Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/478/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 191 (84, 86-4) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.06.2015 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження № 0000586 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Білецківка, Кременчуцького району Полтавської області, громадянку України, освіта середня-спеціальна, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , заміжню, на утриманні має неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює на посаді провідного лікаря ветмедицини епізоотолог, Олександрівської районної державної лікарні ветеринарної медицини, раніше не судиму, -

визнано винуватою та засуджено:

за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, з позбавленням права займати посади пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей, та фінансової діяльності;

за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, з позбавленням права займати посади пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей, та фінансової діяльності.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі строком 1 рік.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням якщо вона на протязі 1 року іспитового строку не вчинить новий злочин та буде виконувати обов`язки покладені на неї судом.

Згідно із ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтись на реєстрацію в кримінально виконавчу інспекцію.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання у вигляді обмеження волі та додаткового у вигляді позбавлення права займати посади пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей, та фінансової діяльності, призначеного за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15, ч.2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

За участю:

прокурора: ОСОБА_7 ,

обвинуваченої: ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою та засуджено за те, що вона вчинила злочин проти власності, а саме замах на розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, тобто кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191 КК України, та вчинила злочин у сфері службової діяльності, а саме службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, тобто кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 366 КК України.

Злочин вчинено за наступних обставин.

Так, обвинувачена ОСОБА_6 наказом начальника управління ветеринарної медицини в Олександрівському районі від 06 червня 2013 року № 28 призначена виконуючим обов`язки начальника Олександрівської районної державної лікарні ветеринарної медицини, та являючись службовою особою, що тимчасово виконує організаційно-розпорядчі функції і відповідно до посадової інструкції начальника Олександрівської районної державної лікарні ветеринарної медицини наділена наступними правами та обов`язками, зокрема: організація роботи лікарні, розподіл обов`язків між спеціалістами, здійснення керівництва діяльністю лікарні і підпорядкованих структурних підрозділів, розроблення та подання на затвердження в управління ветеринарної медицини в Олександрівському районі проектів штатного розпису, кошторисів та планів асигнувань відповідних бюджетних програм, розпорядження коштами в межах затвердженого кошторису на утримання лікарні та проведення протиепізоотичних заходів, призначення та звільнення з посад спеціалістів та інших працівників лікарні, дільничних лікарень, дільниць та пунктів ветеринарної медицини, вчинила розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем 26 грудня 2013 року уклала договір між Олександрівською районною державною лікарнею ветеринарної медицини, в особі виконуючого обов`язки начальника ОСОБА_6 , та приватним підприємцем ОСОБА_8 було укладено договір № 3/12 про надання послуг.

Відповідно до умов договору виконавець - приватний підприємець ОСОБА_8 зобов`язалася надати послуги з проведення ремонту автомобілів Олександрівської районної державної лікарні ветеринарної медицини. Замовник - Олександрівська районна державна лікарня ветеринарної медицини зобов`язалася оплатити надані послуги на умовах договору № 3/12 про надання послуг від 26.12.2013 року.

Згідно пункту 3.2 договору № 3/12 про надання послуг від 26.12.2013 року роботи вважаються виконаними після підписання сторонами акту виконаних робіт. Пунктами 4.2 та 4.2.1 договору № 3/12 про надання послуг від 26.12.2013 року передбачено, що усі розрахунки здійснюються у один етап, замовник - Олександрівська районна державна лікарня ветеринарної медицини сплачує 100% вартості робіт після їх виконання.

Додатком до договору № 3/12 про надання послуг від 26.12.2013 року, який є невід`ємною його частиною, визначено перелік автомобілів, ремонт яких мала здійснити приватний підприємець ОСОБА_8 та вартість послуг, а саме:

автомобіль ГАЗ-31029 - 14 880,00 гривень;

автомобіль ГАЗ-52 - 19 880,00 гривень;

автомобіль ВАЗ-2107-3 986,00 гривень, тим самим вчинила замах на розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем та службове підроблення, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Достовірно знаючи про те, що послуги з ремонту автомобілів лікарні ГАЗ-31029, ГАЗ-52 та ВАЗ-2107 не надавалися, ОСОБА_6 підписала акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000042 про проведення ремонту автомобіля ГАЗ-31029 на суму 14880,00 гривень, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000040 про проведення ремонту автомобіля ВАЗ-2107 на суму 3986,00гривень та акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000041 про проведення ремонту автомобіля ГАЗ-52 на суму 19880,00 гривень.

27.12.2013 року, договір № 3/12 про надання послуг, з додатком, а також акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000042, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000040 та акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000041, були надані до Управління Державної казначейської служби України в Олександрівському районі, для їх реєстрації, взяття на облік та проведення по ним оплати.

Так як документів, наданих до Державної казначейської служби України в Олександрівському районі було достатньо для проведення оплати, вони були належним чином оформлені, містили усі необхідні реквізити та були зареєстровані та взяті на облік. У разі надходження фінансування, оплата послуг, вказаних в актах здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000040, №ВЛ-0000041 та №ВЛ-0000042, була б проведена.

Оплата вищевказаних послуг не була проведена через ненадходження фінансування, а також через те, що факт порушення було виявлено співробітниками Олександрівської об`єднаної Державної фінансової інспекції під час проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Олександрівської районної державної лікарні ветеринарної медицини за період з 01.01.2011 по 01.03.2014 року.

ОСОБА_6 виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення до кінця злочину - розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, на загальну суму 38 746,00 гривень, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Крім того, 26.12.2013 року обвинувачена ОСОБА_6 , достовірно знаючи про те, що послуги з ремонту автомобілів лікарні ГАЗ-31029, ГАЗ-52 та ВАЗ-2107 приватним підприємцем ОСОБА_8 не надавалися, підписала акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000042 про проведення ремонту автомобіля ГАЗ-31029 на суму 14880,00 гривень, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000040 про проведення ремонту автомобіля ВАЗ-2107 на суму 3986,00гривень та акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000041 про проведення ремонту автомобіля ГАЗ-52 на суму 19880,00 гривень, тобто акти які містили завідомо неправдиві відомості.

Договір № 3/12 про надання послуг, з додатком, а також акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000042, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000040 та акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26.12.2013 №ВЛ-0000041, 27.12.2013 року були надані до Управління Державної казначейської служби України в Олександрівському районі, для їх реєстрації, взяття на облік та проведення по ним оплати.

Так як документів, наданих до Державної казначейської служби України в Олександрівському районі було достатньо для проведення оплати, вони були належним чином оформлені, містили усі необхідні реквізити, були зареєстровані та взяті на облік.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин провадження та юридичної кваліфікації дій обвинуваченої, просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та призначити покарання:

за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191 КК України - 3 роки позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності строком на 2 роки;

за ч. 1 ст. 366 КК України - штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., з позбавленням права займати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності строком на 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності строком на 2 роки.

Згідно із ст. 75 КК України звільнити обвинувачену ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з встановленням іспитового строку 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання.

В решті вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18.03.2015 стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Обгрунтовує свої вимоги тим що згідно із ч. 3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинувачена ОСОБА_6 має на утриманні малолітню дитину 2006 року народження.

Всупереч вимогам ч. 3 ст. 61, п. 2 ч. 1 ст. 65 КК України судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_6 призначено основне покарання за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України у виді обмеження волі, тобто застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Згідно із ч. 1 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як додаткове покарання на строк від 1 до 3 років.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними.

В порушення вимог ч. 1 ст. 55, п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України суд, визнавши обвинувачену ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та призначивши їй додаткове покарання за вказані злочини у виді позбавлення права займати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності, не вказав строк призначеного додаткового покарання, тобто не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, що згідно із п. 1 ч. 1 ст. 413 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Проте, всупереч вимог ч. 1 ст. 70 КК України суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів, не призначив остаточне додаткове покарання у виді позбавлення права займати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності, тобто не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, що згідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

За вироком суду обвинуваченій ОСОБА_6 призначено однакове за розміром основне покарання за вчинення злочини, передбачені ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України, у виді 1 року обмеження волі.

Всупереч вимог ч. 1 ст. 70, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченій остаточне покарання за сукупністю злочинів, застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Провівши у ході апеляційного розгляду справи судове слідство в обсязі допиту ОСОБА_6 та дослідження матеріалів кримінального провадження в частині характеризуючих даних обвинуваченої, заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, обвинувачену ОСОБА_6 , яка підтримала апеляцію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, за таких підстав.

Викладені у вироку суду висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15 ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, крім повного визнання обвинуваченою винуватості, підтверджені зібраними доказами, що містяться у матеріалах провадження, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
Як під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду, обвинувачена ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, визнала повністю та показала, що вчинила злочини за обставин, викладених у обвинувальному акті. У вчиненому щиро розкаялася.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КІІК України, підставами для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст.65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини Кримінального Кодексу України.

Згідно із ч. 3 ст. 61 КК України обмеження крім іншого, волі не застосовується до жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років.

Разом з тим, відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинувачена ОСОБА_6 має на утриманні малолітню дитину 2006 року народження. Всупереч вимог ч. 3 ст. 61, п. 2 ч. 1 ст. 65 КК України судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_6 призначено основне покарання за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України у виді обмеження волі, тобто застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як додаткове покарання на строк від 1 до 3 років. Пунктом 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними.

Проте, в порушення вимог ч. 1 ст. 55, п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України суд першої інстанції, визнавши обвинувачену ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та призначивши їй додаткове покарання за вказані злочини у виді позбавлення права займати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності, не вказав строк призначеного додаткового покарання, тобто не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Всупереч вимог ч. 1 ст. 70 КК України суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів, не призначив обвинуваченій остаточне додаткове покарання у виді позбавлення права займати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності, тобто не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Згідно з п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК України. Відповідно до вироку суду обвинуваченій ОСОБА_6 призначено однакове за розміром основне покарання за злочини, передбачені ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України, у виді 1 року обмеження волі.

Проте, всупереч вимог ч. 1 ст. 70 КК України, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченій остаточне покарання за сукупністю злочинів, застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

При призначенні покарання ОСОБА_6 колегія суддів, відповідно до статей 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченої та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Так, обвинувачена вчинила злочини, які відносяться до категорії середньої тяжкості. Як особа ОСОБА_6 характеризується позитивно. Обставинами що пом`якшують покарання є визнання вини та щире каяття у вчиненому, перебування на утриманні обвинуваченої неповнолітньої дитини. Обставини обтяжуючі покарання відсутні.

Враховуючи тяжкість вчинених злочинів, особу обвинуваченої, яка характеризується виключно позитивно, вчинила злочин уперше, щиро розкаялася у вчиненому, має на утриманні неповнолітню дитину, з урахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкцій ст. 191 ч.2, ст. 366 ч.1 КК України та з застосуванням ст.. 75 КК України звільнити її від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком.

ОСОБА_6 у судовому засіданні заявила клопотання про звільнення її від покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014 року, оскільки має на утриманні неповнолітню дитину стосовно якої не позбавлена батьківських прав.

Відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року, який набрав чинності 19.04.2014 року, зі змінами від 06.05.2014 року, звільненню від покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 КК України, та за злочини вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України підлягають особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Згідно із ст. 9 Закону України «Про амністію у 2014 році», питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою прокурора, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження на утриманні ОСОБА_6 перебуває малолітня дитина стосовно якої вона не позбавлена батьківських прав.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 вчинила злочини середньої тяжкості, на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році» має на утриманні неповнолітню дитину, обмеження щодо застосування амністії, визначені Законом України «Про амністію у 2014 році» та Законом України «Про застосування амністії в Україні» відсутні, враховуючи думку прокурора, який вважає необхідним звільнити обвинувачену від відбування покарання, враховуючи клопотання обвинуваченої про застосування стосовно неї амністії, колегія суддів вважає за необхідне на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» звільнити обвинувачену від відбування покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, п. в ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року зі змінами від 06.05.2014 року, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2015 року, стосовно ОСОБА_6 скасувати в частини призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та призначити покарання:

за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 191 КК України - 3 роки позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності строком на 2 роки;

за ч. 1 ст. 366 КК України - штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., з позбавленням права займати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності строком на 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей та фінансової діяльності строком на 2 роки.

Згідно із ст. 75 КК України звільнити обвинувачену ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з встановленням іспитового строку 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтись на реєстрацію в кримінально виконавчу інспекцію.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки та додаткового - у вигляді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з розпорядженням щодо матеріальних цінностей, та фінансової діяльності строком на 2 роки.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3