Ухвала

іменем україни

02 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_8,

за участю прокурора ОСОБА_9,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження за № 0000134 касаційну скрагу прокурора на вирок Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

Указаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку м. Борисполя Київської області, мешканку АДРЕСА_1, громадянку України, таку, що не має судимості,

визнано невинуватою та виправдано за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК.

Органом досудового слідства ОСОБА_2 обвинувачено у тому, що вона, будучи керуючим відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» (вул. Артема, 1, м. Харків), у період із 11 по 22 березня 2013 року вчинила службову недбалість (неналежно виконала свої службові обов'язки у частині забезпечення якості здійснення валютно-обміних операцій), чим завдала ПАТ КБ «ПриватБанк» матеріальної шкоди на суму 285 700 грн.

Виправдовуючи ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку, що у діях обвинуваченої відсутній склад кримінального правопорушення, інкримінованого їй, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що дії ОСОБА_2 у вигляді вказівки касиру ОСОБА_3 про перевірку купюр рублів Російської Федерації, належних ОСОБА_4, знаходяться у причинному зв'язку з матеріальною шкодою, заподіяною ПАТ КБ «ПриватБанк».

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що місцевий суд дав неправильну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам, які вказують на винуватість ОСОБА_2 у службовій недбалості, що залишилося поза увагою апеляційного суду, який усупереч вимогам ст. 419 КПК не дав належної вмотивованої оцінки усім апеляційним доводам прокурора про незаконність виправдувального вироку.

У запереченнях захисник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни. Крім того, захисник та виправдана ОСОБА_2 просили здійснити касаційне провадження за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу частково і просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження у цьому суді, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції має бути зазначено підстави, на яких скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд не дотримався цих вимог кримінального процесуального закону під час перегляду кримінального провадження щодо ОСОБА_2

Так, оспорюючи виправдувальний вирок, прокурор в апеляційній скарзі, крім іншого, навів конкретні доводи про те, що ОСОБА_2 була службовою особою, порушила нормативні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та Національного банку України (Далі - НБУ) стосовно дій з перевірки справжності банкнот, не забезпечила вивезення з відділення іноземної валюти, кількість якої перевищувала встановлені ліміти, а також те, що у відповідній інструкції не передбачено притримання грошей у відділенні, і що касир ОСОБА_3 діяла за вказівками виправданої, а не з власної ініціативи.

Між тим, усі ці доводи не було ретельно перевірено і не дано на них вичерпної відповіді.

Крім того, у касаційній скарзі правильно зазначено, що апеляційний суд фактично не дослідив показань свідка ОСОБА_3 в судовому засіданні місцевого суду, де вона вказала, крім іншого, що отримала вказівку про перевірку валюти клієнта та про її обмін по чужих картках від ОСОБА_2, котра знала про несправність апарату, яким перевіряються купюри, і для обміну валюти дала картку свого чоловіка (що виправдана визнала).

Тому, на думку колегії суддів, є необгрунтованим висновок місцевого та апеляційного судів про те, що касир ОСОБА_3 під час валютно-обмінних операцій з усіма російськими рублями, отриманими від свідка ОСОБА_4, діяла з власної ініціативи. Як встановлено у вироку місцевго суду, саме до ОСОБА_2 (за її ж показаннями) звернувся колишній працівник банку ОСОБА_5 з проханням перевірити справжність трьох банкнот по 5000 російських рублів, належних ОСОБА_4

Апеляційний суд не проаналізував усіх наявних у провадженні доказів у сукупності, зокрема дій ОСОБА_2 - керуючого відділення банку - в частині дотримання відділенням, нею самою та підлеглими вимог нормативних актів у сфері банківської діяльності та службових обов'язків. Крім того, суд не звернув уваги на те, що за змістом загальнодоступної інструкції «Про ведення касових операцій банками України», затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174, ОСОБА_2 у зв'язку зі зверненням до неї з приводу перевірки справжності банкнот мала б за заявою клієнта забезпечити передачу банкнот в установу НБУ для надання висновку (чого не було зроблено). Тобто у таких випадках валютно-обмінна операція могла відбутися лише після перевірки банкнот в зазначеній установі.

Твердження ОСОБА_2 про те, що вона повірила словам касира про справжність банкнот, не звільняли її від обов'язку забезпечити виконання вимог вищевказаної інструкції, що дало б змогу виявити підроблені купюри та унеможливити валютно-обмінні операції з ними.

За таких обставин із судових рішень не вбачається переконливого обгрунтування, чому дії ОСОБА_2 не знаходяться у причинному зв'язку з наслідками, які настали (завдання ПАТ КБ «ПриватБанк» матеріальної шкоди на суму 285 700 грн).

Також апеляційний суд, залишаючи в силі виправдувальний вирок місцевого суду, погодився з його висновками про те, що ОСОБА_2 під підпис не ознайомили з наказом про її призначення керуючим відділенням № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та з положенням про це відділення, іншими внутрішніми нормативними актами зазначеного банку, з правами та обов'язками, які вона має.

Між тим, із вищевказаного не випливає того, що ОСОБА_2 не знала змісту відповідних нормативних актів, а також своїх прав та обов'язків за посадою, адже 7 років працювала керуючим відділенням банку. До того ж, як установлено у вироку місцевого суду, ОСОБА_2 заявила, що не оспорює фактичних обставин справи (тобто того, що вказано в обвинувальному акті, зокрема стосовно її службових обов'язків, знання нею нормативних актів у сфері банківської діяльності тощо)

Отже, слід визнати, що апеляційний суд передчасно дійшов висновку про законність та обґрунтованість виправдувального вироку щодо ОСОБА_2, адже зробив це з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому його ухвала на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню, а кримінальне провадження - направленню до цього суду на новий розгляд, під час якого належить виконати вказівки касаційного суду й ухвалити рішення, яке б відповідало матеріальному та процесуальному закону.

Оскільки прокурор в касаційній скарзі ставив питання про скасування і вироку місцевого суду, для чого на цій стадії кримінального провадження відсутні підстави, касаційну скаргу може бути задоволено лише частково.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_2 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_7