Справа № 450/2628/14-к Провадження № 1-кп/450/10/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2015 Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника Талалаєвої

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за № 0000979 від 16.07.2014 року з обвинувальним актом щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, освіта вища, одруженого, який працює: в НУ «Львівська політехніка» заступником директора, професора кафедри напівпровідникової електроніки, який зареєстрований: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання якого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що, він 16.07.2014 року, близько 19.26 год., перебуваючи на території стоянки гіпермаркету «Епіцентр К», що в с. Зимна Вода, Пустомитівського району, Львівської області, таємно, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, викрав декоративне каміння марки «CIOTTOLO CARRARA» 7-15 мм., CBC5S10, в кількості трьох упаковок вагою 10 кг., кожна, вартість одної упаковки становить 101 грн., яке належало ОСОБА_5 , помістивши його до себе в автомобіль марки ВАЗ 21013 д.н.з. НОМЕР_1 , та відвіз до себе додому за адресою : с.Оброшино, Пустомитівського району, Львівської області, де зберігалось протягом 13 діб, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду в розмірі 303 грн.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину не визнав та пояснив, що 16.07.2014 року виїхав на роботу на автомобілі, оскільки планував придбати суміші для наклеювання плитки. Так як в цей день було день народження сина, з роботи пішов швидше, та у зв`язку з тим вже о 18.00 год. приїхав до гіпермаркету «Епіцентр». Зайнявши місце на парковці, припаркував свій автомобіль, та зразу ж звернув увагу на візочок з декоративним камінням, який стояв біля сусіднього автомобіля. У гіпермаркеті перебував, придбаваючи товар, приблизно близько однієї години. Повернувшись до свого автомобіля, побачив, що візочок з камінням продовжував стояти на тому ж місці, ніяких людей поблизу його не спостерігав. Завантаживши свій придбаний товар у багажник свого автомобіля, в подальшому завантажив у салон автомобіля вказане декоративне каміння. Повернувшись додому, знайдене декоративне каміння поставив на ганку, а придбаний товар заніс в гараж.

29.07.2014 року зазначене каміння виявили працівники міліції у обвинуваченого вдома. Останній наполягає на тому, що мав намір зберегти майно і планував найти його власника. Вказує, що на наступний день, його дружина попросила сина розклеїти оголошення про знахідку та пошуки власника майна (декоративного каміння). Разом з тим про пошуки власника знахідки також були повідомленні знайомі та родичі, які відвідали будинок обвинуваченого (через тиждень після події, відбулось святкування його дня народження).

Обвинувачений пояснив, що 29.07.2014 року, в перший вільний від роботи день, відвідуючи своїх батьків, які проживають у м.Львові по вул. Снопківській, застав працівників міліції, які розшукували автомобіль, що фігурував під час події, яка мала місце 16.07.2014 року. Дізнавшись про обставини, в зв`язку з якими розшукується автомобіль, власником якого є батько обвинуваченого, ОСОБА_4 повідомив, що йому відомо, де знаходить розшукуване майно та те, що має намір повернути його власнику. Невідкладно поїхали в Пустомитівський РВ, в приміщенні якого обвинуваченим було дано покази в якості свідка, при цьому останній повідомив адресу місця знаходження знайденого майна та слідчий виїхав за ним. При цьому наголосив, що придбані ним в епіцентрі будівельні матеріали лежали окремо від тим, які були підібрані на парковці.

Разом з тим обвинувачений повідомив, що моменту, коли було залишено невідомою особою на парковці каміння йому не було відомо. Проміжок часу з моменту від того як останній побачив каміння та до того моменту, коли його забрав становило близько однієї години та 20 хвилин. При цьому останній усвідомлював, що не є власником каміння. Таку обставину, що каміння є власністю «Епіцентру» не розглядав. Допускав, що власник може повернутися за своїм камінням, однак і допускав те, що стороння особа могла його привласнити. Органи влади не повідомив про знахідку в силу своєї зайнятості. Охороні не віддав знайдене майно, оскільки ставив під сумнів можливість схоронності даного майна. Покликається на те, що віддати охороні майно на збереження, це все рівно, що віддати його сторонній особі. Своє не звернення до правоохоронних органів з повідомленням про знахідку, пояснив недовірою до них. Син обвинуваченого взяв на себе обов`язок по розповсюдженні оголошень про знахідку.

Не визнаючи вини у інкримінованому злочині, обвинувачений пояснив, що не мав наміру контактувати з потерпілою. Однак, після оголошення підозри, по пораді свого захисника, сконтактував з потерпілою, яка повідомила, що їй окрім свого каміння нічого не потрібно, попередньо погодивши дату, приїхав разом з потерпілою до слідчої, яка повідомила на місці, що не може повернути каміння, яке знаходиться в камері схову Пустомитівського РВ. Даний факт потерпіла розцінила як провокацію, з метою її заспокоїти, обвинувачений разом з потерпілою поїхав в «Епіцентр», де вона вибрала, а обвинувачений оплатив каміння, відвіз її на базар за продуктами, а потім поїхали в м.Самбір та написали розписку про відсутність претензій з її сторони. Обвинувачений пояснив, що для нього було очевидно, що це загублений товар. Не припускав, що власником товару є власник мікроавтобуса, біля якого той стояв, оскільки власник його би завантажив у нього, а не лишав без догляду. Пояснив, що умисел на крадіжку у нього був відсутній, а виключно на збереження знайденого майна та передачу його власнику у цілісності. Просить постановити щодо нього виправдувальний вирок, оскільки умислу на крадіжку у нього не було.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що 16.07.2014 року прихала в гіпермаркет «Епіцентр» із ОСОБА_6 з метою придбання декоративного каміння. Автомобіль на якому вони приїхали припарку вали на парковці біля центрального входу. Придбавши такий, остання попросила працівника епіцентру підвезти каміння до автомобіля. Простоявши біля автомобіля, у неї розрядилась батарея у мобільному телефоні та остання пішла шукати подругу з якою приїхала. При цьому охоронець запевнив її в збереженні товару на території гіпермаркету. Будучи відсутньою близько години, повернувшись виявила відсутність каміння. Охоронець, продивившись запис з камери стеження, повідомив, що його забрав мужчина, та порекомендував звернутися в Пустомитівський РВ, що нею було вчинено.

Після того, як їй зателефонувала слідча і повідомила проте, що віднайшли мужчину, який забрав каміння, ОСОБА_4 зателефонував їй та відкупив декоративний камінь та відшкодував витрати на проїзд до «Епіцентру».

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що 16.07.2014 року ввечері, її чоловік ОСОБА_4 , приїхав додому з « ОСОБА_8 » та повідомив, що коли приїхав туди, то побачив візочок з якимись предметами. По поверненні зазначений візочок так і стояв на тому ж місці. Останній завантажив у свій автомобіль своє придбання та вмістиме чужого візочка. Свої придбані в ОСОБА_8 будівельні матеріали вивантажив в гараж, а знайдені поставив біля сходів в коридорі. В сім`ї ОСОБА_9 вже був досвід відшукування власників загублених речей, шляхом поміщення оголошень на дошках оголошень. Так, ними було повернуто власникам загубленого кошеняти, телефона. Знайдене майно, як вказує свідок, її чоловік приніс в зв`язку з життєвою позицією, виключно з наміром повернути його власнику, а не обернути на свою користь. Свідок ОСОБА_7 разом зі своїм сином ОСОБА_10 склали текст оголошення (це було в четвер), а у вівторок розвішав зазначені оголошення на дошці оголошень біля епіцентру. Потерпілій обвинувачений відшкодував збитки в повному обсязі. Однак остання зажадала відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн., що в край обурило обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомила, що є сестрою дружини обвинуваченого ОСОБА_4 . Очевидцем події не була, інформація їй відома зі слів ОСОБА_7 . Так, зі слів останньої, 16.07.2014 року обвинувачений приніс додому знайдене майно, з метою повернути його власнику. Про зазначену подію дізналась 20.07.2014 року, коли проходило святкування дня народження сина ОСОБА_12 , на яке зібралась вся родина. Вказала, що каміння в мішках стояло біля сходів при вході в будинок, інші будівельні матеріали зберігались в гаражі.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомив, що є сином обвинуваченого. Очевидцем події не був, але про подію йому стало відомо 16.07.2014 року від матері. Разом з матір`ю писав оголошення та на наступному тижні після події, орієнтовно вівторок-середа разом зі своєю подругою розвішував такі на дошці оголошень біля «Епіцентру», попередньо переконавшись, що ніхто не вивісив повідомлень про пошуки каміння. Висновок про те, що каміння загублене зробив зі слів батьків.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що обвинувачений ОСОБА_4 є батьком її друга ОСОБА_14 . Про обставини події з камінням дізналась на святкуванні дня народження ОСОБА_12 . Їй стало відомо зі слів, що каміння було привезене з « ОСОБА_8 » з метою пошуків його власника. Так, наступного тижня після події, разом з ОСОБА_15 остання розклеювала оголошення на дошці оголошень на території «Епіцентру». Вказала, що станом на 27.07.2014 року зазначене декоративне каміння стояло біля сходів будинку.

Аналізуючи дії ОСОБА_4 згідно пред`явленого обвинувачення, суд вважає, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України з наступних підстав.

За змістом диспозиції ст. 185 КК України крадіжкою є таємне викрадення чужого майна

Суб`єктивна сторона, зазначеного злочину як обов`язкова ознака складу злочину, полягає у прямому умислу та корисливій меті.

Перевіривши в судовому засіданні та проаналізувавши докази обвинувачення, щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд прийшов до висновку, що органом досудового слідства не доведено умислу останнього на вчинення інкримінованого йому злочину.

Оцінюючи досліджені докази по справі з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності, суд вважає, що вони не обґрунтовують та не доводять пред`явленого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Аналізуючи сукупність приведених доказів суд вважає, що по справі відсутні будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про наявність умислу і наміру у ОСОБА_4 на таємне викрадення майна.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За змістом кримінально-процесуального закону до предмета показань свідка належать обставини, що мають пряме чи опосередковане відношення до події кримінального правопорушення, форми вини, наслідків кримінального правопорушення, даних, що належать до показань інших свідків, експертів, їх висновків, понятих і інших учасників процесу, відомості про факти, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого та взаємовідносини свідка з ними і з потерпілим. Знання характеру цих взаємовідносин (нормальні, дружні, родинні, ворожі, неприязні, відсутні будь-які відносини, оскільки бачив (чув) вперше, тощо) дозволить дати правильну оцінку відповідних показань, висновків і процесуальних дій указаних осіб.

З аналізу показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , підтверджується показання обвинуваченого, що у обвинуваченого не було умислу на привласнення знайденого майна, а останній був спрямований виключно на повернення його законному власнику. Зазначені свідки дали в судовому засіданні послідовні показання проте, що обвинувачений мав намір шляхом поміщення об`яви про знахідку на дошку оголошень повернути зазначене майно. Ці показання не викликають сумнів в їх достовірності, оскільки вони узгоджуються між собою й іншими матеріалами справи та оцінені судом в сукупності з іншими доказами. А тому доводи прокурора про те, що ці свідки є родичами і знайомими обвинуваченого і давали такі показання з метою уникнення останнім відповідальність, є непереконливими. Органом досудового слідства, при наявності інформації з приводу розвішання оголошень про знахідку та вказівкою на це місце, не вжито заходів для з`ясування та перевірки зазначеної обставини, яка має істотне значення при кваліфікації дії обвинуваченого ОСОБА_4 .

Характер, хронологія і послідовність дій обвинуваченого ОСОБА_4 , а також об`єктивна спроможність дорослої осудної людини оцінювати життєву ситуацію, на думку суду, дає підстави вважати, що в діях ОСОБА_4 відсутній склад кримінального правопорушення ,передбаченого ч. 1 ст.185 КК України.

Як випливає із ч. 5 ст. 95 КПК, свідок у своїх показаннях повинен викладати лише факти. Вони мають характеризуватися неупередженістю, активним викладом фактів, які він особисто спостерігав. Чим детальніше викладається відомий свідку факт, тим ціннішими є його показання. Зазвичай, він опосередковує те, що сприймав органами відчуття. Нерідко показання мають характер суджень і оцінок. Це пояснюється тим, що факти спочатку сприймаються, а потім відтворюються свідком. Тому при оцінці показань в першу чергу перевіряються відносини свідка з учасниками кримінального процесу: обвинуваченим, потерпілим і ін. Більшу довіру зазвичай вселяють показання сторонніх осіб, наприклад, випадкових очевидців події.

Процес формування показань свідків включає в себе три стадії: сприйняття, запам`ятовування і відтворення. Помилки і спотворення можливі на кожній з них. При сприйнятті подій вони можуть бути обумовлені станом здоров`я, особистими психофізіологічними якостями свідка (наприклад, значна втрата зору, спостережливість або, навпаки, неуважність), його станом у момент сприйняття (наприклад, стан алкогольного сп`яніння або втома), умовами сприйняття (час доби, освітленість, погода). Точність запам`ятовування теж залежить від особистих якостей свідка, а також від проміжку часу, що пройшов з моменту спостереження події до моменту допиту. І нарешті різні спотворення можливі при відтворенні сприйнятого.

Відповідно до ч. 6 ст. 368 КПК України «обираючи при ухваленні вироку норму закону України про кримінальну відповідальність, яка підлягатиме застосуванню до суспільно небезпечних діянь, суд зобов`язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені в його ухвалах, у випадках, передбачених частиною другою статті 455...». Частиною другою ст. 455 КПК України передбачено, що «якщо Верховний Суд України встановить, що судове рішення у справі, яка переглядається з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 цього Кодексу, є незаконним, він скасовує його повністю чи частково, змінює його і ухвалює нове судове рішення або направляє справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції...».

Відповідно ж до ч. 1 ст. 458 КПК України «висновки Верховного Суду України, викладені у його ухвалах, у випадках, передбачених у частині другій статті 455..., є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму закону, та для всіх судів України».

Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення.

Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину.

Кваліфікація дій за даних обставин як крадіжка слідує із судової практики, зокрема з постанови судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 06.03.2014 року №25-2кс14.

Відтак, аналізуючи відповідно до зазначеної постанови ВСУ обставини, відповідно до яких суду можна прийти до висновку про наявність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та керуючись п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» згідно якого мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність, суд приходить до наступних висновків.

Аналізуючи психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій, слід мати на увазі, що така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення. Зазначена обставина, на думку суду, відсутня у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст.185 КК України, оскільки останній не знав, кому належить таке майно, розумів, що майно забуте кимось, або кимось загублене, і не мав наміру обертати таке майно в свою користь. Як стверджено показами свідків, допитаними в судовому засіданні та показів самого обвинуваченого, які логічно між собою узгоджуються, як і узгоджуються з іншими дослідженими доказами у справі, він мав намір виключно на збереження та повернення в цілості, на його думку, кимось загубленого майна. Про це свідчить і поведінка обвинуваченого і після події, яка мала місце 16.07.2014 року, а саме місця розташування майна, після того, як він його привіз до себе додому. Так, згідно протоколу огляду місця події від 29.07.2014 року (а.с.12-13), який проведений в АДРЕСА_2 , за місцем проживання обвинуваченого встановлено, що прямо від входу на територію, яка вкрита бруківкою розміщено три поліетиленових пакети з декоративним камінням білого кольору, з відповідним маркуванням. Вищевказане декоративне каміння у кількості 3 шт. добровільно видав громадянин, який представився ОСОБА_4 . Даний факт свідчить про відсутність умислу у останнього на обернення на свою користь зазначеного майна, оскільки таке зберігалось окремо від придбаних в епіцентрі 16.07.2014 року будівельних матеріалів, на видному місці.

Разом з тим, обвинуваченому не було відомо кому належить зазначене майно, так як із моменту його виявлення ним (тільки приїхавши в епіцентр та припаркувавши на парковці свій автомобіль та поміщенні вказаного майна в автомобіль пройшло більше години (що стверджується даними зафіксованими камерами спостереження гіпермаркету «Епіцентр», який досліджений в судовому засіданні /а.с. 21/), а відтак кому належить майно обвинуваченому не було відомо, факту залишення потерпілою майна останній не спостерігав, а відтак останній розумів, що майно кимось загублене.

Разом з тим, щодо індивідуальних відмінностей ознак предмета майна (тип, вид, найменування, особливості тощо), з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника майна, то така обставина відсутня у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 , оскільки вигляд, зовнішні ознаки декоративного каміння не дають можливості визначити його власника

Аналізуючи обставину, яка характеризує конкретну характеристику місця перебування майна на момент його виявлення, яка дає можливість визначити (побачити, виявити) межі приватності місця знаходження майна, суд приходить до висновку проте, що декоративне каміння знаходилось на стоянці біля «Епіцентру», серед різних машин та людей, а тому визначити межі приватності такого майна не виявляється можливим.

Під час досудового розслідування та під час судового провадження ОСОБА_4 повідомляв, що приїхав на автомобілі в «Епіцентр» та на стоянці побачив візок з камінням, поряд зі своїм автомобілем. В подальшому, годину здійснював свої покупки, і лише після цього повернувся до свого автомобіля та зауважив, що візок з камінням, який він бачив годину тому, і далі стоїть на тому ж місці. ОСОБА_4 повідомляв, що був впевнений, що хтось забув, чи загубив таке каміння. Із відеозапису, який є в матеріалах кримінального провадження, вбачається, що в діях ОСОБА_4 , переклавши придбане ним майно в багажник автомобіля, відвіз візок до входу в «Епіцентр» на спеціально відведене для них місце. Повернувшись до свого автомобіля, обвинувачений поклав каміння з візочка у салон автомобіля, тобто окремо від придбаних речей, та відвіз інший візочок на його місце. Тобто, якби в ОСОБА_4 виник намір на крадіжку такого майна, такий одразу ж поклав би це майно до себе в машину і поїхав з ТЦ «Епіцентр». В даному випадку такого не було, що заперечує визначену постанові ВСУ обставину, щодо наявності зазвичай нетривалого часу, упродовж якого якого у винної особи визріває і реалізується план намір на заволодіння майном.

Щодо причин появи майна на місці виявлення, умови та обставини його перебування там, з яких можна визначити ознаки належності майна конкретній особі та простежити її зв`язок з ним, то такі на думку суду відсутні, оскільки візок з камінням стояв на стоянці серед машин, власника такого майна поряд не було. Як повідомляла сама потерпіла, вона залишила своє майно біля машини і пішла шукати свою коллегу. Враховуючи те, що майно, а саме декоративне каміння не володіє ознаками, які надати змогу ОСОБА_4 ідентифікувати його власника, а тому такий і не зміг простежити зв`язок такого майна з потерпілою.

Як зазначено в аналізованій постанові ВСУ від 06.03.2014 року умисел на викрадення майна за аналізованих підстав може свідчити поведінка винної особи під час та після злочину. Навіть якщо ця особа до виявлення майна мала якийсь свій порядок дій, після його виявлення відмовляється від своїх планів, заволодіває майном і зникає з місця події.

Як вбачається із показів самого обвинуваченого, що логічно узгоджуються та підтверджуються даними зафіксованими на відео зйомці з камер стежень на місці події /а.с.21/, ОСОБА_4 , виявивши майно під час того як приїхав до гіпермаркету, не відмовлявся від своїх планів, а пішов за покупками до «Епіцентру», де перебував близько години, а не заволодівши майном, зник з місця події.

У відповідності до ст.62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведення її вини, а обвинувальний вирок може грунтуватися тільки на переконливих та безспірних доказах.

Згідно роз"яснень, даних у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" недопустимим є обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані докази не підтверджують обвинувачення суд зобов"язаний постановити виправдувальний вирок.

Органом досудового слідства не здобуто переконливих доказів на спростування обв`язкових обставин, які можуть свідчити про те, що майно, доступ до якого був не утруднений, має власника, що воно тимчасово з якихось причин опинилось поза увагою останнього, що власник фактично втратив над ним контроль і завжди може його поновити ,а також те, що особа ,яка виявила таке майно й заволодіває ним, в даному випадку ОСОБА_4 фактично викрадає його.

Статтею 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) і винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

За змістом статті 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З огляду на вищенаведене, органом обвинувачення не доведено такої обов`язкової ознаки кримінального правопорушення, яке ставиться у вину обвинуваченому як суб`єктивна сторона злочину ( умисел). Натомість в ході судового слідства, дослідженими та перевіреними доказами повністю спростовано її відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_4 , а відтак останнього слід виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Керуючись ст.ст. 368-371, 372, 373- 374, 376 КПК України, суд

п р и с у д и в :

ОСОБА_4 визнати невинним та виправдати за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України по суду.

Речові докази: декоративне каміння марки «CIOTTOLO CARRARA» 7-15 мм., CBC5S10, в кількості трьох упаковок вагою 10 кг - повернути потерпілій ОСОБА_5 /а.с.31-32/.

Вирок може бути оскаржено сторонами до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через Пустомитівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

СуддяОСОБА_1