Справа № 362/5452/15-к
Провадження № 1-кп/362/244/15
ВИРОК
Іменем України
05.08.2015 Васильківский міськрайонний суд Київської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ВСТАНОВИВ:
Указом Президента України №607/2014 від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №1595- VII від 22.07.2014 року, відповідно до ст.ст.106 ч. І п.п.17, 20; 112 Конституції України та ст.ст.4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 року оголошено проведення, зокрема, на території Київської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.
На виконання цього Указу Президента України та визначених завдань військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 01.08.2014 року з урахуванням стану здоров`я та інших даних, а також відсутності визначених ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 року підстав для відстрочки або звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, здійснено призов ОСОБА_4 на військову службу під час мобілізації та направлено для її проходження до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №144 (по стройовій частині) від 01.08.2014 року ОСОБА_4 у військовому званні сержанта зарахований до списків особового складу цієї частини та на всі види забезпечення, а згідно наказу №146 від 05.08.2014 року (по стройовій частині) призначений на посаду командира відділення.
Згідно ст.24 ч.1 п.4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 року з 01.08.2014 року ОСОБА_4 набув статусу військовослужбовця і почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації, у зв`язку з чим повинен, окрім іншого, керуватися вимогами ст. ст. П, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІУ від 24.03.1999 року, та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Указом Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №113-УІІІ від 15.01.2015 року оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб.
Згідно ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від року та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 року особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №20 від 30.01.2015 року (по стройовій частині) ОСОБА_4 вибув у щорічну основну відпустку до м. Біла Церква Київської області терміном на 30 діб з 02.02.2015 по 03.03.2015 року включно.
Під час перебування у вказаній відпустці ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог після закінчення відпустки не з`являтися вчасно на службу без поважних причин.
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 , маючи об`єктивні можливості своєчасно повернутися з відпустки до військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби, у визначений час о 08год. 00хв. 04.03.2015 року до вказаної військової частини не з`явився, а залишився за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину НОМЕР_1 , звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління.
17.04.2015 року біля 12 год. 00 хв, тобто більше ніж через один місяць, ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, добровільно та з власної ініціативи прибув до військової прокуратури Київського гарнізону і заявив про себе.
28.04.2015 року ОСОБА_5 , перебуваючи у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, повторно вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог, а також вимог ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІУ від 24.03.1999 року, самовільно залишити вказану військову частину та провести час на власний розсуд.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 того ж дня біля 06год. 15хв. самовільно без дозволу командування залишив військову частину НОМЕР_1 та направився до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину НОМЕР_1 або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості до цього, поки 23.06.2015 року о 14год. 05хв. не був затриманий у м. Коростень Житомирської області у порядку ст.208 КПК України.
Ці умисні дії ОСОБА_4 які виразилися у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць та самовільному залишенні військової частини,вчинене в умовах особливого періоду,крім воєнного стану, військовослужбовцем органом досудовим розслідуванням кваліфіковано все правильно за ч.3 ст. 407 КК України /в редакції від 05.04.2001 року та ч.4 ст. 407 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , свою вину у чиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3. ст.407 КК Укрїни / в редакції 05.04.2001 року/, ч. 4 ст. 407 КК України визнав повністю в зв`язку із чим суд розглядає справу в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснивши ОСОБА_4 вимоги зазначеної статті та показав, що він являючись військовозобов`язаним та будучи мобілізованим був направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 на посаді командира відділення у військовому званні сержанта. В період із 02.02. по 03.03.2015 року він знаходився у щорічній відпустці. Після її закінчення у визначений час о 08год. 00хв. 04.03.2015 року до вказаної військової частини він не з`явився, а залишився за місцем свого проживання. В подальшому, 17.04.2015 року біля 12год. 00хв., розуміючи протиправність своїх дій він прибув до військової прокуратури Київського гарнізону, після чого його було повернуто до військової частини НОМЕР_1 . 28.04.2015 року близько 06год. 15хв., він не подумавши про наслідки самовільно без дозволу командування залишив територію військової частини НОМЕР_1 та направився до місця свого проживання. 23.06.2015 року о 14год. 05хв. коли він знаходився у м. Коростень Житомирської області, то був затриманий працівниками військової прокуратури. В скоєному щиро розкаюється.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_4 в умисних діях які виразилися у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць вчинене військовослужбовцем, а його дії правильно кваліфіковано за ч.3 ст.407 КК України /в редакції 05.04.2001 року/,
Доведеною суд вважає вину ОСОБА_4 , в самовільному залишенні військової частини,вчинене в умовах особливого періоду,крім воєнного стану, військовослужбовцем, а його дії правильно кваліфіковано за ч. 4 ст. 407 КК України.
Визнаючи обвинуваченого ОСОБА_4 винним, обираючи йому міру покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінальних правопорушень, що відносяться, відповідно до ст. 12 КК України, до злочинів середньої тяжкості та тяжкого злочину, також повною мірою вивчена особа обвинуваченого: характеризується посередньо, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставинами, що пом`якшують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, за вчинення кримінального правопорушення,передбаченого ч.3 ст. 407 КК України /в редакції від 05.04.2001 року/ є з`явлення його із зізнанням та щире каяття.
Обставиною, що пом`якшує відповідальність обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України є щире його каяття.
Обставиною, що обтяжує відповідальність обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України за вчинення кримінального правопорушення,передбаченого ч.4 ст.407 КК України є вчинення кримінального правопорушення повторно.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Враховуючи особу ОСОБА_4 , наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме щире каяття ОСОБА_4 , з`явлення його добровільно із зізнанням, що свідчить про те, що він став на шлях виправлення, суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого вимоги ст. 69 КК України та призначити йому покарання нижче від найвищої межі, передбаченої санкцією ч.3 ст.407 КК України / в редакції від 05.04.2001 року/ та ч.4 ст.407 КК України. Також суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 , вимоги ч.1 ст.62 КК України та замінити йому позбавлення волі на тримання у дисциплінарному батальйоні.
При призначенні остаточного покарання суд застосовує вимоги ч.1 ст. 70 КК України про поглинення менш суворого покарання більш суворим.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд -
ЗАСУДИВ:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України /в редакції від.05.04.2001 року / та із застосуванням вимог ч.1 ст.69 КК України, і призначити йому покарання у вигляді 1 (одного) року 5 (п`яти ) місяців позбавлення волі.
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та із застосуванням вимог ч.1 ст.69 КК України і призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточну міру покарання ОСОБА_4 обрати у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
У відповідності до ч.1 ст.62 КК України замінити ОСОБА_4 позбавлення волі на тримання в дисциплінарному батальйоні на строк 2 (два ) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати із 23.06.2015 року.
Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу ОСОБА_4 залишити у вигляді утримання на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області.

Суддя ОСОБА_1