У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,
суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі ОСОБА_4,
за участю прокурора ОСОБА_5,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 001164 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2014 року щодо ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2014 року

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Судацького міського суду Автономної Республіки Крим від 09.12.2011 р. за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,

засуджено за ст. 391 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців 10 днів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він, відбуваючи покарання в Оріхівській виправній колонії управління УДтС України в Запорізькій області в с. Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області, 16 серпня 2013 року на підставі постанови начальника цієї колонії був переведений в приміщення камерного типу на строк 13 діб за порушення вимог п.п. 28, 29 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Державного Департаменту України з питань виконання покарань № 275 від 25.12.2003 р. 20 серпня 2013 року згідно графіку чергувань засуджених, які відбувають дисциплінарні стягнення в ДІЗО та ПКТ Оріхівської виправної колонії, ОСОБА_6 був черговим по камері № 6 і повинен був виконувати покладені на нього обов'язки. Однак, близько 11 год. 40 хв. при здійсненні комплексного обходу працівники адміністрації цієї колонії при відвідуванні камери № 6 встановили, що засуджений ОСОБА_6 не зробив доповідь про кількість засуджених, які знаходяться в камері. На вказівку виконати обов'язки чергового по камері ОСОБА_6 відмовився, нічим це не пояснюючи. Після чого, при огляді камери було встановлено, що санітарний стан в ній незадовільний, а тому ОСОБА_6 були роз'яснені недоліки по санітарному стану камери, його обов'язки як чергового та була висунута вимога приступити до прибирання камери. Всім необхідним для прибирання ОСОБА_6 був забезпечений, однак засуджений, незважаючи на законність вимоги, категорично відмовився її виконувати і до прибирання камери не приступив.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 скасовано, кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги покази свідків та дійшов помилкового висновку про відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст. 391 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Також ч. 4 ст. 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.

Суд апеляційної інстанції при розгляді даної справи не дотримався цих вимог закону.

Так, місцевий суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо винуватості ОСОБА_6, послався у вироку на показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, дані графіку чергувань від 19 серпня 2013 року тощо.

На вирок місцевого суду від 14 березня 2014 року засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_14 подали апеляційні скарги. При цьому вони просили вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю події та складу кримінального правопорушення.

Апеляційний суд без безпосереднього дослідження доказів прийшов до переконання про відсутність достатніх доказів доведеності винуватості ОСОБА_6, тобто надав іншу оцінку дослідженим судом першої інстанції доказам.

За таких обставин ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною та обґрунтованою, оскільки вона ухвалена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Під час цього розгляду апеляційний суд має перевірити всі наведені в апеляційних скаргах доводи, врахувати доводи касаційної скарги і постановити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

__________________ ____________________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3