АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/1757/15-к Номер провадження 11-кп/786/66/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

його захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за його апеляційною скаргою на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року.

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, працюючого будівельником ПП «Монолітбудсервіс» , неодруженого,на утриманні має малолітню дитину, раніше не судимого,-
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами. Застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід - тримання під вартою після вступу вироку у законну силу.

Стягнуто із ОСОБА_7 на рахунок держави процесуальні витрати в сумі 1718 грн. 64 коп., на користь дитячої міської клінічної лікарні міста Полтави 5094 грн.97 коп., на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 10143 грн. та моральну в сумі 10 000 гривень.

У зміненій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 не оскаржуючи висновки суду про доведеність його вини у вчиненому, кваліфікацію дій, просить звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, оскільки він визнає вину повністю, відшкодував шкоду потерпілій, має на утриманні сина 2012 року народження, працює, позитивно характеризується, його мати є інвалідом і також потребує його допомоги, сама потерпіла не настоює на суворому покаранні про що надала відповідну заяву до апеляційного суду, ці дані неповно враховано судом і суд незаконно на його думку не звільнив його від відбування покарання.

ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 22 березня 2015 року близько 2 год. 50 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не маючи права на керування мопедом, керував ним та рухався по правому краю проїзної частини вул. Петровського в с.Ялинці Кременчуцького району Полтавської області зі швидкістю до 30 км/год.

Будучи об`єктивно спроможним виявити на проїзній частині пішохода у зустрічному напрямку, що є небезпекою для його руху, всупереч вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, він не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, вчинив наїзд на неповнолітню ОСОБА_11 .

Внаслідок наїзду потерпілій були спричинені тілесні ушкодження в вигляді перелому кісток лицьового черепу з переходом ліній пошкодження на кістки основи черепа, забою речовини головного мозку, які по ступеню тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння. Вказані ушкодження знаходяться у причинному зв`язку з наслідками, які настали.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про підтримання апеляції і необхідності зміни вироку суду, прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, думку висловлену законним представником потерпілої у судовому засіданні суду першої інстанції та у надісланій до суду заяві про небажання сурового покарання винному, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст. 408 КПК підставами для зміни вироку суду є необхідність звільнення особи від відбування призначеного покарання.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

Аналіз зібраних по справі доказів дає підстави колегії суддів зробити висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У зміненій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_12 не оскаржує висновки суду про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правову оцінку його дій за ч. 2 ст. 286 КК України.

Виходячи з положень ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Зважаючи на дані викладені у апеляції колегія суддів дійшла висновку, що засуджений може бути виправлений без ізоляції від суспільства.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Як встановлено матеріалами справи, та з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги, ОСОБА_7 раніше не судимий, визнав свою вину, у вчиненому розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на спеціальних обліках не перебуває, має на утриманні сина 2012 року народження, відшкодував завдану шкоду потерпілій, яка просила його не позбавляти волі, перебуваючи на волі, ніяких протиправних дій не вчиняв, від слідства й суду не ухилявся. Зазначені обставини у сукупності з даними про його особу і поведінку свідчать про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_7 має відбувати покарання реально, через вчинення тяжкого злочину, не можуть бути визначені достатніми для ухвалення рішення щодо відмови у звільненні особи від відбування покарання із іспитовим строком, оскільки вчинення тяжкого злочину за законом не є перешкодою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням за наявності до того інших характеризуючи даних про засудженого та обставин справи.

Як убачається з матеріалів провадження, постановляючи вирок суд першої інстанції в частині покарання призначив мінімальне покарання з реальним його відбуванням , оскільки особа вину не визнавала, шкоду не відшкодувала.

У апеляційному суді апелянтом були надані дані про можливість застування вимог ст.75 КК України, оскільки відповідно до вимог ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення на строк не більше п`яти років, враховуючи ступінь тяжкості злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За таких мотивів колегія суддів вважає за можливе застосувати до винного ст.75 КК України з покладенням відповідних обов`язків.

На підставі наведеного, керуючись ст.ч.2ст.376,405,407 КПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року щодо нього за ч.2 ст.286 КК України змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання за даним вироком з випробуванням на іспитовий строк 2 роки.
Згідно ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_7 наступні обов`язки:
- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;
- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції;
У іншій частині цей вирок суду залишити без зміни.
Судове рішення може бути оскаржено протягом трьох місяців усіма учасниками судового провадження у касаційному порядку до ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ.

С У Д Д І

ОСОБА_13 ОСОБА_2 ОСОБА_3