Ухвала

іменем україни

08 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_57,

суддів: ОСОБА_58, ОСОБА_59,

за участю прокурора ОСОБА_60,

засудженого ОСОБА_1,

розглянувши в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2014 року щодо нього,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2013 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не

судимого,

засуджено:

· за ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням ч.ч. 1, 2 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

· за ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України (в редакції 15 квітня 2008 року) із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік з покладенням на нього обов'язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 209 КК України виправдано у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, щодо яких судові рішення у касаційному порядку не оскаржуються.

Вироком суду вирішені питання щодо цивільних позовів та речових доказів у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2014 року вирок суду щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він протягом липня 2003 року - грудня 2004 року вчинив заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, повторно, в особливо великих розмірах, організованою групою.

Крім того, ОСОБА_1 в цей же період організованою групою вчинив зловживання службовим становищем, тобто умисне, з корисливих мотивів, в інших особистих інтересах та інтересах третіх осіб, використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки, за обставин, детально викладених у вироку.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 порушує питання про скасування судових рішень щодо нього із закриттям кримінальної справи за відсутністю в його діях складу злочинів. Стверджує, що всупереч вимогам ст. 38 КПК України 1960 року було порушено правила підсудності, у зв'язку з тим, що справа безпідставно була передана з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області. При цьому, вказує на однобічність і неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків судів обох інстанцій фактичним обставинам справи, внаслідок чого його безпідставно було визнано винним та засуджено за злочини, які він не вчиняв. Також, посилається на неналежну оцінку доказів у справі. Зокрема, на його думку, єдиний доказ у справі, на якому ґрунтуються висновки суду, - довідка спеціаліста ПВРМ «Митець» ОСОБА_13 від 19 червня 2006 року про невиконання приватним підприємцем ОСОБА_1 окремих робіт. Між іншим, зазначає, що судами неправильно застосовано кримінальний закон, оскільки він, як приватний підприємець, не може бути службовою особою, а тому й суб'єктом злочинів за ст.ст. 191, 364 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про необґрунтованість доводів касаційної скарги та законність судових рішень, пояснення засудженого на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Обставини щодо неповноти і однобічності досудового та судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368, 369 КПК України 1960 року, та, на які є посилання в касаційній скарзі засудженого, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 67 КПК України 1960 року оцінка доказів є компетенцією суду, який постановив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінальної справи встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

Так, суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. На підтвердження винуватості засудженого у вчиненні злочинів суд обґрунтовано послався на показання ОСОБА_1 про те, що він, як фізична особа - підприємець надавав консультаційні, маркетингові та інші послуги МП «Зв'язківець», займався підготовкою та систематизацією документів для одержання ліцензії на право провадження будівельної діяльності, готував пакет установчих документів підприємства для розширення сфери його господарської діяльності. Крім того, він постачав товаро-матеріальні цінності, виконував підрядні роботи по ремонту складських приміщень та офісу МП «Зв'язківець», залучивши різну кількість людей, з якими договори субпідряду не укладав, а оплату з ними проводив щоденно. Крім того, суд послався на показання свідків ОСОБА_14 - директора ІФФ ВАТ «Укртелеком», який показав, що питання про укладення підрядних угод з МП «Зв'язківець» вирішував заступник директора по будівництву ОСОБА_15, з службових осіб МП «Зв'язківець» він знав тільки ОСОБА_16; ОСОБА_17 - заступника директора з питань економіки та фінансів ІФФ ВАТ «Укртелеком», яка вказала, що особисто знала ОСОБА_16, як працівника ІФФ ВАТ «Укртелеком», і їй відомо про те, що він мав відношення до МП «Зв'язківець»; ОСОБА_18 - начальника проектно-кошторисного відділу ІФФ ВАТ «Укртелеком», який зазначив, що МП «Зв'язківець» в 2002-2005 роках виконувало підрядні роботи, зокрема, будівельно-монтажні роботи на території Косівського району, на об'єктах в с. Смодне, с. Пістень, с. Слобідка; ОСОБА_19, яка пояснила, що в 2003 році була оформлена на роботу в МП «Зв'язківець» на посаду робітника, однак жодних робіт не виконувала, не працювала, заробітну плату на вказаному підприємстві не отримувала; ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, які пояснили, що в період з листопада 2004 року по лютий 2005 року працювали на МП «Зв'язківець» різноробочими, з працівниками малого підприємства будували лінійні мережі в м. Косові, допомагали працівникам Косівського Цеху № 8 по прокладці кабелів, а роботою керував ОСОБА_16; ОСОБА_28 - начальника дільниці № 1 Косівського Цеху № 8 про те, що працівники його дільниці разом з бригадою капремонту Косівського Цеху № 8 в 2003 - 2004 роках були задіяні на роботи по проведенню будівельно - монтажних робіт в с. Пістинь Косівського району, с. Смодне, Косівського району, Соколівка-Річка, в м. Косові та в с. Уторопи Косівського району, зокрема, з ними працювали представники Яблунівської дільниці ДТЛС № 2 Цеху № 8 ІФФ ВАТ «Укртелеком».

При цьому, суд послався на показання свідків ОСОБА_29 - начальника дільниці Цеху № 8, ОСОБА_30 - електромонтера Косівського Цеху № 8, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37 - працівників бригади капремонту Косівського Цеху № 8 ІФФ ВАТ «Укртелеком», а також свідків електромонтерів дільниці № 3 Косівського ЦЕХу № 8 про те, що на об'єктах в селах Смодне, Уторопи, Соколівка-Річка, Космач, Слобідка, Пістинь-Косів, Верховина та в м. Косів у 2002-2005 роках всі роботи виконувались силами Косівського Цеху № 8. Будь-які інші сторонні організації до виконання цієї роботи задіяні не були. Працівники МП «Зв'язківець» їм не допомагали взагалі.

Аналогічні показання дали свідки ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_44, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_4, ОСОБА_53 та інші.

Також, суд першої інстанції врахував і дані актів перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності Івано-Франківської філії ВАТ «Укртелеком» від 16, 22 грудня 2005 року, проведених КРУ в Івано-Франківській області, якими виявлені порушення при укладанні договорів між ІФФ ВАТ «Укртелеком» та МП «Зв'язківець»; акту перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності МП «Зв'язківець» від 08 грудня 2005 року, проведеної ревізорами КРУ в Івано-Франківській області, яким виявлені порушення при укладенні фіктивних договорів підряду між МП «Зв'язківець», ІФФ ВАТ «Укртелеком», ЦТЕСЗЛ м. Городенка ІФФ ВАТ «Укртелеком» та з Цехом № 6 смт. Верховина Центру електрозв'язку № 7 м. Надвірна ІФФ ВАТ «Укртелеком», з якого вбачається, що по даних бухгалтерського обліку МП «Зв'язківець» здійснило найбільшу кількість закупок товаро-матеріальних цінностей та отримало послуг від підприємця ОСОБА_1 на суму 78,8 тис. грн. Приватним підприємцем ОСОБА_9 було вказано, що товаро-матеріальні цінності в МП «Зв'язківець» не поставлялись по усній домовленості з бухгалтером підприємства ОСОБА_8, а грошові кошти перераховувалися на рахунок підприємця, які в подальшому знімалися з рахунку і передавалися бухгалтеру МП «Зв'язківець».

Крім цього, винуватість ОСОБА_1 підтверджується даними протоколу огляду місця події від 14 червня 2006 року - офісу та складських приміщень МП «Зв'язківець» по вул. Шевченка 27 у м. Косові, фото-таблицями до вказаного протоколу огляду; довідки спеціаліста - директора ПВРМ «Митець» ОСОБА_13 від 19 червня 2006 року, якою засвідчено факт невиконання приватним підприємцем ОСОБА_1 окремих робіт; протоколів огляду місця події від 09, 15 лютого 2006 року, 14 червня 2006 року - об'єктів системи електрозв'язку по Косівському та Верховинському районах Івано-Франківської області, зокрема в селах Слобідка, Соколівка-Річка, Пістинь, Уторопи, Космач, у м. Косів та смт. Верховина, фототаблицями до них.

До того ж, суд врахував дані очних ставок між ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_16, під час яких ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56 засвідчили те, що ніколи на посадах директорів МП «Зв'язківець» не працювали, підрядних договорів, актів про об'єми виконаних робіт та довідки про вартість виконаних підрядних робіт від імені вказаного приватного підприємства не підписували і, що підписи у вказаних документах виконані не ними; очних ставок між ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_14, під час яких ОСОБА_54, ОСОБА_55 підтвердили те, що ніколи на посадах директорів МП «Зв'язківець» не працювали, підрядних договорів, актів про об'єми виконаних робіт та довідки про вартість виконаних підрядних робіт від імені вказаного приватного підприємства не підписували і те, що особисто не знайомі з ОСОБА_14; довідки МП «Зв'язківець» за № 20 від 16 червня 2006 року, відповідно до якої на вказаному підприємстві головна книга, книги придбання та реалізації, книга реєстрації наказів та журнал обліку товарів не заводились, не велись, в письмовому вигляді договори на поставку товарно-матеріальних цінностей з приватними підприємцями не укладалися; інші зазначені у вироку докази, які узгоджуються між собою, яким дав належну оцінку і прийняв мотивоване рішення.

Вирок суду відповідає вимогам ст.ст. 323, 334 КПК України 1960 року, а доводи засудженого щодо відсутності в його діях складу злочинів є безпідставними.

Разом з тим, твердження касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він, як приватний підприємець, не може бути службовою особою, а тому й суб'єктом злочинів, за які його засуджено, не заслуговують на увагу. Так, ОСОБА_1 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України, організованою групою.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 КК України організатор організованої групи підлягає кримінальній відповідальності за всі злочини, вчинені організованою групою, якщо вони охоплювалися його умислом.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші учасники організованої групи підлягають кримінальній відповідальності за злочини, у підготовці або вчиненні яких вони брали участь, незалежно від тієї ролі, яку виконував у злочині кожен із них.

Враховуючи те, що заволодіння майном ВАТ «Укртелеком» відбулося шляхом зловживання службовими особами своїм службовим становищем, то ОСОБА_1, як учасник організованої групи, підлягає кримінальній відповідальності за цей злочин.

Безпідставними є доводи засудженого щодо порушення, на його думку, правил підсудності при передачі кримінальної справи з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 38 КПК України 1960 року з метою забезпечення найбільш об'єктивного і повного розгляду справи, а також найкращого забезпечення виховної ролі судового розгляду, в окремих випадках справа може бути передана на розгляд до іншого суду.

При цьому, відповідно ч. 3 ст. 38 КПК України 1960 року питання про передачу справи з одного районного, районного у місті, міського, міськрайонного суду до іншого в межах Автономної Республіки Крим, однієї області, міст Києва і Севастополя, вирішується головою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, головами відповідних апеляційних судів областей, міст Києва і Севастополя.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, 11 квітня 2011 року голова Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області звернувся до апеляційного суду щодо вирішення питання про передачу кримінальної справи щодо ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, в тому числі й щодо ОСОБА_1, в іншій місцевий суд області у зв'язку із значним зменшенням фактичної чисельності суддів вказаного суду, зростанням середньомісячним навантаженням справ на одного суддю, що унеможливлює розгляд справи у встановлені строки.

Постановою голови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2011 року вказану кримінальну справу було передано до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області для розгляду по суті.

Таким чином, голова суду апеляційної інстанції діяв відповідно до повноважень, передбачених кримінально-процесуальним законом, а тому підстав вважати порушення передачі справи з одного суду до іншого у даній справі, колегія суддів не вбачає.

Доводи засудженого ОСОБА_1 про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, які аналогічні доводам його апеляційної скарги, були предметом перевірки в суді апеляційної інстанції і обґрунтовано визнані судом такими, що не відповідають матеріалам справи.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України, виходячи із встановлених обставин та наявних доказів, яким була дана належна оцінка та зроблені правильні висновки. Апеляційний суд перевірив усі доводи апеляції засудженого, вказавши підстави, через які її визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд прийняв рішення, належним чином його мотивувавши, та виніс ухвалу, що відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

У процесі перевірки матеріалів кримінальної справи колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_1 та правильність кваліфікації його дій.

Об'єктивних даних, які вказували б на вчинення злочину за інших обставин, колегія суддів за матеріалами справи не знаходить, і передбачені законом підстави для перевірки цього відсутні.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги засудженого, скасування судових рішень та закриття справи.

Керуючись ст.ст. 394-396, 398 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_58 ОСОБА_57 ОСОБА_59