мобільний телефон обвинуваченого ОСОБА_4 ..

Крім того, покази ОСОБА_11 , який стверджував в судовому засіданні, що він особисто надавав завдання співробітникам, не узгоджуються з наданими в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , які в ході судового розгляду показали, що ОСОБА_11 міг надавати завдання співробітникам, в тому числі і обвинуваченому ОСОБА_4 , через третіх осіб, в т.ч. і через секретаря.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 також посилався на те, що найчастіше, завдання йому давались саме через водія ОСОБА_11 , тобто особу матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, тобто у незаконному заволодінні транспортного засобу за попередньою змовою групою осіб.
Отже, об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у незаконному заволодінні транспортним засобом, тобто заволодіння слід вважати умисне протиправне вилучення транспортного засобу з будь-якою метою у власника або законного користувача.

Як видно з матеріалів кримінального провадження особа, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження, як раз і був законним користувачем автомобіля «Тайота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 , який керував ним на підставі довіреності, виданої юридичною особою та офіційно працював водієм ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», в розпорядженні якого знаходився вказаний автомобіль на підставі договору оперативного лізингу (оренди) № 145 від 26.07.2006 р. укладеному з ТОВ «Атон-ХХІ», що є згідно обвинувального акту потерпілою особою у провадженні. Вказане знайшло своє підтвердження і в показах свідка ОСОБА_18 , яка працювала на той час головним бухгалтером ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» і була особисто причетна до оформлення вказаних правовідносин.

Суб`єктом цього кримінального правопорушення є особа, яка не має права на користування транспортним засобом, щодо якого здійснюється незаконне заволодіння.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (зі змінами) суб`єктом злочину, передбаченого ст. 289 КК України, не можна визнавати осіб, які є співвласниками або законними користувачами транспортного засобу; працівників підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, котрі без належного дозволу здійснили поїздку на закріпленому за ними транспортного засобу; а також службових осіб, наділених повноваженнями щодо використання та експлуатації транспортного засобу.

Враховуючи вказане, не знайшла свого підтвердження і кваліфікуюча ознака ч. 2 ст. 289 КК України щодо незаконне заволодіння транспортного засобу за попередньою змовою групою осіб, оскільки особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, як раз і був законним користувачем транспортного засобу і до того ж був працівником ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», вказане було підтверджене у судовому засіданні і матеріалами справи і показами свідків.

До того ж заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має місце у випадку, коли дві і більше особи заздалегідь, тобто до початку виконання дій, які становлять об`єктивну сторону складу злочину, домовились про спільне його вчинення, незалежно від того, хто з них керував цим засобом. Проте не підлягають кримінальній відповідальності за ст. 289 КК України особи, які не брали участі у вилученні транспортного засобу, але після заволодіння ним винною особою здійснили поїздку на ньому.

Відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а обов`язок доказування згідно ст. 92 КПК України покладається саме на слідчого та прокурора.

Як вбачається з доказів, які надані суду, не можна прийти до висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 мав на меті незаконно заволодіти транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, а те, що він сів у автомобіль «Тайота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 , водій якого мав всі права на керування цим транспортним засобом, не вказує на те, що у нього був умисел на незаконне заволодіння вказаним автомобілем, оскільки відсутня мета, т.я. він в ході судового розгляду стверджував, що єдина мета, з якою він сів в автомобіль, була виконати завдання ОСОБА_11 щодо доставляння документів за пунктом призначення.

Отже, суд вважає, що у обвинуваченого ОСОБА_4 був відсутній умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, а тому відсутня і вина.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у незаконному заволодінні транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, а обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 289 КК України прокурором побудоване лише на припущеннях, що є не допустимим, т.я. порушує право обвинуваченого на захист, а тому ОСОБА_4 підлягає виправданню за ч. 2 ст. 289 КК України за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Керуючись ст. 8, 62 Коституції України, ст.ст. 3, 6 Конвенції Ради

Європи від 04.11.1950 року «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст.ст. п. 3 ч. 1 ст. 284, 370, 373, 374 КПК України, суд,-

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК України виправдати за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.
Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту скасувати.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно, після його проголошення, вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня, після ухвалення, надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С У Д Д Я: