Справа № 592/2639/15-к
Провадження № 1-кс/592/766/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року м.Суми

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду міста Суми ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю скаржника ОСОБА_3 , без фіксації процесуальної дії за допомогою технічних засобів, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми скаргу ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження від 30.12.2014 року слідчого СВ Сумського МВ УМВС України в Сумській області ОСОБА_4 за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР 30.10.2013 року за № 0007223,

встановив:

19.03.2015 року до слідчого судді надійшла вищевказана скарга ОСОБА_3 яку останній мотивує тим, що 30.12.2014 року постановою слідчого СВ Сумського МВ УМВС України в Сумській області ОСОБА_4 було закрито кримінальне провадження № 0007223, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.10.2013 року, щодо ОСОБА_3 в частині, що стосується фактів зловживання службовим становищем при виписці лісорубного квитка за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.365 та ч.1 ст.366 КК України. Вважає, що рішення про закриття кримінального провадження за ч.1 ст.365 КК України щодо нього прийнято не за тими нормами КПК України, а саме п. 4 ч. 1 ст. 284 без всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин, висновки слідчого не відповідають фактичним обставинам розслідуваної справи. Слідча ОСОБА_4 суб`єктивно визнає його винним, але в постанові не посилається на жодний доказ вини. В справі є всі докази які доводять правоту та законність його дій. Інформація щодо фальсифікації кримінальної справи, яку він повідомив на допиті, слідчим не перевірялась та не розслідувалась, не було проведено жодних слідчих дій. Справа умисно відлежується та затягується, так як відкрита вона 25.03.2009 року. Справа була закрита 30.12.2014 року, але інформацію про закриття справи він отримав 10.03.2015 року згідно листа УМВС України в Сумській області від 03.03.2015 р. №245.

У судовому засіданні ОСОБА_3 скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній. Просить скасувати постанову слідчого ОСОБА_4 від 30.12.2014 року в кримінальному провадженні № 0007223.

Слідча ОСОБА_4 , прокурор в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату та час розгляду скарги, матеріали кримінального провадження надані слідчому судді не були, однак слідчою була надана «Довідка по кримінальному провадженню №00007223 внесеному в ЄРДР 30.10.2013 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.366 КК України». Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3 , перевіривши матеріали скарги, приходжу до наступних висновків.

Згідно п.3 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадженні - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Слідчим суддею було відкрито провадження за скаргою ОСОБА_3 та призначено її до розгляду виходячи з наступних обґрунтувань.

У відповідності до п.18 ч.1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку передбаченим цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Статтею 11 КК України встановлено, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. Не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Як передбачено ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду.

Нормами ст. 8 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: 1) верховенство права; 2) законність; ) рівність перед законом і судом; 4) повага до людської гідності; 5) забезпечення права на свободу та особисту недоторканність; 10) презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; 13) забезпечення права на захист; 14) доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; 15) змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 17) забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; 18) публічність; 19) диспозитивність.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. З поданої до суду скарги ОСОБА_3 , особистих пояснень ОСОБА_3 , вбачається намір останнього довести свою невинуватість у інкримінуємих йому злочинах з 25.03.2009 року по даний час. Таке право, на думку слідчого судді, ґрунтується на нормах Конституції України, статті 6 Європейської Конвенції з прав людини, у відповідності до якої кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов`язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Як зазначено в рішенні Справа "Меріт проти України" (заява N 66561/01) від 30 березня 2004 року, зокрема п. 58, Суд повинен брати до уваги не лише існування формальних засобів правового захисту в правовій системі відповідної Договірної сторони, а й загальну правову та політичну ситуацію, в якій вони використовуються, та особисті обставини заявника (див. рішення у справі "Акдівар проти Туреччини" від 16 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, с. 1211, параграф 59). Він повинен з`ясувати, чи при всіх обставинах справи заявник зробив все, чого можна було обґрунтовано очікувати, щоб вичерпати всі національні засоби правового захисту.

Європейським судом з прав людини зроблені конвенційні висновки, відповідно до яких «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може полягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом. Проте такі обмеження мають застосовуватися з легітимною метою та мають зберігати пропорційність між застосованими засобами та постановленою метою (див. рішення у справі «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» від 26.07.2005 року).

Як зазначено в рішенні Справа "Іванов проти України" (заява N 15007/02) від 07 грудня 2006 року, зокрема п. 71, Суд нагадує, що обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі. Суд вважає, що справа була дуже важливою для заявника, оскільки він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, зважаючи на те, що він ризикував бути ув`язненим.

Держава має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватися всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у судах.

Таким чином, з урахуванням викладеного, не зважаючи на відсутність визначеного у п.3 ч.1 ст.303 КПК України права ОСОБА_3 оскаржити рішення слідчого про закриття кримінального провадження, з метою повного та всебічного захисту прав ОСОБА_3 , застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права, застосовуючи загальні засади кримінального провадження відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України, слідчим суддею прийнято рішення про відкриття провадження за його скаргою та прийняття процесуального рішення за результатами розгляду.

Під час кримінального провадження слідчий, згідно з вимогами ч. 2 ст. 9 КПК України зобов`язаний дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Презумпція невинуватості особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, є однією з найважливіших демократичних засад, що характеризують правову державу та її кримінальне судочинство. Нормативне положення про те, що особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, вважається невинуватою доки її вину не буде встановлено у визначеному законом порядку, знайшло своє відображення у найважливіших міжнародно-правових актах, які закріпили універсальні стандарти основних прав і свобод людини, зокрема: Загальній декларації прав людини (п. 1 ст. 11); Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (п. 2 ст. 14); Європейській конвенції прав людини і основоположних свобод (п. 2 ст. 6). Таким чином, призначення презумпції невинуватості насамперед полягає в тому, щоб протистояти у кримінальному судочинстві обвинувальному ухилу, суб`єктивізму, тенденційності чи навіть свавіллю всьому, що перетворює кримінальне судочинство у знаряддя розправи над обвинуваченим, ототожнює обвинуваченого з винуватим, робить його фактично безправним. В правовій позиції Конституційного Суду України, сформульованій у його рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора. Конституційний Суд відзначив у ньому, що "переконання слідчого і прокурора у вчиненні особою злочину не означає доведення її винуватості, яка відповідно до конституційно закріпленого принципу презумпції невинуватості особи може бути встановлена лише вироком суду. Зібрані досудовим слідством докази винуватості особи перевіряються і оцінюються судом під час розгляду справи по суті, за результатами яких суд постановляє виправдувальний або обвинувальний вирок, визнаючи особу відповідно невинуватою або винуватою у вчиненні злочину. Не припиняє своєї дії презумпція невинуватості і щодо осіб, звільнених від кримінальної відповідальності з закриттям кримінальних справ за так званими «нереабілітуючими підставами». Європейський Суд з прав людини так тлумачить коло осіб, на яких розповсюджує свою дію презумпція невинуватості. У справі "Хужін та інші проти Росії" (2008 р.) він вважає, що кримінальне переслідування настає не лише з моменту затримання особи за підозрою у вчиненні злочину, але й до нього, якщо для неї у цьому зв`язку можуть настати певні негативні наслідки.

Закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому прийняття рішення про його закриття можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінки слідчим доказів, які стосуються цього провадження, у сукупності.

Слідчим під час досудового слідства не належним чином дотримано положень ч.1 ст.22 КПК України, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Слідчим суддею встановлено що 30.10.2013 року, після повернення кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК України прокурору м. Суми на додаткове розслідування відповідно до ухвали Ковпаківського районного суду міста Суми від 02.10.2013 року, СВ Сумського МВ УМВС України в Сумській області внесено відомості до ЄРДР за № 0007223 з правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 366 КК України про те, що 28.01.2008 року ОСОБА_3 , займаючи посаду головного лісничого ДП „Сумський агролісгосп умисно видав лісорубний квиток №6, затвердивши його своїм підписом, в який були внесені завідомо неправдиві відомості, на підставі чого 29.01.2008 року був укладений договір на виконання лісозаготівельних робіт та незаконно вирубано лісові насадження.

27.12.2013 року кримінальне правопорушення було перекваліфіковане на ч. 1 ст. 191 КК України та закрите прокурором прокуратури м. Суми ОСОБА_5 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України. 17.04.2014 року прокурором прокуратури м. Суми ОСОБА_5 кримінальне провадження було відновлено на виконання ухвали слідчого судді Зарічного районного суду міста Суми.

30.12.2014 року кримінальне правопорушення було перекваліфіковане слідчим з ч. 1 ст. 366 КК України на ч. 1 ст. 365 КК України «Перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу» (редакція ЗУ від 21.02.2014 року № 746-VII), за фактом перевищення службових повноважень ОСОБА_3 при складанні лісорубного квитка № 6. Цього ж дня, 30.12.2014 року слідчим до ЄРДР за № 0007422 було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, за фактом внесення ОСОБА_3 неправдивих відомостей до лісорубного квитка № 6. Цього ж дня, тобто 30.12.2014 року кримінальні провадження № 0007223 та № 0007422 були об`єднані в одне провадження за № 0007223 та слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження, відповідно до її резолютивної частини: «1. Кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007223 від 30.10.2013 року відносно ОСОБА_3 за ст. 365 ч. 1 КК України, закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою. 2. Кримінальне провадження № 0007422 від 30.12.2013 року відносно ОСОБА_3 за ст. 366 ч. 1 КК України, закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю складу кримінального правопорушення».

Не зрозуміло чому слідчий закриває кримінальні провадження № 0007223 та № 0007422, адже дані кримінальні провадження об`єднані в одне кримінальне провадження з присвоєнням єдиного номеру - № 0007223. Також, при перекваліфікації 30.12.2014 року слідчим кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 366 КК України на ч. 1 ст. 365 КК України слідчому вже достеменно було відомо, що ОСОБА_3 не відноситься до категорії працівників правоохоронних органів, не є суб`єктом даного злочину, про що вона зробила висновок в оскаржуємій постанові від 30.12.2014 року.

Частиною 5 ст. 110 КПК України встановлені вимоги до постанови слідчого, прокурора, відповідно до якої постанова слідчого, складається з:

1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову;

2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу;

3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.

Аналіз оскаржуваної постанови свідчить про те, що слідчим вимоги КПК України не дотримані, досудове слідство в кримінальному провадженні проведене неповно, неусунута неповнота досудового слідства, зокрема через що судами неодноразово справа поверталась для проведення додаткового розслідування, рішення про закриття кримінального провадження ухвалено передчасно без з`ясування ряду обставин, які мають значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, належним чином не вмотивоване, не надана оцінка зібраним доказам, викладене в постанові зводиться до зазначення хронології розслідування кримінальної справи, розгляду в суді та проведення досудового розслідування кримінального провадження.

При встановлених обставинах скарга ОСОБА_3 на рішення (постанову) слідчого про закриття кримінального провадження підлягає задоволенню, так як слідчим не забезпечено прийняття у кримінальному провадженні законного і неупередженого процесуального рішення, дотримання прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 107, 110, 303, 305-307, 309 КПК України, слідчий суддя,

постановив:

Скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати постанову про закриття кримінального провадження від 30.12.2014 року слідчого СВ Сумського МВ УМВС України в Сумській області ОСОБА_4 за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0007223 від 30.10.2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365 та ч. 1 ст. 366 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї може бути подане під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1