АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/417/15 Справа № 182/5304/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження з апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора Нікопольської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року, ухваленого щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Зеленодольськ, Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 22 травня 2012 року Апостолівським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на сім років, звільнився 05 березня 2014 року умовно-достроково на 1 рік 3 місяці,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,-

за участю: прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6
ВСТАНОВИЛА:

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строком на один рік, за ч. 2 ст. 186 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки. Згідно зі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2012 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки один місяць.

На вирок суду обвинуваченим ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, в якій він просить гуманно розглянути вказане кримінальне провадження і ухвалити правильне рішення з урахуванням його сімейного стану. Крім того, обвинувачений посилається на те, що судом до нього не застосовано положення Закону України «Про амністію 2014 року», не було роз`яснено ні йому, як обвинуваченому, ні потерпілому право на укладення угоди про примирення сторін у кримінальному провадженні відповідно до ст. 469 КПК України.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні ним інкримінованих кримінальних правопорушень, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на два роки; за ч. 2 ст. 186 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років; на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років шість місяців.

В обґрунтування апеляційної скарги, прокурор вказує на невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, оскільки, на його думку, судом першої інстанції не враховано належним чином те, що обвинувачений вчинив злочини в період іспитового терміну, спричинену матеріальну шкоду потерпілим не відшкодував.

За вироком суду, 03 травня 2014 року, приблизно о 20 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, спільно з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , приїхали до ОСОБА_11 , який проживає в АДРЕСА_3 . Де між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 виникла бійка, в ході якої ОСОБА_11 , який лежав на майданчику, перед вказаною квартирою, ОСОБА_9 були нанесені чисельні удари руками та ногами по голові та тулубу, і він прикривши руками обличчя не бачив дії інших осіб.

При цьому ОСОБА_6 , зайшовши в одну із кімнат квартири та побачивши там на столі ноутбук марки «Lenovo G560», скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, від`єднавши кабелі від даного ноутбука та поклав його собі під кофту, та залишив приміщення квартири, викравши вказаний ноутбук вартістю 2100 грн., чим завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на вказану суму.

02 серпня 2014 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 знаходячись в районі будинку АДРЕСА_4 , підійшов до ОСОБА_12 , який розмовляв по мобільному телефону та шляхом ривку заволодів його мобільним телефоном «Нокіа Х2-02», вартістю 700 грн., з сім-картами мобільних операторів «МТС», «Київстар», вартістю 10 грн. кожна, на рахунку яких знаходились грошові кошти в сумі 10 грн. і 20 грн., відповідно. Після чого, утримуючи при собі викрадене, з місця злочину втік, заподіявши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 750 грн.

В судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу прокурора Нікопольської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області не підтримала, вважала вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим також просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого.

В судовому засіданні обвинувачений просив в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, вимоги своєї апеляційної скарги підтримав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку учасників судового провадження, проаналізувавши доводи, викладені в апеляційних скаргах та в судовому засіданні, співставивши їх з наявними в справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого задоволенню не підлягають, а вирок є законним, вмотивованим і обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 , обґрунтовано наявними у провадженні доказами, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, інші фактичні обставини кримінального провадження ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, тому апеляційним судом не перевіряються.

Даних які б свідчили про те, що у кримінальному провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотне порушення кримінального процесуального закону, колегією суддів не встановлено.

Зі змісту апеляційної скарги та доводів обвинуваченого, на які він посилався в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вбачається, що він фактично оскаржує вирок суду з підстав невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень внаслідок суворості, та колегія суддів вважає ці доводи безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.

Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Із вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України віднесено: за ч. 1 ст. 185 - до категорії злочинів середньої тяжкості, за ч. 2 ст. 186 КК України - до категорії тяжких злочинів.

При цьому суд вірно зазначив, що обставиною яка обтяжує покарання є вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття обвинуваченого і активне сприяння розкриттю злочину; також врахував те, що обвинувачений має постійне місце проживання, характеризується задовільно і дійшов обґрунтованого висновку, що подальше перевиховання та виправлення обвинуваченого не можливо без його ізоляції від суспільства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Як вбачається з роз`яснень Верховного Суду України, які містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 25.10.2003 року за сукупністю вироків у відповідності до ст. 71 КК України покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином.

Доводи обвинуваченого щодо невикористаної можливості примирення з потерпілими та застосування до нього положень Закону «Про амністію 2014 року» ні чим не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, тому не можуть бути взяті до уваги.

Щодо доводів прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів вважає їх також необґрунтованими, оскільки судом в повній мірі врахована суспільна небезпечність вчинених злочинів, обставини їх скоєння, спосіб та місце вчинення злочинів, наслідки, що настали.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що всі обставини, які впливають на вид і міру покарання належним чином враховані судом першої інстанції, в тому числі і ті на які посилається прокурор в своєї скарзі, підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора не має.

Суд першої інстанції, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією кримінального закону, за яким його засуджено, з застосуванням положень ч. 1 ст.70 КК України та остаточно, згідно зі ст. 71 КК України, призначив покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки один місяць, тобто таке покарання, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, будь - яких підстав призначення як більш суворого так і більш м`якого покарання з мотивів, зазначених в апеляційних скаргах колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливим унаслідок суворості або м`якості немає.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора щодо невідповідності призначеного покарання вимогам закону є безпідставними та не підлягають задоволенню, а вирок суду є законним, обґрунтованим і належним чином вмотивованим та відповідає меті покарання.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора Нікопольської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області: