АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 619/3532/14-к Головуючий у I інстанції:
Провадження №11-кп/790/317/15 ОСОБА_1
Категорія: ст.186 ч.2 КК України Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2015р. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області в складі:
головуючого, судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

За участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 04.12.2014р.,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 04 грудня 2014р.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючий, неодружений, проживаючий АДРЕСА_1 , раніше несудимий,-

засуджений за ст.186 ч.2 КК України до 4 років позбавлені волі.

Відповідно до ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. В. Ком`яти Виноградівського району Закарпатської області, громадянка України, з середньою спеціальною освітою, непрацююча, незаміжня, проживаюча АДРЕСА_2 , раніше несудимая,-

засуджена за ст.186 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Питання що до речових доказів вирішено.

В задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_9 на підставі п.7 ч.І ст.284 КПК України відказано.
За вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнані винними у вчинені злочину за таких обставин.

29.05.2014р., о 16 годині, ОСОБА_9 в с.м.т. Подвірки, Дергачівського району, Харківської області біля АЗС «Окко», поблизу 9 км. автодороги «Харків-Охтирка», вступив в змову із ОСОБА_10 для в подальшому заволодіння майном ОСОБА_8
29.05.2014р., о 16 годині, ОСОБА_9 біля робочого місця ОСОБА_8 , побачив як ОСОБА_10 за їх попередньою домовленістю збила з ніг ОСОБА_8 , та утримувала її в положенні лежачи на землі, підбіг до потерпілої, та почав утримували її руками за шию. В цей час ОСОБА_10 витягла з кишені ОСОБА_8 мобільний телефон «Самсунг Гелекси БЗ» вартістю 400грн. з сім картою «Лайф» вартістю 10грн. та сім картою «Київстар» вартістю 10грн., телефон «Сасмунг 8НО Х830» вартістю 200грн. з сім картою « МТС» вартістю 10грн., а також грошима в сумі 550грн., які передала ОСОБА_9 .
Після цього ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покинули місце злочину, розпорядившись майном ОСОБА_8 на свій розсуд, чим завдали потерпілої матеріальний збиток на загальну суму 1.180грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції змінити, виключити з тексту вироку слова « ОСОБА_9 визнати винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.2 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.», постановити ухвалу, якою задовольнити клопотання потерпілої ОСОБА_8 про відмову від обвинувачення, та закрити кримінальне провадження відносно його.

ОСОБА_9 вказав, що потерпіла під час судового засідання посилалась на ст.284 ч.1 п.7 КПК України, та відмовилась від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_8 та свідок пояснили, що станом на 29.05.2014р. проживала разом зі ОСОБА_9 та вела спільний побут. Тому висновок суду про те що вони не проживали разом є невірним. Відповідно до вимог ст.26 ч.4 КПК України, відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Судом не було взято до уваги право потерпілої особи на відмову від обвинувачення. З ОСОБА_8 на даний момент він проживає разом однією сім`єю і хоче в подальшому зареєструвати відносини, а відмова потерпілої сторони від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження, а суд був повинен постановити ухвалу про закриття кримінального провадження відносно його.

Заслухавши суддю доповідача; пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_8 , яки просили задовольнити апеляційну скаргу; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів, відповідно до ст.404 ч.1 КПК України, переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про винність ОСОБА_9 у скоєні злочину передбаченого ст.186 ч.2 КК України є обґрунтованим та підтверджується сукупністю доказів, наведених у судовому рішенні.
Потерпіла ОСОБА_8 показала, що ОСОБА_9 є її цивільним чоловіком. Коли вони познайомились, почали зустрічатись, вона переїхала проживати разом з ОСОБА_9 до його батьків. ОСОБА_9 ніби то повідомили що у неї є іншій чоловік, тому він хотів вияснити це у неї, в результаті чого вони посварились. 29 травня 2014р. вона працювала на 9км с. Подвірки, Дергачівського району, продавала квас. До неї підійшла ОСОБА_10 та повідомила, що ОСОБА_9 повісився. До даної новини вона була байдужа, бо вони посварились. ОСОБА_10 пішла до лісосмуги, але через деякий час повернулась та звалила її на землю. Хтось зверху тримав її за шию, скоріш за все це був чоловік, вдарив декілька разів в область живота ногою. Через деякий час вона встала, але нападників не бачила. Після чого, вирішила поїхати від ОСОБА_9 , так як вирішила, що він вчинив напад.
Обвинувачена ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України визнала повністю. Показала, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зустрічались, останній зробив ОСОБА_8 пропозицію, але вона відмовилась. 23 травня 2014р. дізналась, що вони посварились та перестали зустрічатися. Через деякий час їй зателефонував ОСОБА_9 , попросив поговорити з ОСОБА_8 , та сказати що він повісився. ОСОБА_9 запропонував забрати у ОСОБА_8 телефони, щоб подивитись СМС, але так, щоб вона не дізналась. 29 травня 2014р. вони приїхали на 9км, де спостерігали як ОСОБА_8 продає квас.
ОСОБА_11 повідомила ОСОБА_8 , що ОСОБА_9 загинув. Остання сказала, що вони більше не зустрічаються. ОСОБА_9 весь цей час спостерігав за подіями з лісосмуги. Потім, ОСОБА_9 запропонував, щоб вона повалила ОСОБА_8 , а він забере у неї телефони. ОСОБА_10 держала ОСОБА_8 за плечі та повалила на землю. Тілесні ушкодження навмисно ОСОБА_8 не наносила, але могла ненавмисно вдарити коліном. ОСОБА_9 в цей час тримав ОСОБА_8 обличчям до землі та сказав, щоб вона забрала мобільні телефони і гроші. Після чого вони з ОСОБА_9 побігли через лісосмугу на автобусну зупинку. Доїхали разом до станції метро Героїв Праці. ОСОБА_9 залишив телефони собі, а гроші розділив між ними.
Свідок ОСОБА_12 показала, що ОСОБА_9 її син, ОСОБА_8 дівчина з якою він проживає. Ввечері 29.05.2014р. їй зателефонувала ОСОБА_8 сказала, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 напали на неї, пограбували, тому попросила привезти їй особисті речі. Повідомила, що з ОСОБА_9 вона проживати більше не хоче. 30.05.2014р. ОСОБА_12 привезла ОСОБА_8 особисті речі до станції метро Героїв Праці. ОСОБА_8 проживала з ними однією родиною з кінця березня 2014р. близько двох місяців. З травня 2014р. ОСОБА_8 почала працювати, а до цього часу навчалась та отримувала стипендію. У зв`язку з тим, що вони проживали разом декілька місяців, точний час проживання ОСОБА_9 з потерпілою вона зараз чітко не пам`ятає.
Винність обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ст.186 ч.2 КК України, крім того, підтверджується.
Даними протоколу огляду місця події від 30.05.2014р. та фото-таблицею до нього, протоколом огляду місця події від 02.06.2014р. та фото-таблицею до нього, а також протоколами слідчих експериментів від 02.06.2014р., протоколом одночасного допиту осіб від 16.06.2014р.
Цим доказам, у сукупності з іншими матеріалами кримінального провадження, суд у вироку надав належну оцінку, дії ОСОБА_9 за ст.186 ч.2 КК України кваліфікував вірно.

Колегія суддів вважає, що районний суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, дотримався вимог ст.ст.65, 66, 67 КК України, з урахуванням ступені тяжкості скоєного злочину, конкретних обставин справи, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше несудимий, не працював, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання, згідно ст.66 КК України, визнано визнання вини підсудним, враховуючи думку потерпілої. Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Покарання, призначене ОСОБА_9 за вироком суду у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.2 КК України, знаходиться у межах, установлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Тому вважати призначене покарання судом першої інстанції обвинуваченому, несправедливим, внаслідок, внаслідок суворості або м`якості, підстав не має. Суд також обґрунтовано звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням та з урахуванням даних про особу обвинуваченого вірно дійшов до висновку, що виправлення його можливо без ізоляції від суспільства.

Суд першої інстанції вірно дав оцінку показанням ОСОБА_9 про те, що він не застосовував насильство до потерпілої ОСОБА_8 та щодо розподілу майна потерпілої як спробу уникнути відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення. Оскільки, зазначені показання спростовуються показаннями обвинуваченої ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_8 , протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 , де він показав як застосовував насильство до потерпілої, протоколом одночасного допиту осіб від 16.06.2014 року та іншими доказами по справі.
Суд також дав правильну оцінку, щодо відмови потерпілої ОСОБА_8 , відповідно до ст.284 ч.1 п.7 КПК України, від підтримання приватного обвинувачення та закриття кримінального провадження.
Суд, посилаючись на ст.477 ч.1 п.3 КПК України, вказав, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого статтею 186 КПК України, якщо воно вчинено чоловіком /дружиною/ потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого, або якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.
Згідно ст.3 ч.1 п.1 КПК України близькі родичі та члени сім`ї є чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Разом з цим, як правильно вказав суд, потерпіла ОСОБА_8 під час одночасного допиту осіб 16.06.2014р. станом на 29.05.2014р. показала, що не проживала з ОСОБА_9 вже близько двох тижнів, стосунки з ним було припинено також два тижні тому. Останній раз до подій 29.05.2014р. бачила ОСОБА_9 20.05.2014р. біля станції метро «Героїв праці», при цьому декілька днів до 20.05.2014р. також проживала окремо від нього. ОСОБА_9 повністю підтвердив вказані показання потерпілої.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно, прийшов до висновку, що підстав для закриття кримінального провадження немає. Оскільки, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на момент вчинення кримінального правопорушення спільно не проживали, пов`язані спільним побутом не були.
ОСОБА_8 в судовому засіданні також показала що гроші, які у неї відібрали обвинувачені не належали їй особисто. Ці гроші є виручка від продажу квасу і належали її роботодавцю. Той факт, що роботодавець не звертався до слідства та суду з заявою про визнання його потерпілим по справі не виключає завдання шкоди також іншій особі, а не тільки потерпілій ОСОБА_8 . Завдання шкоди іншій особі крім ОСОБА_8 , як правильно вказав суд, також виключає можливість застосування ст.284 ч.1 п.7 КПК України.
У зв`язку із зазначеним колегія суддів дійшла до висновку, що доводи обвинуваченого ОСОБА_9 щодо підстав закриття кримінального провадження є необґрунтованими та такими, що направлені на поліпшення свого становища.
Дали, ствердження ОСОБА_9 ,. щодо незаконності, необґрунтованості та невідповідністі фактичним обставинам справи судового рішення, порушення норм кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегія суддів визнає необґрунтованими. Оскільки, вони спростовуються сукупністю приведених вище доказів.

Колегія суддів також вважає, що ніяких порушень вимог кримінального та кримінально-процесуального законів, які б тягли за собою зміну або скасування постановленого вироку, не вбачається, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_9 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.349, 404, 405, 407, 418 ч.2, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити - без задоволення.

Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 04.12.2014р. за обвинуваченням ОСОБА_9 1992 року народження у скоєні злочину передбаченого ст.186 ч.2 КК України, залишити - без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку сторонами кримінального провадження до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: