УХВАЛА
2015 року лютого 13 дня Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, колегією у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

представників потерпілого адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

з`ясувавши у підготовчому судовому засіданні в м. Дніпропетровську в залі суду в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 1 2014 04 064 0003945, можливість призначення судового розгляду кримінальної справи № 200/2282/15-к на підставі обвинувального акта за ст.ст. 115 ч. 1, 162 ч. 1, 263 ч. 1, 185 ч. 3 і ч. 2 ст. 15-ч. 3 ст. 185 КК України щодо ОСОБА_9 , за ч. 3 ст. 185 КК України щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

встановив:
Прокуратура Бабушкінського району м. Дніпропетровська визначила прокурора, який звернувся до суду з обвинувальним актом, в формі якого за правилами ст.ст. 3, 36, 283 КПК України у кримінальному провадженні в суді висувається обвинувачення проти ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні тяжкого злочину з кваліфікацією за ч. 3 ст. 185 КК України, а також проти ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні сукупності тяжких, особливо тяжких злочинів і невеликої тяжкості з кваліфікацією за ст.ст. 115 ч. 1, 162 ч. 1, 263 ч. 1, 185 ч. 3 і ч. 2 ст. 15-ч. 3 ст. 185 КК України, в межах якого відповідно до ст. 337 КПК України має здійснюватися судовий розгляд.

Представники потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 клопотали повернути обвинувальний акт з мотивів невідповідності вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в цьому акті фактичні обставини всупереч ст. 9 цього Кодексу викладені неповно і односторонньо без надання належної правової оцінки фактично скоєному.

Реєстр матеріалів досудового розслідування складений слідчим міліції з відступом від правил ч. 2 ст. 109 КПК України про його зміст, оскільки серед переліку процесуальних рішень помилково наведені внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та повідомлення про підозру, які такими згідно з ст. 110 КПК України не визнаються і главами 19, 22 цього Кодексу віднесені до процесуальних дій, що вчиняються на стадії досудового розслідування. Обшук, що в главі 20 КПК України, на відміну від виїмки за ст. 159 КПК України та від відібрання біологічних зразків в особи за ст. 245 цього Кодексу, віднесений не до інституту забезпечення доказів, а до слідчих дій, в реєстрі помилково зазначений серед переліку заходів забезпечення кримінального провадження. Ці помилки, які потягли за собою відсутність в реєстрі даних про час проведення таких дій, мають істотне значення для оцінки допустимості доказів і для з`ясування кримінально-правових наслідків притягнення до кримінальної відповідальності. Замість часу звернення до експерта і проведення експертизи згідно з ст. 242 КПК України слідчий в реєстрі помилково вказав на термін приєднання висновку експерта, що є кінцевим етапом такої слідчої дії як отримання висновку експерта.

Сторона обвинувачення за ст. 92 КПК України має довести обставини, віднесені у ст. 91 цього Кодексу до предмету доказування, на підставі яких висувається обвинувачення, сутність якого доводиться до відома не лише через юридичну кваліфікацію реальних фактів, але і через підстави обвинувачення, якими визнаються ці поставлені за вину факти, що лежать в основі твердження про вчинення злочину (рішення Європейського Суду з прав людини від 25.03.1999 у справі «Pelissier et Sassi v. France» §§ 51, 52, 54, заява № 25444/94).

Як вбачається з обвинувального акта, складеного слідчим міліції і затвердженого прокурором, групі осіб, кожен з яких ще з неповнолітнього віку набув злочинного досвіду як вчинення корисливих злочинів проти власності суб`єктів господарювання, так і за час відбування позбавлення волі, висунуте обвинувачення у крадіжці, вчиненій за попередньою змовою з чітким розподілом ролей за видами співучасті. Проте прокурор ані встановив, ані відкинув згуртованість цих осіб, наскільки тісні стосунки між співучасниками та чи користувався хто-небудь з них незаперечним авторитетом, що має істотне значення для правової кваліфікації їх дій з урахуванням стійкості їх групи, яку прокурор категорично не виключив.

Описуючи обставини придбання та носіння і зберігання без передбаченого законом дозволу нарізного вогнепального пістолета, прокурор вважає встановленим, що ОСОБА_9 знайшов його, загорнутим у тканину, а зберігав і носив у натільній кобурі, залишаючи не з`ясовану прогалину у протиріччях між станом знахідки та станом вже вилученої зброї, а так само прогалину в обізнаності співучасників групи з озброєністю ОСОБА_9 нарізним вогнепальним пістолетом, на яку об`єктивно вказує його носіння у натільній кобурі.

Наведена неповнота встановлених прокурором обставин не дає можливості для висновку про охоплення формулюванням обвинувачення скоєних посягань щодо вогнепальної зброї лише складом ст. 263 КК України, на що звертав увагу судів Пленум Верховного Суду України в п.п. 1, 21 постанови № 13 від 23.12.2005 «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями».

За епізодами поставлених за вину крадіжки і незаконного проникнення до приміщення недобудованої будівлі на вулиці Димитрова, 7, в м. Дніпропетровську протягом доби з 10 на 11 жовтня 2014 року прокурор одночасно вказав і на єдність злочинних намірів, і на повторність розпочатого замаху на крадіжку. Проте в акті прокурором не наведена встановлена ним причина повернення співучасників у групі на місце злочину: раптовість умислу на можливість повторити крадіжку чи усвідомлений намір отримати з одного і того ж джерела, тотожними діями і способом те чуже майно, яке через кількість речей одразу не видалось можливим вивезти, що відповідно до ст. 32 КК України має істотне значення для належної правової кваліфікації. Тим більше, що з огляду на злочинний досвід обвинувачених прокурор не вказав на цільове призначення приміщення, до якого скоєне проникнення: це житлова забудова, заклад громадського харчування чи торгівлі; це охоронюваний об`єкт незавершеного будівництва чи закінчена будівництвом будівля, яка не прийнята до експлуатації, залишаючи лише можливість здогадуватися про вчинення злочину на території кафе «Ахтамар», що неприпустимо.

Вказуючи на умисел ОСОБА_9 , спрямований на вчинення розкрадання майна, прокурор в акті наводить таку переслідувану мету принесення ним на місце злочину вогнепальної зброї, яка не виключає його умислу на застосування цієї зброї чи погрози її застосування до потерпілого чи особи, яка виконує обов`язки з охорони майна, для полегшення в заволодінні майном, що вказує на охоплення таких дій в поєднанні з метою розкрадання майна з об`єктивної сторони нападом, в формі якого вчиняється розбій чи бандитизм, а не застосуванням насильства з метою уникнення затримання, яке може отримати окрему правову кваліфікацію, коли винна особа вже отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися протиправно вилученим майном, на що звертав увагу судів Пленум Верховного Суду України в четвертому абзаці п. 4 постанови № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності».

Навівши формулювання обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 162 КК України, прокурор застосував правила ч. 2 ст. 17 КК України без наведення тієї обстановки, яка давала б можливість довести корисливий злочин до кінця і не була б пов`язана вже з фактичним викриттям ОСОБА_9 на місці злочину.

Крім того, поставивши ОСОБА_9 за вину умисне вбивство ОСОБА_12 вночі, 11.10.2014, в акті немає викладу часу настання смерті, мети і мотиву, що характеризують умисел. До того ж, вказуючи на раптовість виникнення умислу на заподіяння смерті, прокурор вважає встановленим, що для цього у ОСОБА_9 був заздалегідь заготовлений пістолет. Прокурором не встановлені дії безпосередньо самого ОСОБА_12 , спрямовані на затримання обвинуваченого, що мають значення для твердження про заподіяння смерті очевидцеві злочинних посягань проти власності чи, то пак, потерпілому від них, за якого родичі загиблого вправі наполягати на захисті своїх прав і інтересів, порушених особливо кваліфікованим злочином проти життя за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України.

Так само, ОСОБА_9 поставлена за вину незакінчена крадіжка вночі, 10.09.2014, поєднана з проникненням в приміщення виномаркету « ОСОБА_13 », без викладу точної повної адреси розташування магазину, через що не може вважатися встановленим місце вчинення цього злочину.

З урахуванням доводів учасників судового провадження, з`ясованих протиріч у правовій кваліфікації фактичних обставин скоєного та неповноти викладу прокурором таких обставин, очевидна конкуренція окремого і загального у кваліфікації злочину в обвинувальному акті, яку згідно з ст.ст. 2, 9 КПК України слідчому і прокурору належало розв`язувати, забезпечуючи швидке та повне розслідування і судовий розгляд з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, а до кожного учасника кримінального провадження, в тому числі потерпілого, була застосована належна правова процедура. За цим правилом кваліфікація злочину має дозволити найбільш повно відобразити ступінь суспільної небезпеки скоєного діяння і найбільш повно охопити всі дії і їх наслідки.

З наведених посилок слідує, що необґрунтоване дрібнення суспільно небезпечних діянь використане слідчим і прокурором для неповного викладу фактичних обставин злочину, що ставиться за вину, внаслідок не усунутих ними протиріч між зібраними фактичними даними. Внаслідок такого порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України звужені права потерпілого за висунутим обвинуваченням, і він позбавлений можливості самостійно обстоювати і доводити перед судом ступінь тяжкості посягань проти життя і власності.

Звідси, з`ясовані недоліки обвинувального акта, за внутрішнім переконанням суду, неминуче призведуть до порушення права доступу потерпілого до правосуддя за ст. 21 КПК України, оскільки вони в обхід закону позбавляються прав на справедливу сатисфакцію.

Ефективність способу правового захисту за практикою тлумачення Європейським Судом з прав людини в рішенні від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі», у всякому випадку, передбачає повноваження суду надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання порушення права потерпілого, внаслідок чого суд не може згідно з ст.ст. 9, 22 КПК України визначати межі судового розгляду гіпотетичною зміною в майбутньому обвинувачення як в частині збільшення його обсягу, так і в частині правової кваліфікації з погіршенням правового становища обвинуваченого, яка віднесена до виключних дискреційних повноважень прокурора.

Суд, вислухавши доводи представників потерпілого, міркування захисника і обвинувачених, заперечення прокурора, оцінивши можливість визначення меж судового розгляду, в судовому засіданні за стійким внутрішнім переконанням доходить висновку про невідповідність обвинувального акта вимогам ст.ст. 2, 9, 291 КПК України, на підставі чого відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України постановляє ухвалу про його повернення, внаслідок чого питання про відкриття провадження у кримінальній справі за цивільними позовами згідно з ст. 128 цього Кодексу не вирішує.

Підозрюваним ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за відомостями реєстру матеріалів досудового розслідування відповідно до ст. 183 КПК України обране тримання під вартою з 15.10.2014, строк якого нині добігає кінця і за правилами ч. 3 ст. 315 цього Кодексу вважається продовженим. Визначаючи строк тримання під вартою, на який його може бути продовжено, суд виходить з розумно необхідного часу для набрання законної сили ухвалою суду і для усунення прокурором недоліків обвинувального акта з урахуванням обмежень за ст. 197 КПК України, оскільки судовий розгляд не призначений і обвинувачення в розумінні ч. 1 ст. 283 КПК України належним чином ще не висунуте.

Керуючись ст.ст. 291, 314-315, 372, 376 КПК України,
УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт за ст.ст. 115 ч. 1, 162 ч. 1, 263 ч. 1, 185 ч. 3 і ч. 2 ст. 15-ч. 3 ст. 185 КК України щодо ОСОБА_9 , за ч. 3 ст. 185 КК України щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 повернути прокурору ОСОБА_5 , юристу першого класу, прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська.

Тримання під вартою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , продовжити до шести місяців, тобто до 13 квітня 2015 року, залишивши без змін раніше визначений слідчим суддею розмір застави і пов`язані з нею обов`язки.

Ухвала підлягає оскарженню до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська апеляційної скарги протягом семи днів, починаючи з наступного після її оголошення дня, із плином яких набирає законної сили.
Повний текст ухвали складений 16 лютого 2015 року.

Головуючий
Судді