Номер провадження: 11-кп/785/205/15
Номер справи місцевого суду: 501/5118/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.02.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

за участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_6

потерпілих - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника - адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі матеріали кримінального провадження №0000052 від 09.01.2014 року за апеляційними скаргами державного обвинувача по справі прокурора прокуратури м. Іллічівськ ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2014 року щодо,-

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Багате Ізмаїльського району Одеської області, громадянина України, який має середню освіту, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

виправданого за ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України, у зв`язку із недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення,-

встановив:
Органами досудового слідства ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що 08 січня 2014 року, приблизно о 22 годині, він, знаходячись в приміщені будинку АДРЕСА_2 , підійшов до столу, який знаходився в одній із кімнат будинку, скориставшись відсутністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з гаманця, який знаходився на вище зазначеному столі, таємно з корисливих мотивів, викрав особистий важливий документ - банківську платіжну картку Ощадбанку, яка, відповідно до Законів України «Про інформацію», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про електронні документи та електронний документообіг», «Положення про міжбанківські розрахунки», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.10.1998 року №414, Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного Банку України «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» від 30.04.2010 №223, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 6 липня 2010 року за №474/17769, є офіційним спеціальним електронним платіжним документом, що використовується для здійснення платіжних операцій з рахунку платника або банку, а також інших операцій, встановлених договором, якою користувалася потерпіла ОСОБА_7 , на яку відкрито рахунок № НОМЕР_1 згідно Договору № 3199 від 15 липня 2013 року про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, на якій знаходились грошові кошти. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_10 втік.

Вказані дії ОСОБА_10 органом досудового слідства були кваліфіковані як викрадення особистого важливого документа, за ч. 3 ст. 357 КК України.

Також ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що він, продовжуючи свої злочинні дії, в ніч з 08 на 09 січня 2014 року зайшов до приміщення магазину «Віртус», розташованого по вул. Паркова, 2, в м. Іллічівську Одеської області, де, керуючись корисливими мотивами, за допомогою банкомата «Укрсіббанк» M=PARKOVA, 2 ST., здійснив трансакцію, а саме - таємно викрав грошові кошти з картки, яка належить ОСОБА_7 , в сумі 2000 гривень, після чого на перехресті вулиць Леніна та Данченка з банкомата «Ощадбанка» M=BRANCH 10015-0510-6010 здійснив трансакцію, а саме - таємно викрав грошові кошти з вище зазначеної картки в сумі 2000 гривень, чим заподіяв матеріальну шкоду ОСОБА_7 на загальну суму 4000 грн.

Вказані дії ОСОБА_10 органом досудового слідства були кваліфіковані як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за ч. 1 ст. 185 КК України.

Також ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що він, продовжуючи свої злочинні дії, 09 січня 2014 року, приблизно о 01.00 годині, прийшов до будинку АДРЕСА_2 , де його зустріла співмешканка ОСОБА_7 . В процесі сутички, в ході якої ОСОБА_7 намагалася забрати грошові кошти, які він раніше таємно викрав, незаконно знявши з її електронної картки, ОСОБА_10 умисно, з метою спричинення легких тілесних ушкоджень, повалив ОСОБА_7 на підлогу, придушуючи своїм коліном її шию, сидячі на її грудній клітині, скубав за її волосся, спричинивши останній легкі тілесні ушкодження у вигляді: крововиливів задньої поверхні нижньої треті лівого плеча та задньої внутрішньої поверхні лівого ліктьового суглоба.

Продовжуючи свої протиправні дії, в тому ж місці і в той же час, ОСОБА_10 умисно, з метою спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , яка намагалась припинити його неправомірну поведінку і звільнити свою онуку ОСОБА_7 , дивлячись як він утримує її на підлозі, повалив ОСОБА_8 на підлогу та наніс чисельні удари руками та ногами по її голові, тулубу та кінцівках, спричинивши останній легкі тілесні ушкодження у вигляді: саден верхніх вік обох очей, лівого передпліччя і лівого ліктьового суглобу, крововиливів правого плеча і правої сідниці, які є наслідком неодноразової ударної дії тупого предмета.

Вказані дії ОСОБА_10 органом досудового слідства кваліфіковані як умисне легке тілесне ушкодження, за ч. 1 ст. 125 КК України.

Оскаржуваним вироком районного суду ОСОБА_10 визнаний невинуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України, та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_7 до обвинуваченого про відшкодування майнової шкоди залишений без розгляду.

Постановляючи виправдувальний вирок, суд дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення не знайшло свого підтвердження за результатами судового розгляду обвинувального акту.

В обґрунтування своїх висновків, районний суд послався на показання обвинуваченого ОСОБА_10 , відповідно до яких зняття грошових коштів з рахунку, який був відкритий на ім`я потерпілої ОСОБА_7 за допомогою банківської картки, було здійснено обвинуваченим в законний спосіб, оскільки обвинувачений ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_7 проживали сумісно, однією сім`єю, мали спільну дитину, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який утворювався за рахунок їх коштів, в тому числі і коштів, які знаходилися на банківському рахунку потерпілої, а обвинувачений, за домовленістю з потерпілою, мав вільний доступ до банківської картки за допомогою якої неодноразово знімав кошти з вказаного банківського рахунку, які використовувалися на потреби сім`ї. Відповідно до вироку суду, допитані в суді першої інстанції потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не заперечували вказаних обвинуваченим обставин проживання однією сім`єю та вільного користування обвинуваченим бюджетом сім`ї, в тому числі і його вільного доступу до банківської картки, якою він неодноразово користувався для зняття коштів з рахунку, який належав ОСОБА_7 .

Виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_10 за ст.125 ч.1 КК України районний суд виходив з того, що тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , були спричинені в результаті бійки між обвинуваченим та потерпілими, яка виникла за внаслідок того, що потерпілі напали на обвинуваченого, з метою відібрати кошти, які він зняв з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_7 за допомогою банківської картки. Обвинувачений ОСОБА_10 , обороняючись від нападу потерпілих, які наносили йому тілесні ушкодження, в тому числі і із застосуванням цегли та дерев`яної лавки, наніс легкі тілесні ушкодження обом потерпілим, а тому діяв в межах необхідної оборони, за межі якої не виходив, що виключає караність його діяння.

В своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить вирок районного суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України та призначити йому покарання: за ч.1 ст.125 КК України у вигляді штрафу у сумі 850 грн.; за ч.1 ст.185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки; за ч.3 ст.357 КК України у вигляді обмеження волі строком на 1 рік. Відповідно до положень ч.1 ст.70 КК України призначити покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, та остаточно визначити покарання у вигляді 2 років позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України з випробувальним терміном на 2 роки, покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені п.п.2,3,4 ст.76 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказує, що вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, та стверджує, що вина обвинуваченого повністю була доведена дослідженими судом доказами: показами потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; висновками судово-медичних експертиз щодо тілесних ушкоджень потерпілих та іншими документами. В спростування висновків суду щодо проживання обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілих однією сім`єю, прокурор приводить положення ст.ст. 21, 27, 36, 121 Сімейного кодексу, вказуючи при цьому, що суд безпідставно прийняв до уваги покази потерпілої ОСОБА_7 про те, що вона проживала з обвинуваченим однією сім`єю та мала спільну дитину. В спростування висновків суду щодо обставин ведення обвинуваченим та потерпілою ОСОБА_7 спільного господарства та існування спільних боргів перед батьком обвинуваченого, прокурор стверджує, що існування такого спільного боргу не було доведено в суді та посилається на те, що цим пояснюється мотив обвинуваченого на викрадення грошей з картки, з метою повернення свого боргу батьку. Прокурор стверджує, що в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_7 наполягала на тому, що доступ до банківської картки обвинувачений мав тільки з її дозволу та отримував кошти за допомогою картки тільки за попередньою домовленістю з нею, а тому, на його думку вказана картка та гроші на банківському рахунку, були для обвинуваченого були чужим майном, яким він заволодів таємно. В спростування висновків суду, що банківська платіжна картка не відноситься до документів, про які йдеться в ч.3 ст.357 КК України, прокурор зазначає, що вказаний висновок районного суду суперечить практиці Верховного суду України та приводить відповідні доводи щодо поняття «інших важливих особистих документів», як предметів кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.357 КК України. В спростування висновків суду щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, прокурор посилається на те, що обвинувачений не діяв в межах необхідної оборони, а його дії носили умисний характер та були направлені на нанесення тілесних ушкоджень потерпілим.

Потерпіла ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій просить вирок Іллічівського міського суду Одеської області скасувати та постановити новий яким визнати ОСОБА_10 винним у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та приводить відповідні доводи. Крім того, апелянт зазначає, що в порушення КПК України їй та її онуці потерпілій ОСОБА_7 , під час судового розгляду, суд не давав можливості дати пояснення в повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просить вирок Іллічівського міського суду Одеської області скасувати та постановити новий яким визнати ОСОБА_10 винним по статтям 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та приводить відповідні доводи. Крім того, апелянт зазначає, що в порушення КПК України їй та потерпілій ОСОБА_8 , під час судового розгляду, суд не давав можливості дати пояснення в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; доводи прокурора, який просив апеляційні скарги задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та постановити по справі новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України; доводи потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги в повному обсязі та просили їх задовольнити; доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які просили апеляційні скарги прокурора та потерпілих залишити без задоволення, а вирок Іллічівського міського суду Одеської області без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2014 року в частині виправдання ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України, підлягає скасуванню, з постановленням нового вироку.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 р. №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», у разі коли апеляційний суд постановляє свій вирок лише щодо частини обвинувачення, яке має окрему кримінально-правову кваліфікацію, він цим вироком частково скасовує вирок суду першої інстанції із

погіршенням становища засудженого, а іншим процесуальним документом ухвалою - той же вирок у частині засудження за іншими статтями Кримінального кодексу України залишає без зміни.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне рішення по апеляційним скаргам прокурора та потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині виправдання ОСОБА_10 за ч.1 ст.185 та ч.1 ст.357 КК України, викласти в ухвалі окремим документом.

Апеляційним судом, за результатами розгляду в частині оскарження вироку суду першої інстанції за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України встановлено наступне.

Виправдовуючи ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , були спричинені в результаті бійки між обвинуваченим та потерпілими, яка виникла за внаслідок того, що потерпілі напали на обвинуваченого, з метою відібрати кошти, які він зняв з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_7 за допомогою банківської картки. Обвинувачений ОСОБА_10 , обороняючись від нападу потерпілих, які наносили йому тілесні ушкодження, в тому числі і із застосуванням цегли та дерев`яної лавки, наніс легкі тілесні ушкодження обом потерпілим, а тому діяв в межах необхідної оборони, за межі якої не виходив, що виключає караність його діяння.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, допитавши в судовому засіданні: обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , експерта ОСОБА_11 , дослідивши докази заявлені сторонами, апеляційний суд вважає, що висновок районного суду щодо виправдання ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України є передчасним і не ґрунтується на матеріалах справи.

Відповідно до ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з очки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Виправдовуючи ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України, районний суд не дотримався цих вимог закону.

Аргументуючи висновок про виправдання ОСОБА_10 , суд послався на те що останній не перевищив межі необхідної оборони під час протиправного посягання з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що виразилось у фізичному насильстві із застосуванням цегли та дерев`яної лавки.

При цьому, районний суд, зазначивши у вироку, що потерпілі отримали легкі тілесні ушкодження в результаті бійки з обвинуваченим, не навів переконливих мотивів, з яких він критично ставиться до показань ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо обставин отримання ними цій ушкоджень, з урахуванням висновків судово-медичної експертизи №66 від 04.07.2014 року щодо тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_8 , і беззаперечно вірить показанням ОСОБА_10 .

Також судом не було враховано того, що бійка сталася з одного боку, між: 30-ти річним чоловіком, який відповідно до матеріалів кримінального провадження перебуває у доброму фізичному стані, а з іншого боку - з 24-річною жінкою потерпілою ОСОБА_7 , яка за 4-и місяці до досліджуваних подій у справі народила дитину, а також без урахування антропометричних даних другої потерпілої - ОСОБА_8 , яка за віком старша від обвинуваченого на 30 років.

Крім того, під перевищенням меж необхідної оборони, згідно з ч. 3 ст. 36 КК України, розуміється умисне заподіяння тому хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання чи обстановці захисту. Ознаками перевищення меж необхідної оборони є: 1) наявність стану необхідної оборони; 2) явна, очевидна невідповідність захисних дій характеру і ступеню суспільної небезпечності посягання; 3) явна, очевидна невідповідність захисних дій обстановці вчинення посягання.

Об`єктивних даних, які б підтверджували наявність стану необхідної оборони для ОСОБА_10 , в матеріалах кримінального провадження не міститься, а наведені доводи районного суду, спростовуються показами потерпілих та обвинуваченого та записом технічної фіксації судового провадження в судії першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що висновки суду про недоведеність провини ОСОБА_10 у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, викладені у виправдувальному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому вирок суду підлягає скасуванню відповідно до вимог ст. 409 КПК України.

При проведеному у відповідності до положень ч.3 ст.404 КПК України, повторному дослідженні обставин, встановлених під час кримінального провадження, колегія суддів встановила, що ОСОБА_10 , 09 січня 2014 року, приблизно о 01 годині ночі, перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , в процесі сутички з потерпілою ОСОБА_7 , яка намагалася забрати в нього грошові кошти, які він раніше без її дозволу зняв з її банківського рахунку за допомогою електронної банківської картки, умисно, з метою спричинення легких тілесних ушкоджень, повалив ОСОБА_7 на підлогу, придушуючи своїм коліном її шию, та сидячі на її грудній клітині спричинив останній легкі тілесні ушкодження у вигляді: крововиливів задньої поверхні нижньої треті лівого плеча та задньої внутрішньої поверхні лівого ліктьового суглоба. Крім того, продовжуючи свої протиправні дії, в тому ж місці і в той же час, ОСОБА_10 умисно, з метою спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , яка намагалась припинити його неправомірну поведінку відносно потерпілої ОСОБА_7 , повалив потерпілу ОСОБА_8 на підлогу та наніс їй чисельні удари руками та ногами по її голові, тулубу та кінцівках, спричинивши останній легкі тілесні ушкодження у вигляді: саден верхніх вік обох очей, лівого передпліччя і лівого ліктьового суглобу, крововиливів правого плеча і правої сідниці.

ОСОБА_10 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав і пояснив, що 08 січня 2014 року він взяв банківську платіжну картку дружини та зняв з рахунку 4000 грн. Коли він повернувся додому, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 накинулися на нього з метою відібрати гроші, повалили його на землю та стали бити. При цьому ОСОБА_7 , утримуючи його, нанесла йому удари цеглиною по всьому тілу, а ОСОБА_8 нанесла йому удари лавкою по голові. Щоб захиститись від них, він їх просто відштовхував, ударів їм не наносив.

Однак, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні апеляційного суду доказів.

Потерпіла ОСОБА_7 показала суду, що вона, її бабка - потерпіла ОСОБА_8 , її цивільний чоловік обвинувачений ОСОБА_10 , та їх малолітній син проживали однією сім`єю у будинку, який належить бабці та вели спільне господарство. 08 січня 2014 року, між нею та ОСОБА_10 сталася сварка, з приводу того, що останній без її дозволу взяв банківську платіжну картку по обслуговуванню рахунку, на який нараховувалася грошова допомога на дитину, та зняв з цього рахунку 4000 гривень. Коли ОСОБА_10 повернувся додому, вона зажадала повернути гроші, та намагаючись забрати в нього гаманець, полізла у його карман брюк. Але, ОСОБА_10 , не дозволяючи їй забрати гаманець, схопив її, повалив на землю та прижав її коліном до землі. Вона покликала свою бабусю ОСОБА_8 на допомогу, але коли остання намагалася припинити дії ОСОБА_10 та розборонити їх, останній також повалив ОСОБА_8 та наніс їй чисельні удари руками та ногами по обличчю та тулубу. Потерпіла ОСОБА_7 категорично заперечувала, що вона наносила удари ОСОБА_10 із застосуванням цеглини, зазначивши, що районний суд не давав їй в повному обсязі дати свідчення щодо обставин справи, зупиняв її пояснення, невірно виклав у вироку її показання, спотворивши їх. Також ОСОБА_7 заперечувала те, що її бабуся потерпіла ОСОБА_8 наносила удари ОСОБА_10 дерев`яною лавкою, також зазначивши, що суд невірно виклав у вироку показання ОСОБА_8 , також спотворивши їх.

Потерпіла ОСОБА_8 показала суду, що вона разом із онукою потерпілою ОСОБА_7 , цивільним чоловіком онуки - ОСОБА_10 , та їх малолітнім сином проживали однією сім`єю у будинку, який належить їй. 08 січня 2014 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 сталася сварка, з приводу того, що останній без дозволу взяв банківську платіжну картку по обслуговуванню рахунку, на який нараховувалася грошова допомога на дитину, та зняв з цього рахунку 4000 гривень. Коли ОСОБА_10 повернувся додому, ОСОБА_7 зажадала повернути гроші, але, ОСОБА_10 , не дозволяючи ОСОБА_7 забрати його гаманець, схопив останню, повалив її на землю та прижав її коліном до землі. ОСОБА_7 покликала її на допомогу. Коли вона намагалася припинити дії ОСОБА_10 відносно її онуки, останній повалив її та наніс їй чисельні удари руками та ногами по обличчю та тулубу. Потерпіла ОСОБА_8 , що вона наносила удари ОСОБА_10 дерев`яною лавкою, зазначивши, що районний суд не давав їй в повному обсязі дати свідчення щодо обставин справи, зупиняв її пояснення, невірно виклав у вироку її покази та спотворив їх. Потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що, в дійсності, коли ОСОБА_10 прижав ОСОБА_7 до землі, остання кричала їй, щоб вона взяла дерев`яну лавку, яка була неподалік, та вдарила ОСОБА_10 , щоб він відпустив її, але вона цього не зробила, розуміючи, що може причинити тяжкі ушкодження останньому. Коли вона намагалася зупинити ОСОБА_10 , останній повалив її та завдав чисельні удари по обличчю та тулубу своїми руками та ногами. Потерпіла ОСОБА_8 заперечувала, що ОСОБА_7 наносила ОСОБА_10 удари із застосуванням цеглини, зазначивши при цьому, що районний суд не дав онучці потерпілій ОСОБА_7 повно дати пояснення в судовому засіданні, та невірно виклав у вироку її покази.

При цьому, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , наведені в апеляції, про неправильне викладення судом у вироку їх показань, оскільки, ці обставини підтверджуються аудіо записом технічної фіксації судового процесу в суді першої інстанції.

Досліджений апеляційним судом аудіозапис свідчить, що в суді першої інстанції потерпілі дійсно були позбавлені права дати вільні та повні пояснення щодо обставин, які досліджувалися судом, а вирок суду містить показання потерпілих, яких вони фактично не давали, та які були інтерпретовані судом на власний розсуд, зокрема про те, що потерпілі наносили удари обвинуваченому ОСОБА_10 із застосуванням цеглини та дерев`яної лавки.

Показання потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо обставин та механізму отримання ними тілесних ушкоджень, які вони давали в суді першої інстанції та підтвердили та доповнили в апеляційному суді, об`єктивно підтверджуються:

- висновками судово-медичної експертизи №66 від 07.07.2014 року, згідно якої: ОСОБА_8 заподіяні легкі тілесні ушкодження у вигляді: саден верхніх вік обох очей, лівого передпліччя і лівого ліктьового суглобу, крововиливів правого плеча і правої сідниці, які є наслідком неодноразової ударної дії тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, які могли бути заподіяні в один короткий проміжок часу і в термін, на який вказувала потерпіла ОСОБА_8 (а.с.40-41);

- висновками судово-медичної експертизи №67 від 07.07.2014 року, згідно якої: ОСОБА_7 заподіяні легкі тілесні ушкодження у вигляді: крововиливів задньої поверхні нижньої треті лівого плеча, задньої внутрішньої поверхні лівого ліктьового суглоба, які могли бути заподіяні, як від дворазового дії тупого предмета, так і від одноразового пливу в результаті падіння з висоти власного зросту, в термін, на який вказувала потерпіла ОСОБА_7 (а.с.37-38).

- висновками судово-медичної експертизи №6 від 22.01.2014 року, згідно якої: на час огляду - 17.01.2014 року, будь-яких видимих ушкоджень і їх слідів на обличчі та волосистій частини голови, що відносяться до зазначеного терміну нанесення ушкоджень у ОСОБА_10 виявлено не було. За даними наданої медичної документації, у ОСОБА_10 було встановлено наявність забою м`яких тканин потилиці і правої скроневої області голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Висловитися про давності і послідовності утворення зазначених тілесних ушкоджень за результатами експертизи, не виявилося можливим (а.с. 47-43).

- показаннями допитаного під час апеляційного провадження експерта ОСОБА_11 , який підтвердив висновки судово-медичних експертиз, які були проведені ним в процесі досудового розслідування по даному кримінальному провадженню. Експерт пояснив суду, що тілесні ушкодження у потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 могли бути ними отримані при тих обставинах на які вони посилаються, у вказаний ними строк. Експерт виключив можливість отримання тілесних ушкоджень у обвинуваченого ОСОБА_10 , в результаті ударів цеглою. При цьому, експерт не виключив утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 в результаті його падіння з висоти власного росту, але виключив можливість такого падіння в результаті поштовху обвинуваченого іншою особою.

Таким чином, висновки судово-медичних експертиз та показання експерта ОСОБА_11 узгоджуються з послідовними показаннями потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про те, що обвинувачений ОСОБА_10 умисно заподіяв їм тілесні ушкодження. Показання потерпілих є послідовними, оскільки на вказані обставини потерпілі посилалися при зверненні до правоохоронних органів, в медичний заклад та судово-медичного експерта безпосередньо після вчинення щодо них злочинних дій (т.1, а.с. 26, 37-38, 39, 40-41).

З урахування показань потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , експерта ОСОБА_11 та висновків судово-медичних експертиз, твердження обвинуваченого ОСОБА_10 , про те що потерпілі накинулись на нього, завдали йому неодноразових ударів, в тому числі і із застосуванням цеглини та дерев`яної лавки, а він наніс тілесні ушкодження потерпілим в результаті необхідної оборони від їх нападу, апеляційний суд визнає неспроможними.

Таким чином факт застосування будь-якого насильства до ОСОБА_10 зі сторони потерпілих, що, за твердженнями обвинуваченого, стало підставою для застосування ним активних дій до потерпілих в межах необхідної оборони, не знайшов свого підтвердження.

Невизнання ОСОБА_10 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, судом розцінюється як бажання уникнути відповідальності за вчинене. Даючи таку оцінку показанням ОСОБА_10 апеляційний суд виходить з відсутності об`єктивних даних про те, що потерпілі напали на нього, заподіяли йому тілесні ушкодження, а тому він був вимушений захищатися від їх протиправних дій.

Таким чином, доводи прокурора та потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , викладені в апеляційних скаргах, про неправильність висновків суду в цій частині є обґрунтованими, оскільки вони знайшли своє підтвердження дослідженими апеляційним судом доказами, а тому колегія суддів дійшла висновку про доведеність вини ОСОБА_10 в тому, що 08.01.2014 року він умисно заподіяв потерпілим легкі тілесні ушкодження, а тому кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1-ої інстанції і ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

Враховуючи, що суд першої інстанції безпідставно виправдав ОСОБА_10 за обвинуваченням у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, апеляційний суд вважає за необхідним скасувати вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України та ухвалити в цій частині свій вирок.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 , колегія суддів, керуючись положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих обставин, вважає за можливе призначити йому покарання у вигляді штрафу, яке буде необхідним та достатнім для виправлення, перевиховання ОСОБА_10 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:
Апеляційні скарги державного обвинувача по справі прокурора прокуратури м. Іллічівськ ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2014 року в частині виправдання ОСОБА_10 у зв`язку із недоведеністю того, що у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - задовольнити частково.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2014 року в частині виправдання ОСОБА_10 у зв`язку із недоведеністю того, що у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 30 (тридцяти) неоподаткований мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень.

Вирок вступає в силу з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді
апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4