ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

17 березня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_8.,

суддів: ОСОБА_9 ОСОБА_10.,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді першої інстанції, на вирок Попаснянського районного суду Луганської області від 27 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

в с т а н о в и в:

За вказаним вироком, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, визнано винуватими та засуджено:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Свердловська Луганської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше засудженого за вироком від 27 грудня 2011 року за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 187, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та звільненого 13 лютого 2013 року умовно-достроково на 1 рік і 5 місяців,

- за ч. 1 ст. 129 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців;

- за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців.

На підставі статей 71, 81 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Свердловського міського суду Луганської області від 27 грудня 2011 року та остаточно ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Свердловська Луганської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимого,

- за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2-4 ст. 76 КК України.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця м. Свердловська Луганської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 раніше неодноразово судимого, востаннє 10.03.1999 за ст. 93 п. «а», ст. 93 п. «и», ч. 3 ст. 142, ст. 42 КК України 1960 року до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, звільненого умовно-достроково на 9 місяців і 12 днів,

визнано невинуватим та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Вирішено цивільний позов, питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винуватими та засуджено за те, що вони 30 червня 2013 року приблизно о 22:00 год., діючи повторно та за попередньою змовою групою осіб, на автомобілі, яким керував ОСОБА_4, прибули з м. Свердловська до м. Попасна, а саме на АДРЕСА_4 належного ОСОБА_5 та таємно викрали майно останньої на загальну суму 100 213 грн.

05 серпня 2013 року приблизно о 18:00 год. ОСОБА_1, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, знаходячись біля магазину «П'ятачок», розташованому по вул. Карла Лібкнехта у м. Свердловськ Луганської області, під час сварки з ОСОБА_6 приніс зі свого помешкання викрадену з квартири ОСОБА_5 мисливську рушницю «Сайга», та погрожуючи вбивством, навів ствол рушниці на потерпілого, який сприймав дії ОСОБА_1 як такі, що спрямовані на позбавлення його життя та побоювався за своє життя, після чого для пригнічення психічної волі потерпілого та його спротиву, направив ствол рушниці в ґрунт біля ОСОБА_7 та здійснив постріл.

Також, згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_3 обвинувачувався у вчиненні 30 червня 2013 року приблизно о 22:00 год. повторно за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таємного викрадення чужого майна із проникненням до житла за обставин, наведених вище.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через невідповідність призначеного покарання тяжкості злочинів та особам засуджених внаслідок м'якості. На обґрунтування своєї позиції зазначає, що при призначенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покарання місцевим судом повною мірою не було враховано тяжкість вчинених злочинів та помилково взято до уваги щире каяття останніх. Також вважає, що висновок суду про застосування ст. 75 КК України при призначенні ОСОБА_2 покарання є безпідставним, оскільки останній не відшкодував потерпілій матеріальних збитків. Окрім того, за змістом касаційної скарги фактично посилається на неповноту судового розгляду даного провадження та безпідставність виправдання ОСОБА_3 у вчиненні злочину. Крім цього, на думку прокурора, суд порушив права потерпілого ОСОБА_6 провівши судове засідання без його участі та не врахувавши його думку, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, перевіривши надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на це, суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судом. Водночас неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду обставинам провадження, на що фактично посилається прокурор, указуючи на безпідставність виправдання ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 185 КК України відповідно до вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

При цьому, як убачається із ухвали суду апеляційної інстанції, апеляційним судом було ретельно перевірено доводи прокурора про безпідставність виправдання ОСОБА_3 у вчиненні крадіжки майна ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб, які визнано безпідставними із наведенням докладних мотивів прийнятого рішення. Зокрема, оцінивши наявні докази, у тому числі показання ОСОБА_1, ОСОБА_2, які заперечували участь ОСОБА_3 у вчиненні злочину, критично оцінивши показання свідка ОСОБА_4 з урахуванням непослідовності його попередніх свідчень, врахувавши дані оператора мобільного зв'язку, згідно з якими у час учинення злочину телефон ОСОБА_3 обслуговувався базовими станціями, розташованими у м. Свердловську Луганської області, апеляційний суд підтвердив правильність висновку місцевого суду про недоведеність участі ОСОБА_3 у вчиненні злочину.

Правильність кваліфікації дій засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прокурором у касаційній скарзі не оспорюється.

Прокурор у скарзі також не зазначає доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовними підставами для скасування або зміни ухвалених судових рішень.

Твердження прокурора про те, що місцевим судом були порушені права потерпілого, оскільки не була забезпечена участь останнього у судовому засіданні та не врахована його думка при призначенні обвинуваченим покарання, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Зокрема із ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що у матеріалах провадження є власноручно написана заява ОСОБА_6 до районного суду про розгляд даного провадження за його відсутності, у якій він також зазначив про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_1

У суду касаційної інстанції не має підстав не довіряти даним висновкам суду апеляційної інстанції, а у касаційній скарзі відсутні доводи на їх спростування.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, відповідно до ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається із судових рішень, при призначенні покарання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судом враховано ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер вчинених кримінальних правопорушень, дані про засуджених, зокрема їх позитивні характеристики за місцем проживання, пом'якшуючі покарання обставини: щире каяття у вчинених злочинах та активне сприяння органам досудового розслідування у їх розкритті.

Також суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не розкаялися у вчинених злочинах, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги прокурора, дійшов висновку про голослівність даних тверджень, детально мотивувавши свої висновки.

Окрім того, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відшкодування збитків ОСОБА_5 не в повному обсязі, відповідно до вимог статей 65, 67 КК України не впливає на ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та не може бути врахована як обставина, що обтяжує покарання, оскільки не передбачена положеннями кримінального закону.

Також із вироку вбачається, що судом при призначенні покарання ОСОБА_1 із застосуванням ст. 71 КК України було враховано те, що останній, будучи раніше судимим, вчинив дані злочини під час умовно-дострокового звільнення.

Із судових рішень видно, що при призначені ОСОБА_2 покарання із звільненням від його відбування з випробуванням, суд, окрім іншого, врахував наявність у обвинуваченого неповнолітньої дитини, вчинення злочину вперше. На думку колегії суддів, зважаючи на тяжкість вчиненого злочину, беручи до уваги позитивні дані про особу ОСОБА_2, наявність ряду пом'якшуючих покарання обставин, висновок суду про його звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України належним чином мотивована, а доводи прокурора ретельно перевірені й спростовані.

Таким чином з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, не убачається підстав для задоволення скарги, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

З огляду на викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді першої інстанції, на вирок Попаснянського районного суду Луганської області від 27 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10