АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1-57/2000 Номер провадження 11-о/786/5/14ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія-ст.93 КК-ОТЗ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження №11о/786/5/14 за заявою засудженого ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та скасування вироку Судової колегії у кримінальних справах Полтавського обласного суду від 28 грудня 2000 року.

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , судимості не має,

засуджений :

- за ст. 93 п.п."г,е,ж" КК України до довічного позбавлення волі;

-за ст.ст.17 ч.І, ч.2, 93 п.п."ж, з" КК України на 9 років позбавлення волі.

На підставі ст. 42 КК України ОСОБА_8 остаточно визначено покарання - довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

У поданій заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_8 просить скасувати вирок обласного суду та ухвалити новий з призначенням йому покарання у виді 15 років позбавлення волі. Мотивує свої вимоги тим, що найсуворішим видом покарання на момент вчинення ним злочину було позбавлення волі на вказаний строк, оскільки за рішенням Конституційного суду України №11- рп/99 від 29 грудня 1999 року смертна кара як вид покарання визнана неконституційною і втратила свою дію. Вважає, що на момент вчинення ним такого діяння не було довічного позбавлення волі, а тому суд неправильно застосував таке покарання до нього, вирок суду на його думку підлягає зміні. Просив доставити його у судове засіданні.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7 на підтримання клопотання про перегляд судового рішення та прокурора про законність вироку суду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені у заяві засудженого, колегія суддів вважає, що законні підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами відсутні.

Судом встановлено, що за вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 1 лютого 1999 року вчинив умисне вбивство із корисливих мотивів потерпілу ОСОБА_9 та її сина ОСОБА_10 . Після чого намагався здійснити умисне вбивство свідка ОСОБА_11 , але останньому не зважаючи на отримання тілесних ушкоджень вдалося втекти, у зв`язку з чим ОСОБА_8 не довів свій умисел на вбивство до кінця.

У касаційному порядку даний вирок був переглянутий і ухвалою Верховного Суду України від 22 лютого 2001 року касаційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок суду без зміни.

Санкцією ст.93 КК України (в редакції 2001 року) було передбачено кримінальну відповідальність за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах та встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або у виді смертної кари.

Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року у справі щодо відповідності Конституції України положень ст.ст. 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 КК України (в редакції 1960 року) в частині, що передбачає смертну кару як вид покарання, положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Положення КК, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.

На виконання рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22.02.2000 року, яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. За цим законом було передбачено набрання ним чинності з дня його опублікування, що було здійснено в офіційному виданні - в газеті «Урядовий кур`єр» 04.04.2000 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 р. № 1 - рп/2011 (справа № 1-5/2011 ) вирішено, що положення Кримінального кодексу України 1960 р. із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України " від 22.02.2000 р. № 1483-111. яким смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 3,8. ч.1 ст.58. п.22 ч.1 ст. 92. ч.2 ст.152 Конституції України, ст.73 Закону України "Про Конституційний Суд України", ч.2 ст.6 Кримінального кодексу України в редакції 1960 р., ч.2 ст.4. ч.1 ст.5 Кримінального кодексу України 2001 р. треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального. Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України ", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Згідно ст.6 КК України 1960 року злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння ( аналогічна норма міститься в ст. 4 ч. 2 КК України ( в редакції 2001 року).

Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто, поширюється з моменту набрання ним чинності також і на діяння, вчинені до його видання (ст. 5 КК України в редакції 2001 року).

Колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається засуджений в своїй заяві про зміну йому міри покарання не є нововиявленими в розумінні вимог ч.4 ст.459 КПК України і не доводять неправильність вироку Судової колегії в кримінальних справах Полтавського обласного суду від 28 грудня 2000 року, так і ухвали Верховного Суду України від 23 лютого 2001 року.

Із заяви засудженого про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не вбачається наявність будь-якої нововиявленої обставини, яка передбачена ч.2 ст. 459 КПК України.

Крім того у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.462 КПК України не зазначено жодної обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду; обґрунтувань з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.

У даній справі правильно застосовано кримінальний закон, оскільки на час вчинення вказаного вбивства (1 лютого 1999 року) діяла норма про застосування смертної кари як виду покарання. У подальшому 4.04.2000 року санкція закону була змінена на довічне позбавлення волі, а тому чинним було покарання у виді позбавлення волі без смертної кари лише у період із 29 грудня 1999 року по 4 квітня 2000 року, а тому доводи засудженого про необхідність зміни вироку суду не ґрунтується на його доводах наданих суду. За таких мотивів заява не підлягає задоволенню, а вирок суду слід залишити без зміни.

З метою недопущення порушення конституційне права апелянта на його участь у даній справі, дотримання змагальності і диспозитивності судового розгляду та забезпечення оперативності розгляду справи клопотання засудженого щодо його участі в судовому засіданні було запропоновано провести відео конференцію при трансляції пояснень засудженого ОСОБА_8 з іншого приміщення, але той відмовився надавши про це відповідну заяву.

Вимоги останнього в апеляції про доставку його до апеляційного суду для участі у розгляді його скарги не підлягають задоволенню, оскільки його право на таку участь нормами КПК України визначено шляхом проведення відео конференції. У своїй заяві від 25 грудня 2014 року на адресу суду він просить не проводити відео конференцію і доставити його безпосередньо до залу судового засідання. Така позиція апелянта суперечить вимогам закону і його доводи про порушення таким чином його права на участь у суді колегією суддів не сприймається з таких мотивів. У своєму рішенні Конституційний суд України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 вказав, що відповідно до частини третьої статті 63 Основного Закону України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у передбаченому процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції (частина третя статті 7 Закону України „Про судоустрій і статус суддів).

Разом з тим законом не врегульовано порядок забезпечення особистої участі засудженого, який відбуває кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі у розгляді судової справи як сторони, оскільки це пов`язано із режимом дотримання відбування покарання, забезпеченням охрани, унеможливлення побігу.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що особиста участь засудженого, який відбуває кримінальне покарання в установах виконання покарань, як сторони судового процесу створює передумови для повного, всебічного, об`єктивного та неупередженого розгляду справи. Така участь засудженого як сторони у розгляді справи в судах усіх юрисдикцій, спеціалізацій та інстанцій повинна забезпечуватися відповідним процесуальним законом. Рішення про порядок участі засудженого як сторони у розгляді справи зобов`язаний приймати суд у порядку та на умовах, визначених відповідним процесуальним законом.

Для забезпечення таких умов дотримання прав учасників кримінального провадження передбачено законодавством проведення відео конференції.

Надавши таку можливість ОСОБА_8 захищати свої інтереси у суді з участю його захисника, той відмовився від проведення відео конференції.

На думку колегії суддів у матеріалах справи достатньо даних для можливості прийняття рішення по справі на яке вказує засуджений.

Порушень вимог КПК України, які були б підставою для скасування судового рішення апелянт та його адвокат не надав.

3 урахуванням наведеного та керуючись ст.466,467 КПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами залишити без задоволення, а вирок Судової колегії у кримінальних справах Полтавського обласного суду від 28 грудня 2000 року щодо нього за ст. 93 п.п."г,е,ж", ст.ст.17 ч.І, ч.2, 93 п.п."ж, з" КК України - без зміни.

Судове рішення може бути усіма учасниками судового провадження оскаржено протягом 3 місяців у касаційному порядку до ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту проголошення, а засудженим у той же строк з дня отримання копії ухвали.

С У Д Д І

ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_2