Справа № 167/756/13-к Провадження №11-кп/773/36/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.366, ч.1 ст.396 ч.3 ст.365, ч.2 ст.121 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2015 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області в складі:

Головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою старшого прокурора прокуратури м.Луцька ОСОБА_7 , яка брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції на вирок Ківерцівського районного суду від 29.05.2014 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком виправдано:
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Веймар, Німеччина, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні двоє малолітніх дітей, не працюючого, раніше не судимого, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.365, ч.2 ст.121 КК України у зв`язку з недоведеністю участі у вчиненні злочину та за ч.1 ст.366, ч.1 ст.396 КК України у зв`язку недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні двоє малолітніх дітей, не працюючого, раніше не судимого, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.365, ч.2 ст.121 КК України у зв`язку з недоведеністю вини.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про відшкодування матеріальних та моральних збитків, заподіяних злочином.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову Рожищенського ЦРЛ до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про відшкодування матеріальних витрат.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову Волинської обласної лікарні до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про відшкодування матеріальних витрат.

Органами досудового розслідування ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинувачено в тому, що 27.10.2011 року близько 22 год. 30 хв. старший дільничний інспектор міліції ОСОБА_11 та дільничний інспектор міліції СДІМ Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_12 , перебуваючи в приміщенні гуртожитку колишнього центру реабілітації за адресою: АДРЕСА_3 , здійснюючи перевірку наявності за місцем проживання адміністративно піднаглядного ОСОБА_13 , щодо якого постановою Рожищенського районного суду від 20.06.2011 року встановлено адміністративний нагляд. За результатами якої ОСОБА_11 складено акт нічної перевірки адміннаглядного, відповідно до якого ОСОБА_13 під час перевірки знаходився за місцем проживання та з останнім проведено бесіду профілактичного характеру про недопущення скоєння злочинів та правопорушень. Потім ОСОБА_12 наполегливим голосом змусив ОСОБА_8 , який знаходився в приміщенні кухні даного гуртожитку вийти на коридор, де, в порушення ст.ст.5, 8 Закону України Про оперативно-розшукову діяльність, відповідно до яких оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами, зокрема Міністерством внутрішніх справ України - кримінальною, транспортною та спеціальною міліцією, спеціальними підрозділами по боротьбі з організованою злочинністю, підрозділами внутрішньої безпеки, судовою міліцією, а конфіденційне співробітництво з особами встановлюється на засадах добровільності, не будучи уповноваженою законом особою на здійснення оперативно-розшукової діяльності, вимагав у ОСОБА_8 співпрацювати з ними та сповіщати про злочини і пригоди, що сталися на території м. Рожище. Після того як не отримав ствердну відповідь, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно застосував до ОСОБА_8 фізичне насильство, яке виразилось у тому, що він кулаком своєї правої руки наніс один удар в область грудної клітки ОСОБА_8 ..

На вимогу ОСОБА_8 щодо припинення протиправних дій по нанесенню тілесних ушкоджень та погрозою звернення з відповідними скаргами до прокурора, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не реагували.

Так, ОСОБА_11 , продовжуючи свої злочинні, узгоджені дії у групі з ОСОБА_12 , перевищуючи владу та службові повноваження, з метою задоволення власних амбіцій та з помсти щодо ігнорування про злочини і погроз про звернення зі скаргами до прокурора, явно виходячи за межі наданих йому законом прав і повноважень щодо застосування фізичної сили до потерпілого при відсутності для цього будь-яких підстав, оскільки ОСОБА_8 правопорушень та опору не вчиняв, в порушення ст.13 ЗУ «Про міліцію», відповідно до якої працівники міліції мають право застосовувати заходи фізичного впливу, в тому числі прийоми рукопашного бою, для припинення правопорушень, подолання протидії законним вимогам міліції, яка здійснюється із застосуванням сили щодо працівників міліції або інших осіб, якщо інші способи були застосовані та не забезпечили виконання покладених на міліцію обов`язків, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно застосував до ОСОБА_8 фізичне насильство, яке виразилось у тому, що він правою ногою наніс один удар в область паху ОСОБА_8 , від чого останній присів та вперся спиною об стіну.

В подальшому, ОСОБА_12 перебуваючи на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області, будучи працівником правоохоронного органу, маючи спеціальне звання старшого лейтенанта міліції, перевищуючи владу та службові повноваження продовжуючи злочинні, узгодженні дії у групі з ОСОБА_11 , умисно застосував до ОСОБА_8 фізичне насильство, яке виразилось у тому, що він правою ногою ще раз наніс один удар в область паху ОСОБА_8 , від чого останній впав обличчям до землі та втратив свідомість. В результаті дій ОСОБА_12 та ОСОБА_11 потерпілому були нанесені тілесні ушкодження у виді закритої тупої травми сечостатевих органів забій калитки та сечового міхура.

Відповідно до висновку експерта №7 від 01.03.2013 року ОСОБА_8 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які являли собою небезпеку для життя у момент спричинення.

Таким чином, дії ОСОБА_14 та ОСОБА_12 органами досудового слідства кваліфіковано за ч.3 ст.365 КК України.

Крім цього, 27.10.2011 року близько 22 год. 30 хв. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , перебуваючи у коридорі колишнього центру реабілітації за адресою м. Рожище, вул. Гагаріна, 55, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно застосували до ОСОБА_8 фізичне насильство, яке виразилось у тому, що ОСОБА_11 правою ногою наніс один удар в область паху ОСОБА_8 , від чого останній присів та вперся спиною об стіну.

В подальшому, ОСОБА_12 , продовжуючи злочинні, узгодженні дії у групі з ОСОБА_11 , умисно застосував до ОСОБА_8 фізичне насильство, яке виразилось у тому, що він правою ногою наніс один удар в область паху ОСОБА_8 , від чого останній впав обличчям до землі та втратив свідомість.

Таким чином, ОСОБА_11 у групі з ОСОБА_12 своїми умисними діями спричинили ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент заподіяння, тобто вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України.

28.10.2011 року в Рожищенський РВ УМВС України у Волинській області з Рожищенської центральної районної лікарні надійшло повідомлення №132 щодо отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

У відповідності до резолюції начальника Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_15 на рапорті оперативного чергового райвідділу від 28.10.2011року про отримане з Рожищенської ЦРЛ повідомлення №132 з даного приводу, організацію проведення перевірки за цим повідомленням та прийняття рішення в порядку ст.97 КПК України (в редакції 1960 року) було доручено начальнику сектору дільничних інспекторів міліції райвідділу ОСОБА_16 , який, у свою чергу, доручив її проведення старшому дільничному інспектору міліції СДІМ Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_11 , про що також поставив відповідну резолюцію на згаданому рапорті оперативного чергового райвідділу.

Так, ОСОБА_11 , перебуваючи на посаді старшого дільничного інспектора міліції СДІМ Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області, будучи представником влади та службовою особою правоохоронного органу, маючи спеціальне звання старшого лейтенанта міліції, використовуючи надану йому владу та службові повноваження, а саме при проведенні перевірки в порядку ст.97 КПК України (в редакції 1960 року) повідомлення Рожищенської ЦРЛ №132 від 28.10.2011 року щодо отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, діючи всупереч інтересам служби, в особистих інтересах, з метою приховування вчинених у групі з ОСОБА_12 злочинів та уникнення за вказані дії відповідальності, 29.10.2011 року у невстановлений час доби, в приміщенні службового кабінету опорного пункту Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області, що знаходиться за адресою: м. Рожище, вул. Незалежності, 60, вчинив службове підроблення офіційного документа, який засвідчує факти та має юридичне значення, а саме без фактичного проведення передбаченої ч.4 ст.97 КПК України (в редакції 1960 року) дослідчої дії відібрання пояснень, всупереч Закону України Про міліцію склав завідомо неправдиве пояснення ОСОБА_17 , де останній особисто пояснив, що 27.10.2011 року біля 18 год. він з ОСОБА_8 , прямуючи до місця проживання, декілька разів падали з висоти власного зросту та до них ніхто фізичної сили не застосовував.

Крім цього, у вказаному поясненні ОСОБА_11 особисто вписав замість ОСОБА_17 слова пояснення записане вірно та проставив за нього два підписи, а достовірність вказаного офіційного документу засвідчив своїм підписом.

В подальшому, на підставі вищезгаданого завідомо неправдивого документу, ОСОБА_11 , 29.10.2011 року у невстановлений час доби, в приміщенні службового кабінету опорного пункту Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області, що знаходиться за адресою: м. Рожище, вул. Незалежності, 60, вчинив службове підроблення офіційного документа, який засвідчує факти та має юридичне значення, а саме без фактичного проведення передбаченої ч.4 ст.97 КПК України (в редакції 1960 року) дослідчої дії відібрання пояснень, всупереч Закону України Про міліцію вніс до офіційного документу - постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29.10.2011 року за фактом отримання 27.10.2011 року ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, завідомо неправдиві відомості, а саме вписав туди власноручно написані пояснення від імені ОСОБА_17 , які стали однією з основних підстав для констатації відсутності події злочину.

Тобто, ці умисні дії ОСОБА_11 , які виразились у складанні службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів та внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, підпадають під санкцію кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.

Крім того, старший дільничний інспектор міліції СДІМ Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_11 , будучи представником влади та службовою особою правоохоронного органу, маючи спеціальне звання старшого лейтенанта міліції, використовуючи надану йому владу та службові повноваження, діючи всупереч інтересам служби, в особистих інтересах, з метою приховування вчинених у групі з ОСОБА_12 злочинів, передбачених ч.3 ст.365, ч.2 ст.121 КК України, та уникнення за вказані дії відповідальності, всупереч Закону України Про міліцію та КПК України (в редакції 1960 року), 29.10.2011 року у невстановлений час доби, в приміщенні службового кабінету опорного пункту Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області, що знаходиться за адресою: м. Рожище, вул. Незалежності, 60, склав завідомо неправдивий офіційний документ пояснення ОСОБА_17 , на підставі якого вніс до офіційного документу постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29.10.2011 року за фактом отримання 27.10.2011 року ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, завідомо неправдиві відомості, що заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам потерпілого ОСОБА_8 , державним та громадським інтересам у вигляді дискредитації діяльності органів внутрішніх справ, підриву їх авторитету, порушення конституційних прав громадян на свободу, захист від злочинних посягань, а також приховування вчинених у групі з ОСОБА_12 злочинів щодо ОСОБА_8 ..

Дії ОСОБА_11 , які виразились в заздалегідь не обіцяному приховуванні тяжких злочинів, кваліфіковано за ч.1 ст.396 КК України.

Вироком Ківерцівського районного суду від 29.05.2014 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було виправдано за недоведеністю вини у вчинених правопорушеннях.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.365, ч.2 ст.121, ч.1 ст.366, ч.1 ст.396 КК України та на підставі ч.1 ст.70,72 КК України за сукупністю злочинів призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 3 роки; визнати ОСОБА_12 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.365, ч.2 ст.121 КК України та на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 3 роки.

Також просить задовольнити цивільні позови Рожищенської ЦРЛ та ВОКЛ до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та стягнення із них витрат на лікування потерпілого від злочину.

Ставить питання про обрання відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що судом при винесенні виправдувального вироку не взято до уваги показання ОСОБА_8 , які підтверджують дані, що саме ОСОБА_11 та ОСОБА_12 нанесли йому тілесні ушкодження та в подальшому ОСОБА_11 погрожував потерпілому фізичною розправою та здійснював тиск на потерпілого аби останній відмовився від показань, які він давав у органах прокуратури.

Окрім цього, судом не враховано показання свідка ОСОБА_18 , які вона давала у судовому засіданні 15.10.2013 року, ОСОБА_13 та ОСОБА_17 , які також підтверджують причетність ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 ..

Судом неналежним чином досліджено висновок комісійної судово-медичної експертизи №7 від 01.03.2013 року, який дає підстави вважати, що тілесні ушкодження ОСОБА_8 не міг отримати внаслідок падіння з висоти власного зросту.

Також не належним чином досліджено показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ..

У поданому на апеляційну скаргу запереченні захисник ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_10 вважає апеляцію прокурора безпідставною та такою, що ґрунтується лише на показаннях свідків, даних під час досудового розслідування, які були спростовані під час судового розгляду справи. Просить виправдувальний вирок Ківерцівського районного суду відносно ОСОБА_11 залишити без зміни, а апеляцію прокурора без задоволення.

Захисник ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 у поданому заперечені на апеляційну скаргу прокурора просить вирок суду відносно його підзахисного залишити без зміни, оскільки вважає, що судом правильно досліджено та оцінено усі наявні та здобуті докази по справі, які цілком вказують на невинність ОСОБА_12 ..

Вислухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, прокурорів, які апеляційну скаргу підтримали і просили ухвалити обвинувальний вирок, потерпілого, який просив прийняти об`єктивне рішення, обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , їх захисників, які подану апеляцію заперечили і просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши її доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається із матеріалів судового та кримінального проваджень даних вимог закону при прийнятті рішення про ухвалення виправдувального вироку суд першої інстанції не дотримався, передчасно прийняв рішення про виправдання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ..
Структура мотивувальної частини виправдувального вироку регламентована п.1 ч.3 ст.374 КПК України.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що у виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.
Крім того, у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і поданих в судовому засіданні.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Як вбачається із змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції не було дотримано вказаних вимог закону.
При ухваленні оскаржуваного вироку судом було допущено невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Як вбачається із звукозапису судового засідання та оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, дослідивши всі матеріали кримінального провадження, в тому числі докази, які викривають обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, не проаналізував їх та не дав їм оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Так, судом першої інстанції не взято до уваги показання потерпілого ОСОБА_8 , який як і в ході досудового розслідування, так і в судовому засіданні зазначав, що тілесні ушкодження йому спричинили саме ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .. А коли вони наносили йому удари в коридорі, в кухні будинку залишались ОСОБА_21 та ОСОБА_18 ..

Крім того, суд у вироку не навів показань потерпілого про те, що приблизно в серпні 2012 року до нього додому приїжджав ОСОБА_11 разом з невідомим чоловіком. В ході розмови останній просив, щоб він забрав заяву з прокуратури, при цьому погрожував йому фізичною розправою.

Свої показання потерпілий підтвердив і під час слідчого експерименту за його участю, однак, суд першої інстанції не взяв до уваги матеріали даного слідчого експерименту, не оцінив їх та не проаналізував в сукупності з іншими доказами.
Так само, суд першої інстанції не взяв до уваги матеріали слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_18 , в ході якого вона підтвердила свої показання, не мотивувавши належним чином такі свої висновки.
Як вбачається із матеріалів провадження, незважаючи на те, що свідок ОСОБА_18 в суді 15.10.2013 року дала показання, які викривають обвинувачених, такі ж як вона давала в ході досудового розслідування, під час слідчого експерименту, в суді під час досудового розслідування та в ході одночасного допиту, суд не взяв їх до уваги, взявши до уваги її показання від 13.01.2014 року. При цьому не навів достатніх мотивів такого рішення.
Свої показання свідок підтвердила і в ході проведення слідчого експерименту, повідомивши, що особисто бачила, як ОСОБА_11 і ОСОБА_12 наносили потерпілому удари ногами в нижню частину тулуба в коридорі приміщення, а потім продовжили його бити в кімнаті, та показала на місці механізм їх нанесення.

Причиною зміни показань свідок ОСОБА_18 назвала не конкретно ніби-то просто виявила бажання сказати правду.
Але суд у своєму вироку зазначив, що показання даний свідок змінила під впливом слідчого ОСОБА_22 та прокурора ОСОБА_7 ..
При цьому, суд, допитавши в судовому засіданні свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 з приводу зміни показань свідком ОСОБА_18 , у вироку взагалі не навів їх показань, не дослідив їх та не дав їм оцінки в сукупності з іншими доказами, як і не навів мотивів їх неврахування.
Також суд першої інстанції не дав оцінки показанням свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні 06.11.2013 року підтвердив показання ОСОБА_8 та ОСОБА_18 .. При цьому зазначив, що чув звуки бійки з коридору, куди ОСОБА_8 витяг ОСОБА_12 .. На запитання, хто побив потерпілого свідок дав відповідь, що це зробили обвинувачені.

А вже 13.01.2014 року ОСОБА_13 змінив дані раніше показання, вказавши, що не чув і не бачив, що обвинувачені наносили тілесні ушкодження потерпілому.

Про тиск на свідка стороною захисту свідчить заява ОСОБА_13 в прокуратуру міста від 30.10.2013 року, яка була долучена до матеріалів провадженні під час судового розгляду, із якої вбачається, що до нього приїздив адвокат та тиснув на нього, примушуючи змінити показання, дані в судовому засіданні.

Однак, в порушення вимог кримінального процесуального законодавства, жодних мотивів неврахування вказаної заяви в оскаржуваному рішенні не наведено.

Також суд першої інстанції вкотре допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам справи.

Так, суд у вироку вказав, що свідок ОСОБА_24 повністю підтвердив показання ОСОБА_18 та ОСОБА_13 .. Проте, вказаний свідок не був очевидцем злочину, а тільки повідомив, що ОСОБА_18 по іншому розповідала йому події. Сам потерпілий йому нічого не розповідав.

Як вбачається із звукозапису судового засідання, суд першої інстанції оголосив показання свідка ОСОБА_17 ..

Проте, суд не навів їх у вироку, мотивів неврахування не зазначив, чим в черговий раз порушив вимоги ч.3 ст.374 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, вказавши у вироку, що вказаний свідок помер, відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 22.08.2013 року, далі зазначив, що свідок ОСОБА_17 всупереч вимогам ч.4 ст.95 КПК України не був допитаний в судовому засіданні.

Також не відповідає фактичним обставинам справи твердження суду, що в судовому засіданні встановлено, що такого роду травма ОСОБА_8 може бути спричинена також внаслідок падіння, навіть з висоти власного зросту, при певних умовах.

Дане твердження суд першої інстанції мотивував показаннями спеціаліста ОСОБА_25 , який спростував висновок комісійної судово-медичної експертизи №7, згідно якого тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_8 , виникли внаслідок прямої травми удару (ударів) тупим (тупими) твердими предметами у царину промежини останнього. Утворення вказаних тілесних ушкоджень в результаті падіння потерпілого із висоти власного зросту, як з попередньо наданим прискоренням, так і без такого, виключається.

При цьому, суд в черговий раз не навів у вироку мотиви неврахування вищевказаного висновку експертизи.

Поклавши в основу виправдувального вироку також і показання спеціаліста ОСОБА_25 , суд першої інстанції залишив поза увагою приписи ч.1 ст.71 КПК України. Згідно яких, спеціалістом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками застосування технічних або інших засобів і може надавати консультації під час досудового розслідування і судового розгляду з питань, що потребують спеціальних знань і навичок.

З цього вбачається, що форма участі спеціаліста відрізняється від форми участі експерта, який бере участь у провадженні з метою надання висновку з питань, які поставлені сторонами, і я кий є окремим джерелом доказів. А спеціаліст для роз`яснення сторонам і суду питань, які стосуються його спеціальних знань.

Спростовуючи висновок комісійної судово-медичної експертизи, суд першої інстанції послався на підручник «Урология» під ред. академіка АМН СССР Н.А. Лопаткина, Москва «Медицина»-1985.

Однак, вказаний підручник в ході судового розгляду не досліджувався.

При цьому судом допущено суперечності у вироку, оскільки як вбачається із висновку комісійної судово-медичної експертизи №7 зазначений підручник був використаний експертами у комплексі із іншими науковими працями, та з врахуванням матеріалів кримінального провадження при проведенні даної експертизи.

Вказавши у вироку, що показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 підтверджується версія отримання потерпілим тілесних ушкоджень з необережності внаслідок алкогольного сп`яніння, суд в черговий раз допустив суперечності у вироку, оскільки зазначив в ньому, що свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 в судовому засіданні показали, що ОСОБА_8 при поступленні у приймальне відділення лікарні перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, про обставини отримання травми не повідомляв.

Також в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вдався до оцінки дій слідчого судді, вказавши, що проведення допитів потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_18 в порядку ст.225 КПК України в ході досудового розслідування є грубим порушенням вимог ч.1 ст.225 КПК України.

При цьому, жодних інших мотивів неврахування зазначених показань, у вироку не навів.

В порушення ст.374 КПК України деякі досліджені судом докази, що мають істотне значення для прийняття судового рішення, взагалі не висвітлені у вироку.

Так, як вбачається із звукозапису судового засідання, суд дослідив, але обійшов мовчанням у вироку такі докази, як заяви ОСОБА_8 про вчинення щодо нього злочину, запис лікаря приймального покою, протоколи одночасного допиту підозрюваного ОСОБА_11 і потерпілого ОСОБА_8 , підозрюваного ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_18 , підозрюваного ОСОБА_12 і потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_18 (із застосуванням відеозйомки), в ході яких потерпілий та свідок категорично зазначили, що саме ОСОБА_11 та ОСОБА_12 нанесли тілесні ушкодження ОСОБА_8 ..

Крім того, суд першої інстанції навівши у вироку показання свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , обмежився лише викладенням вищевказаних показань, жодного аналізу їм не дав, будь-яких мотивів їх неврахування, в оскаржуваному рішенні не навів.

Отже, дослідивши вказані докази в судовому засіданні, суд першої інстанції не надав їм оцінки у вироку, що є недопустимим. Адже у виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення і всім доказам обвинувачення в тому числі і письмовим, суд повинен був дати оцінку та навести переконливі мотиви, чому не прийняв їх до уваги.

Поверхневе дослідження доказів в даному кримінальному провадженні позбавило суд першої інстанції ухвалити вмотивоване рішення.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що така вибірковість перевірки доказів під час судового засідання в суді першої інстанції попри аналіз у вироку низки інших доказів у кримінальному провадженні перешкодила суду ухвалити законний, обґрунтований та вмотивований вирок.
Тому, за наведених обставин, висновок суду про виправдання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є передчасним, зробленим без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За таких обставин вирок Ківерцівського районного суду від 29.05.2014 року відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства та неповнотою судового розгляду.

Матеріали кримінального провадження слід направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки ст.420 КПК України не передбачено постановлення судом апеляційної інстанції свого вироку після скасування вироку суду першої інстанції з вищенаведених підстав, і оскільки органом досудового розслідування обвинувачення сформульовано неконкретне.

А тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

При новому розгляді суду слід всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності, дати належну юридичну оцінку здобутим доказам та прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, апеляційний суд Волинської області,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 29 травня 2014 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:

Судді: