Справа № 305/2106/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
27.05.2015 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий),
ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судових засідань ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , розглянув апеляційні скарги прокурора прокуратури Рахівського району , обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рахівського районного суду від 10.12.2014 року у кримінальному провадженні № 11-кп/777/176/15 яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканць АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, раніше судимий:
- 03.04.2008 року Рахівським районним судом Закарпатської області за ч.2 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі;
визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та із застосуванням вимог ч.1 ст. 69 КК України призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 ( два ) роки 3 місяці.
Запобіжним заходом ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу залишено тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 постановлено обчислювати з моменту затримання - 15.08.2014 року.
Цивільний позов прокурора задоволено . Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в особі Рахівської районної лікарні 603,98 гривень у покриття витрат на лікування потерпілого.
За вироком ОСОБА_6 визнаний винним в тому, що 27.07.2014 року близько 00:30 годині , перебуваючи на АДРЕСА_1 під час бійки , умисно, з метою протиправного заподіяння ОСОБА_8 тяжкої шкоди здоров`ю, наніс останньому шість ударів лезом ножа в область черевної порожнини , грудної клітини та інші частини тіла, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді трьох сліпих колото-різаних поранень передньої поверхні черева, колото-різаних порвнень лівої здухвинної ділянки та задньої поверхні лівого ліктьового суглобу, а також ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини зліва, лівобічного пневматораксу. Тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва, лівобічного пневматораксу виникли внаслідок дії колото-ріжучого предмету по ударному механізму спричинення, яким могло бути лезо ножа та вкладаються у строк події , що мала місце 27.07.2014 року та були небезпечними для життя потерпілого у момент спричинення і кваліфікується як тяжкі тілесні ушкодження.
В апеляційних скаргах:
прокурор прокуратури Рахівського району порушує питання про скасування вироку суду через невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості злочину і його особі внаслідок м?якості, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та ухвалення апеляційним судом свого вироку, яким визнати ОСОБА_6 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України з призначенням покарання у виді 6 років позбавлення волі . Звертає увагу суду на тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину , його попередню соціальну поведінку , характеристику за місцем проживання . Крім того зазначив , що при застосуванні вимог ст. 69 КК України суд свої висновки належним чином не вмотивував;
обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі порушує питання про скасування вироку, оскільке призначене йому покарання за своїм видом є занадто суворим і не відповідає тяжкості скоєного ним злочину. У подальшому обвинувачений уточнив вимоги апеляційної скарги та просить апеляційний суд перекваліфікувати його діяння з ч.1 ст. 121 на ст. 124 КК України, оскільки вважає , що він перевищив межі необхідної оборони. Судом не взято до уваги попередні відносини між обвинуваченим і потерпілим та те, що останній спеціально спровокував бійку .
В запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_6 вказує про необґрунтованість доводів прокурора в частині безпідставного застосування судом першої інстанції вимог ст. 69 КК України . Вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи. При цьому судом враховано, що він щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував потерпілому завдану шкоду, позитивно характеризується за місцем проживання .
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого і захисника на підтримання поданої обвинуваченим апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу подану прокурором , промову прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, перевіривши та дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення з таких підстав.
Так, незважаючи на невизнання самим обвинуваченим вини в інкримінованому йому злочині , така повністю підтверджена сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів.
З показань потерпілого ОСОБА_8 вбачається, що увечері 27.07.2014 року його знайомий ОСОБА_9 попросив піти з ним , щоб поговорити з ОСОБА_6 .. Після цього , ОСОБА_10 викликав ОСОБА_6 з приміщення бару Закарпаття на вулицю. На вулиці між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виникла сварка під час якої ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_8 , який словесно захистив ОСОБА_13 від нападів ОСОБА_12 , внаслідок чого між ним та ОСОБА_12 розпочалася бійка.
З показань свідка ОСОБА_9 вбачається , що він разом ОСОБА_8 близько опівночі 27.07.2014 року побачили як ОСОБА_6 зайшов до бару Закарпаття. Він зайшов у бар і викликав ОСОБА_6 на вулицю для розмови . Коли ОСОБА_6 вийшов з приміщення, то відразу почав йому поргожувати , а тому ОСОБА_8 вступився за нього. ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_8 і між ними виникла бійка в ході якої ОСОБА_6 вийняв з кишені ніж і почав наносити ним удари ОСОБА_8 ..
З показань свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 вбачається, що вони перебували у приміщенні бару Закарпаття і бачили як у бар зайшло двоє хлопців і покликали ОСОБА_12 на вулицю. Після того як ОСОБА_6 вийшов з бару на вулицю, свідки також покинули приміщення і побачили , що між ОСОБА_17 та ОСОБА_12 тривала бійка. При цьому ствердили, що хтось із присутніх вигукнув про те, щоб бійка відбувалася один на один, а тому у хід бійки ніхто не втручався.
З показань свідка ОСОБА_18 вбачається , що він разом з ОСОБА_6 перебував у барі Закарпаття. В приміщення бару зайшов ОСОБА_10 і покликав ОСОБА_6 на вулицю. Свідок ствердив , що вийшов у слід за хлопцями і побачив бійку, а тому вигукнув , щоб бійка відбувалася один на один.
Показання свідків та потерпілого учасниками кримінального провадження не оспорювалися та не вказувалося на порушення вимог закону при їх перевірці як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду , а тому вказані показання колегією суддів визнаються такими, що здобуті відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
З показань обвинуваченого вбачається , що 27.07.2014 року близько 23:00 години він разом з ОСОБА_18 знаходилися у барі Закарпаття . В цей час туди зайшов ОСОБА_9 і викликав його на вулицю. Між ним та ОСОБА_9 напередодні виник конфлікт. Коли вони почали з`ясовувати стосунки , то втрутився ОСОБА_8 , який його вдарив, спровокуваши бійку. Дійсно, під час бійки з ОСОБА_8 він, обороняючись, наніс останньому декілька ударів ножем.
Згідно висновку експерта № 335 від 06.08.2014 року у гр. ОСОБА_8 виявили тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва, лівобічного пневматориксу, трьох сліпих колото-різаних поранень передньої поверхні черева, лівої здухвинної ділянки, задньої поверхні лівого ліктьового суглобу, в лівій боковій ділянці черева по задньо-підпаховій лінії , в ділянці грудної клітки зліва по задньо-підпаховій лінії. Дані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії колото-ріжучого предмету по ударному механізму спричинення , яким могло бути лезо ножа та вкладаються в строк події , що мала місце 27.07.2014 року.
Тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва, лівобічного пневматорексу виникли внаслідок дії колото-ріжучого предмету по ударному механізму спричинення , яким могло бути лезо ножа та вкладаються в строк події , що мала місце 27.07.2014 року. Вказані тілесні пошкодження являли небезпеку для життя потерпілого і кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження. (а.с.60-62)
Згідно висновку експерта № 376 від 28.08.2014 року у ОСОБА_6 яких-небудь тілесних ушкоджень не виявлено ( а.с.63).
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та зібраним і дослідженим доказам , неправильну кваліфікацію його діянь , апеляційний суд відхиляє як безпідставні.
Так , з встановлених обставин кримінального провадження вбачається, що 27.07.2014 року між потерпілим та обвинуваченим на ґрунті неприязні виникла взаємна бійка. З показань обвинуваченого ОСОБА_6 , даних ним під час судового провадження , які узгоджуються з іншими доказами , вбачається, що в ході бійки він , взявши у руки ніж, наніс ним потерпілому серію ударів по тулубу .
Як свідчать матеріали провадження і зміст вироку, місцевий суд при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 дослідив всі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, та повно і всебічно дослідив докази, в тому числі показання обвинуваченого, потерпілого, свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 ; експерта ОСОБА_19 ; дані протоколу слідчого експеременту, висновків судово-медичних експертиз, і дав їм в сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку розгорнутий аналіз доказів, навів мотиви чому суд відхилив доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації діянь обвинуваченого , а тому доводи апелянта про те, що суд не взяв до уваги показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_18 є необґрунтованими.
Так, достовірно встановлено і це підтвердили як сам обвинувачений ОСОБА_6 , так і допитаний потерпілий ОСОБА_8 та свідки, між потерпілим та обвинуваченим виник конфлікт , що переріс у взаємні образи, під час яких як обвинувачений так і потерпілий завдали один одному удари. Після цього, відповідно до показань свідків, присутні закликали , щоб бійка відбувалася один на один, а тому у бійку ніхто не втрутився і потерпілий та обвинувачений продовжили наносити удари один одному. В ході бійки, обвинувачений вийняв ніж і наніс ним потерпілому серію ударів у різні чатини тулуба.
Згідно ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним спричиненням тілесних ушкоджень , зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.
Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Така необхідність виникає там і тоді, де зволікання з боку того , хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає , загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних правом інтересів. Крім того, не може бути визнана такою , що перебуває у стані необхідної оборони , особа, яка сама вчинює протиправні дії.
Так , взаємні образи між потерпілим та обвинуваченим , що переросли у бійку ; сам перебіг бійки , який відбувався за обставин , коли потерпілий та обвинувачений взаємно очікували та наносили удари один одному , їх однакова стать та приблизно однаковий вік; розуміння того , що бійка відбувається один на один, оскільки чисельні очевидці події заохочували до з`ясування стосунків між потерпілим та обвинуваченим у такий спосіб; відсутність явної фізичної переваги між потерпілим та обвинуваченим в ході бійки; відсутність видимих тілесних ушкоджень , приводять колегію суддів до висновку , що у обвинуваченого не було невідкладної необхідності в заподіянні шкоди потерпілому, що дії ОСОБА_8 не загрожували негайною і невідворотньою шкодою для охоронюваних правом інтересів ОСОБА_6 , а тому обвинувачений не знаходився у стані необхідної оборони.
Навпаки , фактичні обставини кримінального провадження свідчать , що обвинувачений ОСОБА_6 керувався метою розправи над потерпілим , його дії мали протиправний характер , а тому відповідальність за заподіяну шкоду повинна наставати на загальних підставах , як за умисний злочин.
Виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого злочину , зокрема, враховуючи спосіб , знаряддя злочину, кількість , характер та локалізацію спричинених тілесних ушкоджень, попередню поведінку обвинуваченого та потерпілого та їх поведінку в ході бійки, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо змісту та спрямованості умислу ОСОБА_6 та вірно кваліфікував його діяння за ч.1 ст. 121 КК України.
Отже, доводи апеляційної скарги обвинуваченого та висловленого уточнення до її змісту, доводи захисника ОСОБА_7 про те, що вирок є необґрунтованим, що ОСОБА_6 не вчиняв злочину за який засуджений, апеляційний суд відхиляє, оскільки винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину , передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин підтверджується сукупністю зібраних, досліджених у судовому засіданні та наведених у вироку доказів. Діяння ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України кваліфіковано правильно.
Згідно п.4 ч.1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Частина 1 ст. 421 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що досудове розслідування і судовий розгляд проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України за обставин, зазначених у вироку ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження .
Разом з тим, як правильно зазначено в апеляційній скарзі прокурора, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання судом не у повній мірі враховано: тяжкості вчиненого кримінального правопорушення , зокрема те, що злочин , передбачений ч.1 ст. 121 КК України класифікується як тяжкий; способу вчинення та наслідки злочинних дій; дані про особу винного, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо, схильний до вчинення кримінальних правопорушень.
Крім того, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора про порушення судом при призначенні обвинуваченому покарання вимог , передбачених ст.65,69 КК України.
Так, особі , яка вчинила злочин , має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нею нових злочинів. Підстави для призначення більш м?якого покарання визначаються статтею 69 КК України , яка надає суду право призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції Особливої частини тільки за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину , з урахуванням особи винного. Таке рішення суду у всякому разі повинно бути вмотивованим у вироку.
Суд першої інстанції вказаних вимог кримінального закону не дотримався. Визнавши обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди потерпілому не вмотивував свого рішення про застосування ст. 69 КК України, обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, у вироку не навів.
Посилаючись у вироку на таку пом`якшуючу обставину , як активне сприяння розкриттю злочину, суд не звернув увагу на те, що активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи. В обвинувальному акті (а.с.2) органом досудового розслідування встановлено лише одну пом`якшуючу обставину щире каяття. Будь-яких даних про активне сприяння ОСОБА_6 розкриттю злочину не наведено, такі відомості відсутні і у вироку суду.
Крім того, щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію , що склалася. Однак, з показань обвинуваченого , викладених у вироку вбачається , що останній оспорив фактичні обставини, в тому числі щодо перебігу подій і суд в мотивувальній частині вироку цим показанням дав критичну оцінку.
Підставами призначення більш м`якого покарання у ч.1 ст. 69 КК України визнанні дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, а саме: 1) наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного. При цьому, пом`якшуючі обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості злочину. Проте у будь-якому разі встановлені за справою обставини, що пом`якшують покарання, мають перебувати одна з одною в такому співвідношенні та взаємодії й у своїй сукупності настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину , що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б у даному випадку явно недоцільним і несправедливим.
Що стосується даних про особу обвинуваченого , то вони повинні оцінюватися судом з точки зору того, чи дають можливість ці дані дійти обґрунтованого висновку про те, що призначення обвинуваченому більш м`якого покарання , ніж передбачено санкцією статті , є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Суд першої інстанції свої висновки з цих питань не обґрунтував.
Навпаки , з матеріалів провадження вбачається , що ОСОБА_6 має не погашені судимості, в тому числі за вчинення умисних тяжких злочинів ( а.с. 42-43, 66-81), за місцем проживання характеризується посередньо, як особа схильна до вчинення правопорушень (а.с.39).
На підставі викладеного , колегія суддів прийшла до висновку , що призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосування вимог ст. 69 КК України , свідчить про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, таке покарання не можна вважати достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових злочинів, а тому вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню.
З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи обвинуваченого про суворість призначеного йому покарання.
В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, розкаявся.
Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При призначенні ОСОБА_6 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який класифікується за ст. 12 КК України, як тяжкий злочин, суспільну небезпечність вчиненого діяння; особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває; його стан здоров`я; попередню соціальну поведінку; наявність обставин, що пом`якшують покарання: добровільне відшкодування завданої шкоди .
За наявності наведених обставин, апеляційний суд прийшов до переконання про необхідність призначенння ОСОБА_6 покарання в межах санкції , що передбачена ч.1 ст. 121 КК України, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,-
апеляційну скаргу прокурора прокуратури Рахівського району задовольнити частково , а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Рахівського районного суду від 10.12.2014 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121 КК України покарання у виді 6 ( шести) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення його апеляційним судом, а засудженим , який тримається під вартою ,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: