Справа №585/1856/14-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11/788/7/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних справах
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2015 року колегія суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Суми, кримінальне провадження по виконанню вироку за апеляцією засудженого ОСОБА_6 на постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 червня 2014 року, якою

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю і мешканцю м. Черкаси, засуджений вироком апеляційного суду Черкаської області від

25 грудня 2001 року за ст. 142 ч. 2 КК України 1960 року за ст. 93 п. п. «а» «е» «з» «і» КК України в редакції 1960 року, до покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю засудженого,

відмовлено в задоволенні клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі стром на 15 років,

ВСТАНОВИЛА:
Постановою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 червня 2014 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років, оскільки, заміна покарання можлива тільки в порядку частини 2 ст. 87 КК України актом про помилування, який здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Іншого механізму заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі закон України про кримінальну відповідальність не передбачає.

Засуджений ОСОБА_6 , з рішенням суду не погодився і подав апеляцію, в якій просить постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.06.2014 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його клопотання про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років. На думку апелянта, підставою заміни покарання є практика Європейського суду з прав людини, а саме рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Великобританії) а також судові рішення ЄСПЛ у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03 та рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, на що суд першої інстанції, не звернув уваги. Крім того просить визнати недопустимими та сумнівними доказами Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року за № 1-рап/2011 року та Закону України « Про внесення змін до Кримінального та кримінально-процесуального кодексу України від 22 лютого 2000 року за № 1483 на які суд першої інстанції посилається в своєму рішенні.

Інші учасники судового розгляду апеляції на судове рішення не подавали.

Заслухавши суддю про суть постанови та про зміст доводів поданої апеляції, пояснення в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_6 , на підтримку доводів поданої апеляції, думку прокурора, який заперечував з приводу задоволення апеляції засудженого, вважаючи що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, виконавши вимоги ст. 318 КПК України (1960 року), перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в апеляції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляція засудженого ОСОБА_6 , задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Вироком колегії суддів судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року ОСОБА_6 , за злочини вчинені ним в листопаді 1999 року, був засуджений за частиною 2 ст. 142, за пунктами «а», «е», «і», «з`ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна. ( а.с. 177-122)

Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного суду України з кримінальних справ від 16 липня 2002 року даний вирок залишений без зміни (а.с. 123-131).

За змістом доводів апеляції засуджений ОСОБА_6 просить на підставі ст. 74 КК України і ст. 537 ч. 1 п. 3 КПК України в редакції 2012 року, про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким і порушує питання про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі неправосудне так як на час вчинення ним злочинів такого покарання в КК України юридично не існувало. Даний вид покарання не передбачає умовно дострокове звільнення, а тому є нелюдським, порушенням його прав і не відповідає Європейській конвенції з прав людини.

Відповідно до ст.365 КК України вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Колегія суддів, вважає, що висновки суд першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі стром на 15 років, є вірними і обґрунтованими. Суд першої інстанції вірно вказав, що діючим законом України про кримінальну відповідальність передбачається механізм перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного ув`язнення, шляхом помилування. Згідно ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Норми Указу Президента України про помилування є нормами прямої дії і не потребують прийняття додаткових судових рішень.

Доводи апеляції засудженого про те, що підставою заміни покарання є Рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Великобританії) а також судові рішення ЄСПЛ у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03 та рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, на думку колегії є безпідставними.

Зокрема, за змістом Рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», полягає в тому, що Велика Палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод. Про те, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які вчинили злочини, в порядку передбаченому ст. 74 КК України а особи які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Що стосується рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03 Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права і допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого.

У рішенні у справі "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, Європейський суд з прав людини визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Доводи апелянта про застосування ст. 537 ч. 1 п. 3 КПК України в редакції 2012 року, про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є безпідставними, так як відповідно до ст. 74 КК України і ст. 150 151 Кримінального виконавчого кодексу України, на осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, такі підстави не передбачені і не застосовуються.

Доводи апеляції про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі неправосудне так як на час вчинення ним злочинів такого покарання в КК України юридично не існувало і що даний вид покарання не передбачає умовно дострокове звільнення, а тому є нелюдським, порушенням його прав і не відповідає ст. 3 Європейської конвенції з прав людини, то на думку колегії суддів, не ґрунтуються на законі. Суд першої інстанції, в своєму рішенні з даного приводу навів обґрунтування, посилаючись на роз`яснення яке містяться в Рішенні Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року за № 1-33/99 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 Кримінального кодексу України в частині, що передбачає смертну кару як вид покарання (справа про смертну кару). Конституційний Суд України в п. 4 вказав, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві. Крім того, питання законності призначеного засудженому ОСОБА_7 , покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком суду було предметом перегляду судової палати Верховного суду України з кримінальних справ від 16 липня 2002 року і відповідно до ухвали даний вирок залишений без зміни.

Як зазначено в ухвалі Верховного суду України, міру покарання засудженому, суд визначив у відповідності з вимогами закону, з урахуванням характеру і ступеню тяжкості вчинених злочинів, частина з яких є особливо тяжкі та поєднані з позбавленням життя двох осіб, всіх даних про особу засудженого і дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_6 , являє для суспільства виключну небезпеку і вірно визначив йому довічне позбавлення волі (а.с.123-131).

Клопотання засудженого про визнання недопустимими та сумнівними доказами Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року за № 1-рап/2011 року та Закону України « Про внесення змін до Кримінального та кримінально-процесуального кодексу України від 22 лютого 2000 року за № 1483 111 на які суд першої інстанції посилається в своєму рішенні є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки названий закон, не є доказом у кримінальному провадженні по виконанню вироку.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення місцевого суду, про відмові у задоволенні клопотання засудженому ОСОБА_6 , про заміну покарання із довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років, є законним і скасуванню не підлягає, а апеляція засудженого ОСОБА_6 є необґрунтовано та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись п.11 розділу ХІ перехідних положень КПК України (2012 р.) та ст.ст. 347, 362, 365, 366, 409, 411 КПК України (1960), колегія суддів -

УХВАЛИЛА:
Постанову Роменського міськрайонного суду від 11 червня 2014 року про заміну покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років, щодо засудженого ОСОБА_6 , - залишити без зміни, а апеляцію засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом одного місяця до Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 , який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4