Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_9,
суддів:ОСОБА_10, ОСОБА_11,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_12,
за участю прокурора та в режимі відеоконференції захисника і засудженого ОСОБА_13, ОСОБА_6 ОСОБА_7,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000320, за обвинуваченням

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 дня народження, уродженця та жителя АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7, посилаючись на надмірну суворість призначеного покарання, просить його пом'якшити, застосувавши положення ст. 75 КК. Вважає, що з огляду на визнання ним вини, щирість каяття у вчиненому злочині, активне сприяння слідству та суду в установленні фактичних обставин кримінального провадження, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, а також на позитивні характеристики за місцем проживання, навчання, роботи та наявність на утриманні засудженого матері пенсійного віку суд має достатньо підстав для його звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2014 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, детально викладених у вироку, 06 жовтня 2013 року близько 23.29 год., керуючи у стані алкогольного сп'яніння автомобілем VOLKSWAGEN T5 Transporter (реєстраційний № НОМЕР_1), рухаючись біля будинку № 171 по вул. Войкова у напрямку вул. Гоголя в м. Бердичеві Житомирської області, порушив пункти 2.3б, 12.1 Правил дорожнього руху України і допустив занос транспортного засобу за межі проїзної частини та зіткнення з деревом, у результаті чого пасажиру автомобіля ОСОБА_8 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть.

Апеляційний суд Житомирської області скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання і 12 червня 2014 року постановив новий, яким ухвалив вважати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначив йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Крім того, суд апеляційної інстанції змінив вирок місцевого суду в частині вирішення питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів засудженого про порушення загальних засад призначення покарання, то вони, на думку колегії суддів, є неприйнятними.

Виходячи з положень ст. 50 КК рішення суду про призначення заходу примусу, з-поміж інших завдань, має на меті виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Як випливає з положень ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином вмотивовано.

Апеляційний суд при перегляді кримінального провадження в порядку апеляційної процедури встановив, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7, не дотримався цих вимог закону.

Так, звільнивши ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, місцевий суд не врахував повною мірою, що засуджений вчинив тяжкий злочин у стані алкогольного сп'яніння, а також не врахував незворотності наслідків цього діяння - смерті молодої людини. При цьому апеляційний суд визнав необґрунтованим посилання місцевого суду на те, що потерпіла просила не позбавляти волі засудженого, оскільки зазначене не узгоджується з матеріалами кримінального провадження та її позицією при розгляді апеляційної скарги прокурора.

Разом із тим, обираючи вид та розмір покарання апеляційний суд урахував ті дані й обставини, на які є посилання в касаційній скарзі, зокрема: щире каяття, відсутність судимості, активне сприяння у розкритті злочину, добровільне відшкодування завданого збитку та позитивні характеристики ОСОБА_7 З огляду на все це суд призначив засудженому захід примусу із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Таким чином, апеляційний суд дотримався приписів статей 50, 65 КК. Покарання, призначене ОСОБА_7 у виді та розмірі, нижчому від найнижчої межі, встановленої в санкції закону, відповідає своїй меті, є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Отже, підстав для зміни вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_7 за доводами його касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Житомирської області від 12 червня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11