Головуючий по справі: підполковник юстиції СТЕЛЬМАХ І.О. Доповідач:
полковник юстиції ЗАГОРУЙКО В.В.
№
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2007
року місто
Київ

Військовий
апеляційний суд Центрального регіону України в складі: головуючого - полковника
юстиції ГОВОРУХИ В.І. суддів -
полковника юстиції БРЕДЕЛЬОВА О.М.

та
полковника юстиції ЗАГОРУЙКА В.В., при секретарі ОЛІЙНИК К.О.,

за
участю прокурора відділу військової прокуратури Центрального регіону України
полковника юстиції КУРАКІНА О.А., захисника-адвоката
ОСОБА_1,

розглянувши
скаргу захисника-адвоката ОСОБА_1 на вирок військового місцевого суду
Львівського гарнізону від 2 серпня 2007 року,
за яким військовослужбовця військової частини 3002 старшого прапорщика

ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с Верхня Липиця
Рогатинського району Івано-Франківської області, українця,
громадянина України, з
середньо-спеціальною освітою, раніше не
судимого, на військовій службі в якості
прапорщика з січня 1997 року,

засуджено за ст.
410, ч.1 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

У відповідності до ст. 58 КК України замість позбавлення волі ОСОБА_2
призначено службове обмеження на той самий строк - один рік. Із суми грошового
забезпечення ОСОБА_2 присуджено проводити відрахування в дохід держави у
розмірі десяти відсотків грошового забезпечення. Під час відбування цього
покарання ОСОБА_2 не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк
вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Військовий
апеляційний суд регіону

ВСТАНОВИВ:

Згідно з вироком, ОСОБА_2 визнаний
винним в тому, що під час проходження
військової служби у військовій частині 3002 в березні 2006 року він підготував
на надав командуванню вказаної військової частини удавану угоду - договір № 12
від 1 квітня 2006 року між командуванням військової частини 3002 та гр. ОСОБА_3
про нібито надання останньою у тимчасове користування ОСОБА_2 власної квартири
в період з 1 квітня 2006 року по 31 грудня 2007 року, з щомісячною оплатою в розмірі 1000 гривень.
Однак, ОСОБА_2 в період з 1 квітня по 31
грудня 2006 року реально у квартирі гр. ОСОБА_3 не проживав, а винаймав разом зі своєю дружиною квартиру у
гр. ОСОБА_4, за що сплачував останній
плату в розмірі 100 доларів США, що по курсу НБУ становить 505 грн. За період з 1 квітня
по 31 грудня 2006 року військовою частиною 3002 було виплачено ОСОБА_2 кошти в
сумі 7494 грн. 34 коп., як компенсацію
за піднайом житла по договору № 12 від 1 квітня 2006 року. В результаті цих дій
ОСОБА_2 заволодів іншим військовим майном -грошовими коштами в сумі 2949 грн.
34 коп., які в подальшому обернув на
свою користь.

В своїй апеляції адвокат ОСОБА_1, не погоджуючись з вироком суду, просить його змінити: дії його підзахисного
перекваліфікувати на ч. 1 ст. 190 КК України; розмір коштів, інкримінованих ОСОБА_2 як викрадені зменшити
на 1310 грн.; на цю ж суму зменшити розмір цивільного позову, задоволеного на користь військової частини
3002. В обґрунтування цього він вказує,
що кошти, яки були отримані
ОСОБА_2, не є військовим майном, а лише платіжним засобом. Крім того, на думку автора апеляції, ОСОБА_2 кошти отримував як компенсацію за
піднайом житла, яка гарантована ст. 12
Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів
їх

сімей"
та постановою КМУ № 175 від 14 березня 1995 року, однак у завищеному розмірі. В грудні 2006
року ОСОБА_2 оплатив громадянці ОСОБА_4 кошти за найом квартири у січні 2007 року
у розмірі 655 грн., та у січні 2007 року
- за найом квартири у лютому 2007 року також 655 грн., а тому,
на переконання адвоката, на
вказану суму - 1310 грн. - слід зменшити розмір інкримінованих ОСОБА_2 коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення адвоката
в підтримку доводів скарги, виступ
прокурора, який вважав за необхідне
апеляцію залишити без задоволення,
військовий апеляційний суд регіону,
вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, знаходить вирок суду 1-ї інстанції законним
та обґрунтованим, виходячи при цьому з
наступного.

Висновки суду 1-ї інстанції про доведеність вини засудженого ґрунтується на
досліджених в судовому засіданні доказах,
яки повно викладені у вироку, їм
дана належна оцінка, та апелянтом вони
не оспорюються.

Разом з тим,
посилання адвоката на те, що
кошти, яки були отримані ОСОБА_2, не є військовим майном, спростовуються пунктом 2 „Положення про
матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі", затвердженого Постановою Верховної Ради
України від 23 червня 1995 року, яке
встановлює, що військове майно - це
державне майно, закріплене за
відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси,
паливно-мастильні матеріали,
продовольство, технічне, аеродромне,
шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне,
ветеринарне, побутове, хімічне,
інженерне та інше майно, а також
кошти. Дане Положення не суперечить іншим нормативним актам України, в тому числі і Закону України від 21 вересня
1999 року „Про правовий режим майна у Збройних силах України". Таким
чином, доводи скарги в цій частині
безпідставні, і юридична кваліфікація
дій ОСОБА_2 за ст. 410, ч.1 КК України
судом 1-ї інстанції дана вірно. При цьому суд гарнізону правильно виходив з
того, що ОСОБА_2, будучи військовослужбовцем, заволодів військовим майном шляхом
шахрайства.

Не знаходить апеляційний суд і підстав для зміни вироку в частині розміру
коштів, якими заволодів засуджений, та розміру задоволеного цивільного
позову, на чому наполягає автор
апеляції. Як вірно встановлено судом 1-ї інстанції, всі кошти,
яки були перераховані ОСОБА_2 військовою частиною для оплати найманого
житла, були направлені на погашення
заборгованості за тимчасове користування квартирою за період з 1 квітня по 31
грудня 2006 року. При цьому ОСОБА_2 шляхом шахрайства заволодів коштами в сумі
2949, 34 грн., і саме цими грошима він оплатив проживання у
квартирі громадянки ОСОБА_4 за січень та лютий 2007 року. До такого висновку
суд регіону прийшов на тій підставі, що
у разі не виявлення протиправної діяльності ОСОБА_2, він би в подальшому отримав би від військової
частини кошти на оплату житла за вказані вище місяці.

Таким
чином, підстав для задоволення скарги
військовий апеляційний суд регіону не знаходить.

Покарання засудженому судом призначено з урахуванням всіх обставин, яки пом'якшують його відповідальність, і його слід визнати справедливим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 365-366 КПК України, військовий апеляційний суд регіону

УХВАЛИВ:

Вирок військового місцевого суду Львівського гарнізону
від 2 серпня 2007 року стосовно ОСОБА_2 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката
ОСОБА_1 - без задоволення.