АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №10-50/2008 р.
Головуючий в суді І інстанції Могильний О.П.
Категорія ст. 172 ч. 1 КК
Доповідач у суді ІІ інстанції Лещенко Р.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26
лютого 2008 року. Колегія суддів
судової палати у кримінальних справах апеляційного
суду Кіровоградської області
у складі :

головуючого - судді Зубка
К.А.,

суддів Лещенка Р.М., Ремеза П.М.,

за участю прокурора Цимбала О.В.,

захисника - адвоката ОСОБА_2.

розглянула
у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді апеляцію прокурора Кіровського
району м. Кіровограда, який приймав участь у судовому розгляді, на постанову
Кіровського районного суду м. Кіровограда від 7 лютого 2008 року, якою
задоволена скарга ОСОБА_1. та скасована постанова прокурора Кіровського району
м. Кіровограда від 15.01.2008 року про порушення кримінальної справи за фактом
грубого порушення законодавства про працю приватним підприємцем ОСОБА_1за
ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, а також відмовлено в
порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1в зв'язку з відсутністю в його
діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

ОСОБА_1звернувся до Кіровського
районного суду м. Кіровограда зі скаргою, в якій просить скасувати постанову
прокурора Кіровського району м. Кіровограда від 15.01.2008 року про порушення
кримінальної справи за фактом грубого порушення ним законодавства про працю
України за ознаками злочин, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України та винести
постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, мотивуючи це тим у його діях відсутні ознаки злочину,
передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України
(відсутній об'єкт та об'єктивна сторона злочину).

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1. суд
першої інстанції зазначив, що диспозицією ст. 172 ч. 1 КК України передбачено
кримінальну відповідальність виключно за незаконне звільнення працівника з
роботи з особистих мотивів, а також інше грубе порушення законодавства про
працю - тобто також умисне грубе посягання на загальні умови праці. Незаконного
звільнення працівників ОСОБА_3., ОСОБА_4. з роботи з особистих мотивів не було,
а факт роботи на підприємстві ОСОБА_5. ОСОБА_1. взагалі заперечується.
Порушення обліку чисельності найманих працівників, порядку обчислення та сплати
обов'язкових платежів не є грубим порушенням норм трудового законодавства, а
може бути порушенням лише законодавства з питань оподаткування, за що не може
наступити кримінальна відповідальність, передбачена ст. 172 ч. 1 КК України.
Використання найманої праці без укладання трудових угод та оформлення трудових книжок не може
вважатися грубим порушенням законодавства про працю, оскільки ч. 4 ст. 24 КЗпП
України передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли
наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до
роботи. В даному випадку факт допуску найманого працівника до роботи без
укладання трудового договору не може бути визнано грубим порушенням
законодавства про працю, так як працівник своє право на працю фактично
реалізував, отримував зарплату і його права не порушувались. Також суд першої
інстанції посилається на те, що в оскаржуваній
постанові зазначено, що ПП ОСОБА_1. було порушено конституційне право
громадян на оплату праці, належне пенсійне забезпечення та забезпечення у разі
хвороби, безробіття тощо, закріплені статтями 24, 24-1 КЗпП України, однак
вказаними нормами чинного законодавства про працю не встановлюється пенсійне
забезпечення та забезпечення у разі
хвороби, безробіття тощо, а тому
прокурор на них посилається безпідставно та помилково. Місцевий суд визнав, що
всі спірні правовідносини, що виникли між роботодавцем та працівниками можуть
бути вирішені в цивільному порядку. Крім того, на всіх матеріалах перевірки,
які стали підстави для винесення постанови, відсутні дані про їх офіційне
отримання прокуратурою. За таких обставин суд першої інстанції зробив висновок
про відсутність підстав та приводів для порушення кримінальної справи,
передбачених ст. ст. 94, 98 КПК України, стосовно ОСОБА_1. за ознаками злочину,
передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України.

В своїй апеляції прокурор просить
скасувати зазначену постанову суду, а справу направити для продовження
досудового розслідування, посилаючись на те, що приводом до порушення
кримінальної справи стали заяви про злочин від ОСОБА_4., ОСОБА_3. матері
ОСОБА_5., та матеріали перевірки, в ході яких встановлено: що ОСОБА_1.,
займаючись виробництвом, умисно, з метою приховування від державних
контролюючих органів фактичної чисельності найманих працівників, з метою
економії коштів та ухилення від сплати обов'язкових платежів, що відраховуються
до бюджетів при виплаті працівнику заробітної плати, використовував впродовж
серпня-грудня 2007 року найману працю трьох працівників - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, без укладення трудових угод та оформлення трудових книжок, допустив
приховування від контролюючих органів інформації з питань про оплату праці, чим
порушені конституційні права громадян на оплату праці, належне пенсійне
забезпечення та забезпечення у разі хвороби, безробіття, тощо, закріплені ст.
ст. 24, 24-1 КЗпП України та ст. 29 Закону України «Про оплату праці». Крім
того вважає, що суд при розгляді скарги допустив порушення вимог ст. 236-8 КПК
України, оскільки взявся до оцінки доказів, що можливе лише під час розгляду
справи по суті.

Заслухавши доповідача, вислухавши
думку прокурора, що підтримав апеляцію,
скаржника ОСОБА_1. та його захисника - адвоката ОСОБА_2, які вважають що
постанова суду підлягає залишенню без зміни, перевіривши матеріали скарги та
дослідчої перевірки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція
задоволенню не підлягає з таких підстав.

Диспозиція ч. 1 ст. 172 КК України
передбачає кримінальну відповідальність лише за незаконне звільнення працівника
з роботи з особистих мотивів, а також інше грубе порушення законодавства про
працю.

Порушуючи кримінальну справу за фактом
грубого порушення законодавства про працю приватним підприємцем ОСОБА_1,
прокурор Кіровського району м. Кіровограда зазначив, що в діях останнього
вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, так як
ОСОБА_1. займаючись виробництвом умисно, з метою приховування від державних
контролюючих органів фактичної чисельності найманих працівників, з метою
економії коштів та ухилення від сплати обов'язкових платежів, що відраховуються
до бюджету при виплаті працівнику заробітної плати, використав впродовж серпня
- грудня 2007 року найману працю трьох працівників: ОСОБА_3., ОСОБА_4.,
ОСОБА_5., без укладання трудових угод та оформлення трудових книжок, допустив
приховування від контролюючих органів інформації з питань про оплату праці,
належне пенсійне забезпечення та забезпечення у разі хвороби, безробіття тощо,
закріплені ст. ст. 24, 24-1 КЗпП України та ст. 29 Закону України «Про оплату
праці».

Однак посилання прокурора при
порушенні кримінальної справи на зазначені норми трудового законодавства не є
правильним, так як статтями 24 та 24-1 КЗпП України передбачено порядок
укладання трудового договору та його реєстрацію, а статтею 29 Закону України
«Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 року передбачений обов'язок
власника або уповноваженого органу здійснити повідомлення працівників про умови
оплати праці.

Те, що троє працівників працювали
без укладення трудових угод та оформлення трудових книжок не свідчить про грубе
порушення вимог законодавства про працю, так як відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП
України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи
розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Більш того, з матеріалів дослідчої перевірки вбачається, що ОСОБА_3., ОСОБА_4.
та ОСОБА_5. отримували заробітну плату за виконану роботу, тобто основні умови
трудового договору ОСОБА_1. були виконані, а тому висновок суду першої
інстанції про безпідставність порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_1.
за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України є обґрунтованим.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що в діях ОСОБА_1. можуть мати місце порушення інших норм кримінального
законодавства, що передбачають дотримання правил техніки безпеки на виробництві, однак не порушення норм,
передбачених ч. 1 ст. 172 КК України,
через що апеляція прокурора не може бути задоволена.

Керуючись ст.ст. 362, 366 КПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію прокурора Кіровського
району м. Кіровограда залишити без
задоволення, а постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 7 лютого
2008 року про скасування постанови прокурора Кіровського району м. Кіровограда
від 15.01.2008 року про порушення кримінальної справи за фактом грубого
порушення законодавства про працю приватним підприємцем ОСОБА_1за ознаками
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, та про відмову в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_1 у зв'язку з відсутністю в його діях складу
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, залишити без зміни.

Судді: