Справа №11-1292 2007
УХВАЛА Іменем
України

15 травня 2007
року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого
Самойленка А.І. суддів Свіягіної І.М., Калинин
Н.І.

з участю
засудженого ОСОБА_2 розглянув у відкритому
судовому засіданні в
місті Донецьку справу
за апеляціями потерпілої ОСОБА_1 та засудженого ОСОБА_2 на вирок
Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2007 року,
яким

ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженця
с.Гармашівка Біловодського
району Луганської області, мешканця с.Білицьке
Донецької області, не судимого засуджено-за ст.125 ч.1 КК
України до штрафу у сумі 510 гривень. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 500 гривень на відшкодування моральної
шкоди. В решті
позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_2 визнано у тому, що він 27 травня 2006 року під час сварки з
ОСОБА_1, яка виникла на грунті неприязних стосунків між ними, умисно вдарив
останню палкою по лівій руці, завдавши останній легких тілесних ушкоджень.

В апеляціях:

потерпіла ОСОБА_1 просить скасувати вирок суду першої
інстанції і постановити свій вирок, яким призначити ОСОБА_2 більш суворе за
видом і розміром покарання, а також у повному обсязі задовольнити її позовні
вимоги. В обгрунтування доводів апеляції посилається на те, що суд першої
інстанції безпідставно і без належного обгрунтування дійшов висновку про
недоведеність перебування засудженого у стані алкогольного сп'яніння, не
врахував ступінь тяжкості і конкретні обставини вчиненого злочину, дані про
особу засудженого, через що призначив йому надмірно суворе покарання. При
вирішенні її цивільного позову суд безпідставно не взяв до уваги докази її
матеріальних витрат, а також ступінь її моральних страждань, через що необгрунтовано
відмовив у відшкодуванні їй матеріальної шкоди і зменшив розмір на
відшкодування моральної шкоди;

засуджений ОСОБА_2 просить скасувати вирок, а справу щодо
нього закрити через відсутність в його діях складу злочину. В обгрунтування
доводів

апеляції посилається на те, що він
не мав умислу на завдання потерпілій тілесних ушкоджень, а захищав себе і
неповнолітнього онука від потерпілої, яка була ініціатором конфлікту і
намагалась вдарити його палкою і цеглиною, через що він діяв у стані на необхідної
оборони. Зазначені обставинам суд не дав належної оцінки і безпідставно визнав
його у вчиненні злочину, передбаченого ст.125 ч.1 КК України.

Заслухавши
доповідача, засудженого ОСОБА_2, який підтримав свою апеляцію, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, апеляційний суд вважає, що
апеляції не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Винуватість
ОСОБА_2 в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_1 за
обставин, які встановлені у вироку, підтверджені доказами, які були досліджені
в судовому засіданні і наведені у вироку. Фактичні обставини події злочину не
оспорюються і в апеляції засудженого. Його твердження в апеляції, що він діяв
при цьому у межах необхідної оборони не можуть бути визнані обгрунтованими.

Як вбачається з
показань самого засудженого, а також потерпілої і свідків, між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 виникла обопільна сварка, під час якої і були заподіяні засудженим
тілесні ушкодження потерпілій. При цьому, будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_2
не було завдано. Наведені обставини свідчать про вчинення обома сторонами
обопільних неправомірних дій щодо один одного, які й стали приводом заподіяння
потерпілій тілесних ушкоджень, через що твердження в апеляції засудженого про
перебування його в стані необхідної оборони не можуть бути визнані
обгрунтованими

Тому дії ОСОБА_2
правильно кваліфіковані за ст.125 ч.1 КК України як умисне заподіяння легких
тілесних ушкоджень, а доводи його апеляції про відсутність в його діях складу
злочину суперечать фактичним обставинам справи і є необгрунтованими.

Призначаючи
покарання засудженому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та
конкретні обставини вчинення злочину, дані про особу ОСОБА_2 та інші обставини,
які мають значення для призначення виду та розміру покарання. Зокрема, судом
враховано, що він вчинив злочин невеликої тяжкості, раніше не судимий,
позитивно характеризується, є людиною похилого віку, перебуває на пенсії.
Оскільки достовірних доказів перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп'яніння
у справі не встановлено, суд обгрунтовано дійшов висновку про недоведеність
цієї обставини. Тому доводи апеляції потерпілої про надмірну м'якість
призначеного засудженому покарання не можуть бути визнані обгрунтованими.

Вироком суду встановлено, що потерпілій ОСОБА_1 засуджений
ОСОБА_2 завдав легких тілесних ушкоджень, які не спричинили розладу її
здоров'я. Цей висновок суду грунтується на висновках судово-медичної
експертизи, згідно якої струс головного мозку, забиття шийно-грудного відділу
хребта не взятий до уваги, оскільки ці наслідки не підтверджені об'єктивними
даними. Ці обставини в апеляції потерпілої не оспорюються. При цьому, потерпіла
не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того, що лікування, яке вона
проходила, якимось чином знаходиться в причинному зв'язку з діями засудженого.
За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні
позову потерпілої про відшкодування матеріальної шкоди, яка полягала у витратах
на її лікування.

Визначений судом розмір стягнення на відшкодування моральної
шкоди потерпілій відповідає вимогам ст. 1167 ЦК України, оскільки при цьому були враховані конкретні
обставини, пов'язані з моральними переживаннями Чернобельської у зв'язку із
вчиненим щодо неї злочином, а також вік та матеріальний стан засудженого.

Тому доводи апеляції потерпілої про неправильне вирішення судом її позову
прог відшкодування матеріальної та моральної шкоди також не можуть бути визнані
обгрунтованими.

Враховуючи наведене, керуючись вимогами ст.ст.365, 366 КПК України,
апеляційний суд

ухвалив:

Апеляції потерпілої ОСОБА_1 та засудженого ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від
13 лютого 2007 року щодо ОСОБА_2 -

без зміни.