Справа № 127/1376/15-к
Провадження № 1-кп/127/414/15

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.02.2015 м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000012 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, з середньою технічною освітою, не одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Старший солдат військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_4 призваний під час мобілізації, на підставі нарядів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 та проходить військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді водія.
Під час виконання своїх службових обов`язків старший солдат ОСОБА_4 , відповідно до положень Військової присяги та ст.ст. 11, 16, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів, беззастережно виконувати накази начальника, стримувати інших й самому не допускати негідних вчинків.
Відповідно до ст. 37 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України,
військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у
зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.
28.08.2014 р. старший солдат військової частини польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_4 , на підставі припису №20 від 28.08.2014 р., вибув із постійного місця дислокації даної військової частини в зоні проведення АТО до ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого проходження військової служби та, відповідно по прибуттю, а саме з 29.08.2014 р., перебуває у підпорядкуванні посадових осіб Вінницького ОВК.
ОСОБА_4 , на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 29.09.2014 р. №140, був прикомандирований до ІНФОРМАЦІЯ_4 для подальшого проходження військової служби та виконання посадових обов`язків.
04 вересня 2014 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_3 видано наказ №351 «Про повернення військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_1 до місця виконання завдання». Вказаний наказ був виданий повноважною особою, у межах своїх повноважень, із дотриманням належної форми і порядку його віддання, а також ґрунтується на законі, за змістом не суперечив чинному законодавству та не пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина, тобто в контексті ст. 41 КК України є законним.
Проте, старший солдат ОСОБА_4 був невдоволеним від вибуття до місця постійної дислокації військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , розумів, що військова частина дислокується в зоні проведення АТО та приймає участь у бойових діях. Тому у старшого солдата ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на відкриту відмову від виконання вищевказаного наказу, а також відмову від виконання обов`язків за посадою стрільця санітара військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Реалізуючи задумане, старший солдат ОСОБА_4 , 08 вересня 2014 року близько 09 год. 00 хв. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, відмовився ставити підпис про ознайомлення його з вищевказаним наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 та отримання припису про вибуття до місця постійної дислокації військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , про що було складено комісійний акт засвідчення відмови про ознайомлення з наказом та отримання припису від 08.09.2014 р. старшого солдата ОСОБА_4 . Також останній умисно, без будь-яких поважних причин, відкрито відмовився виконувати наказ, про що усно заявив військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_4 . Своїми діями ОСОБА_4 підірвав боєготовність та боєздатність вищевказаної військової частини.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні злочину при зазначених вище обставинах визнав повністю, надав суду наступні показання. Він був добровольцем у м. Новоазовськ в складі дев`ятого батальйону та з 17.09.2014 року на потязі чотирьох місяців він перебував у зоні АТО. Через деякий час його батальйон змінив дислокацію та перемістився у м. Маріуполь, де командир повідомив їм, що він тут нікого не тримає і якщо комусь щось не подобається, то той може їхати додому. На підставі рапорту, який він там написав своєму командиру, йому видали припис на підставі якого він мав звернутися до військкомату. Прибувши у військкомат, він відмітився там та пішов додому. Через деякий час він отримав припис, щоб відбути у м. Новоазовськ. Він відмовився туди їхати, оскільки він знав, що там не дають належної зброї, екіпірування слід купувати за власні кошти, крім того, він являється єдиним годувальником своєї родини.

Дії ОСОБА_4 досудовим слідством кваліфіковані за ч. 1 ст. 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника.
22.01.2015 року між обвинуваченим ОСОБА_4 та прокурором ОСОБА_3 укладено угоду про визнання винуватості у відповідності до вимог ст. 470 КПК України.

Як вбачається зі змісту укладеної угоди сторони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 402 КК України та покарання, яке повинен понести ОСОБА_4 у вигляді двох років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком один рік. Також сторонами узгоджено застосування ст. 76 КК України, на підставі якої ОСОБА_4 слід зобов`язати не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу КВІ, повідомляти КВІ про зміну місця проживання, роботи або навчання, щоквартально з`являтися на реєстрацію до КВІ.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що він розуміє надані йому законом права, розуміє наслідки укладання та затвердження угоди про визнання винуватості, характер пред`явленого обвинувачення та вид покарання, який до нього буде застосовний в результаті затвердження угоди судом. Обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав повністю та зазначив, що угода про визнання винуватості є добровільною та наполягав на її затвердженні.

Прокурор ОСОБА_3 просив суд затвердити угоду, укладену між ним та обвинуваченим ОСОБА_4 , та ухвалити вирок, яким призначити узгоджене сторонами покарання.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, заслухавши думку учасників процесу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Відповідно до ст. 12 КК України злочин, вчинений ОСОБА_4 , передбачений ч. 1 ст. 402 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Сторони угоди в судовому засіданні стверджували, що угода про визнання винуватості між ними укладена добровільно без застосування насильства, примусу, погроз.

Суд пересвідчився, що дана угода відповідає вимогам ст. 470 КПК України.

Крім того, судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд вважає, що узгоджене сторонами покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину, обране з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_4 , який на момент скоєння злочину є не судимим, та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання підозрюваного.

Так обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає, щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Враховуючи викладене, суд вважає, що угода від 22.01.2015 р., укладена між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 підлягає затвердженню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 374 , 474, 475 КПК України та ст. 65 КК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

Угоду про визнання винуватості між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 від 22.01.2015 року у кримінальному провадженні № 0000012 затвердити.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України, та призначити йому покарання у вигляді двох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком один рік.

Відповідно до п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу КВІ, повідомляти КВІ УДПтС України у Вінницькій області про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися на реєстрацію до КВІ.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: