ПОСТАНОВА

18 листопада 2010 року м. Рівне

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Рівненської області ОСОБА_1, з участю прокурора Горбань О.В.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду кримінальну справу за апеляціями прокурора Піддубної Л.П., представника потерпілого ОСОБА_2 на вирок Рівненського міського суду від 9 серпня 2010 року,

встановив:

Апеляція прокурора не відповідає вимогам ст. 350 КПК України.

Із апеляції прокурора не зрозуміло чи просить вона скасувати вирок повністю чи лише в частині призначення покарання, а в решті залишити без зміни. При тому, що прокурор посилається як на підставу для скасування вироку невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, вона викладає прохання „Вирок Рівненського міського суду від 9 серпня 2010 року відносно ОСОБА_3 скасувати", не зазначаючи, чи повністю, чи частково та чи залишати в силі в якійсь частині оскаржуваний вирок.

Конкретизуючи своє прохання прокурор просить при постановленні нового вироку пом'якшити призначене покарання: якщо за вироком від 9 серпня 2010 року ОСОБА_2 був засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі на строк у п'ять років, то прокурор просить новим вироком призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк у три роки. Порушуючи вимоги ст. 350 КК України прокурор обґрунтування свого прохання про пом'якшення покарання новим вироком не виклала.

Із змісту прохання прокурора випливає (хоч прямо вона про це в апеляції не зазначає), що при ухваленні нового вироку апеляційним судом вона просить не звільняти засудженого від відбування покарання в порядку, передбаченому ст. 75 КК України. Однак в мотивувальній часині апеляції прокурор Піддубна Л.П. не виклала, не навела доводів та доказів на обґрунтування думки про незаконність чи неправильність застосування ст. 75 КК України і неправильність висновку суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Зовсім незрозуміло виклала прокурор свою думку про неправильність оцінки судом тяжкості злочину. Пославшись на вимогу п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 N 7 „Про практику призначення судами кримінального покарання" враховувати певні особливості конкретного злочину і обставини його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів, роль кожного із співучасників, тощо) ОСОБА_4 зовсім не зазначила, яку ж з особливостей злочину, вчиненого ОСОБА_3, із перерахованих нею, вона просить врахувати як таку, що дає підстави визнати злочин більш тяжким, ніж це, на думку прокурора, визнав суд. Тобто прокурор Піддубна Л.М. не вказує,що ж саме не врахував суд із перерахованих нею в апеляції особливостей злочину: що злочин вчинений не умисно, а з необережності; що злочин вчинений без злочинного мотиву і мети, з одним епізодом, без участі

Справа N 11-500 2010 р. Вирок постановлений одноособово суддею Головчаком М.М.

співучасників, чи щось інше конкретне; які міркування прокурора в суді першої інстанції з цього приводу не врахував суд.

Не роз'яснено в апеляції прокурора про те, що як узгоджується її думка про врахування як обтяжуючої обставини несправність гальмівної системи автомобіля, яка за твердженням обвинувачення і вироком є безпосередньою причиною дорожньо-транспортної пригоди і об'єктивною стороною порушення правил дорожнього руху.

Наводячи як довід для призначення більш суворого покарання засудженому тяжкість заподіяних наслідків прокурор не обґрунтувала своє прохання посиланнями на закон і не роз'яснила як на її погляд узгоджується таке прохання з положеннями ч. 4 ст. 67 КК України про неможливість врахування як обтяжуючої покарання обставини обставину, яка впливає на кваліфікацію злочину.

Оспорюючи висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання прокурор взагалі не обгрунтувала свою позицію аналізом доказів щодо обставин, які характеризують засудженого,ьне роз'яснила чому за навності у неї припереконання, що засуджений засолуговує лише на мінімальне покарання, передбачене ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на 3 роки прокурор робить висновок про неможливість застосування ст. 75 КК України.

Порушуючи вимогу ч.2 ст. 350 КПК України прокурор в апеляції не послалась на аркуші справи, на яких містяться докази на підтвердження її доводів про незаконність чи необґрунтованість вироку суду.

За ч. 1 ст. 352 КПК України у разі невиконання особою, яка подала апеляцію, вимог, передбачених статтею 350 цього Кодексу, головуючий своєю постановою залишає апеляцію без руху та повідомляє про необхідність виконання зазначених вимог закону протягом семи діб з моменту одержання повідомлення.

Всупереч закону головуючий в суді першої інстанції цього не зробив.

Не виконана суддею Рівненського міського суду вимога ст. 354 КПК України про виклик засудженого до апеляційного суду ( ч.4 ст. 354 КПК України: „Якщо в апеляції ставиться питання про погіршення становища засудженого чи виправданого, суд першої інстанції одночасно викликає до суду апеляційної інстанції цих осіб, їх законних представників, а також захисників, якщо їх участь у справі відповідно до вимог статті 45 цього Кодексу є обов'язковою"). Суддя не звернув уваги на те, що ст. 354 КПК України розрізняє повідомлення сторін про дату призначення справи до апеляційного розгляду і виклик засудженого до апеляційного суду.

На думку прокурора справа підлягає поверненню до міського суду для належного виконання вимог ст.ст. 350, 352, 354 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 357, 359 КПК України

П ОСТАНОВИВ:

Кримінальну справу щодо ОСОБА_3 повернути Рівненському міському суду для належного виконання вимог ст.ст. 350, 352, 354 КПК України.

Суддя О.К.Коробов