Справа №467/2082/14-к 04.06.2015 04.06.2015 04.06.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/361/15 Головуюча у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1 Категорія: ст.391 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
4 червня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, раніше судимого, відбуваючого покарання у виді позбавлення волі у Арбузинській ВК № 83;
- виправдано в обвинуваченні за ст.391 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
виправданий ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_8 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок скасувати та постановити новий, яким засудити ОСОБА_6 за ст.391 КК України на 1 рік позбавлення волі, на підставі ст.71 КК України до покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 24.11.2003 р. та остаточно призначити до відбуття - 1 рік 4 місяці позбавлення волі.
Короткий зміст рішення суду 1-й інстанції.
ОСОБА_6 виправдано за ст.391 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України - за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом враховано одні докази і не взято до уваги інші, які мають істотне значення для постановлення законного вироку.
Посилається на п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.03.1993 № 2 «Про судову практику в справах про злочини, пов`язані з порушенням режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі» яким передбачено, що під злісною непокорою вимогам адміністрації виправно-трудової установи, передбаченою ст.183-3 КК України, слід розуміти відкриту відмову засудженого від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації виправно-трудової установи, який в силу свого посадового становища, мав право пред`явити таку вимогу, а засуджений був зобов`язаний і міг її виконати, але умисно не виконав.
Вказує на покази свідка ОСОБА_9 , який перебуваючи на посаді першого заступника начальника Арбузинської ВК № 83 зазначив, що дійсно висунув вимогу про прибирання прогулянкового дворику черговим по камері ОСОБА_6 , на виконання якої ОСОБА_10 в присутності ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було запропоновано ОСОБА_6 прибрати прогулянковий дворик, як черговому по камері № 8 ПКТ, на що ОСОБА_6 у категоричній формі відмовився виконувати його законні вимоги і не приступив до роботи без поважних причин.
Зазначені обставини про відмову ОСОБА_6 підтвердили у суді свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 .
Стверджує, що судом безпідставно зазначено, що вимоги приступити до прибирання ОСОБА_6 були пред`явлені службовими особами Арбузинської ВК № 83, які не мають права накладення на засуджених дисциплінарних стягнень та заохочень, а тому не є представниками адміністрації установи виконання покарань.
Крім того, вимогу засудженому прибирати територію висунуто першим заступником начальника ВК № 83 ОСОБА_9 , який відповідно до ст.135 КВК України, має право накладати на засуджених дисциплінарні стягнення, хоча саму цю вимогу засудженому було висловлено ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у присутності ОСОБА_9 .
Також, на підставі ч.3 ст.404 КПК України, просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, допитавши свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та виправданого ОСОБА_6 .
Короткий зміст заперечень виправданого та захисника на апеляційну скаргу прокурора.
Просять скаргу залишити без задоволення за безпідставністю наведених у ній доводів.
Встановлені судом 1-ї інстанції обставини.
За обвинувальним актом, ОСОБА_6 , будучи засудженим 24.11.2003 р. Комсомольським районним судом м. Херсона за ч.1 ст.115, ст.71 КК України на 12 років позбавлення волі, відбував покарання в Арбузинській виправної колонії № 83, яка розташована в смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, вул. Дзержинського, 1, та систематично порушував режим відбування покарання, за що до нього застосовувались заходи дисциплінарного впливу адміністрацією колонії: 15.11.2012 р. - не вийшов на обід (догана начальника колонії); 04.03.2013 р. - не виконав команду «Підйом» (сувора догана начальника колонії); 07.05.2013 р. - не виконав команду «Підйом» (15 діб ДІЗО); 06.09.2013 р. - зберігав заборонені предмети (гральні карти кустарного виготовлення) - 15 діб ДІЗО); 04.10.2013 р. - зберігав заборонені предмети (хлібну закваску) - 3 місяці ПКТ); 24.01.2014 р. - створив конфліктну ситуацію (15 діб ДІЗО); 11.03.2014 р. - грав у карти під матеріальну зацікавленість (15 діб ДІЗО); 15.05.2014 р. - створив конфліктну ситуацію (15 діб ДІЗО); 25.06.2014 р. - зберігав заборонений предмет (мобільний телефон), за що на підставі постанови начальника колонії від 25.06.2014 р. його було переведено до камери № 8 приміщення камерного типу установи.
Згідно графіка чергування засуджених, які перебувають в ПКТ № 8, 26 червня 2014 року ОСОБА_6 був черговим по камері, в обов`язки якого, відповідно до підпункту 5 пункту «б» додатку № 26 до пункту 66 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених ДДУ ПВП № 275 від 25.12.2003 року, входить здійснення прибирання камерного санвузла, а після закінчення прогулянки - двориків для прогулянки.
26 червня 2014 року, о 14 год. 30 хв., у ході проведення перевірки адміністрацією установи на території забороненої зони Арбузинської ВК № 83 у складі: голови комісії - першого заступника начальника колонії ОСОБА_9 , начальника відділу нагляду і безпеки ОСОБА_15 , начальника оперативного відділу ОСОБА_11 , заступника начальника ОСОБА_14 , начальника медичної частини ОСОБА_12 , яких супроводжував черговий помічник начальника установи ОСОБА_10 по території ДІЗО та ПКТ, ОСОБА_9 було виявлено, що після проведення прогулянки засуджених ПКТ № 8 у прогулянковому дворику не прибрано та дано вказівку ОСОБА_10 вивести до вказаного об`єкту відповідального чергового та здійснити прибирання прогулянкового дворику.
Близько 14 год. 30 хв., черговим помічником начальника установи ОСОБА_10 на виконання вказівки першого заступника начальника установи ОСОБА_9 до прогулянкового дворику доставлено чергового по ПКТ № 8 ОСОБА_6 , при цьому ОСОБА_10 було видано засудженому необхідний для прибирання прогулянкового дворику інвентар: совок, віник, спецодяг та наказано йому, як черговому по камері, згідно графіку здійснити прибирання у прогулянковому дворику. Проте ОСОБА_6 в присутності представників адміністрації установи у категоричній формі зауважив, що він ніколи не прибирав прогулянковий дворик та не збирається його прибирати, при цьому, поважних причин для відмови від прибирання, не висловлював.
Після відмови засудженим здійснювати прибирання прогулянкового дворику, ОСОБА_11 в присутності членів комісії роз`яснив йому кримінальну відповідальність за ст.391 КК України, проте ОСОБА_6 у присутності представників адміністрації установи, без поважних причин, в категоричній формі відмовився прибирати.
Ці його дії кваліфіковані органом досудового розслідування за ст.391 КК України - злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо така особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).
Виправдовуючи обвинуваченого, районний суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_16 приступити до прибирання були пред`явлені службовими особами ВК № 83 - начальником оперативного відділу ОСОБА_11 і черговим помічником начальника установи відділу нагляду і безпеки ОСОБА_10 , які, згідно із ст.135 КВК України, не мають права накладення на засуджених дисциплінарних стягнень та заохочень, тому не є представниками адміністрації установи виконання покарань.
Непокора цим особам не тягне за собою кримінальну відповідальність за ст.391 КК України, а тільки застосування заходів стягнення, передбачених ст.132 КВК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку виправданого та його захисника про залишення оскаржуваного вироку без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи скарги, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до диспозиції ст.391 КК України, відповідальність за вчинення цього злочину настає у разі злісної непокори законним вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо така особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) або переводилась на більш суворий режим відбування покарання.
Згідно роз`яснень, викладених у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.03.93 р. (з подальшими змінами) « Про судову практику в справах про злочини, пов`язані з порушеннями режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі», судам слід мати на увазі, що до представників адміністрації виправно-трудової установи, які мають право пред`являти вимоги до засуджених і, за злісну непокору котрим, настає відповідальність за ст.183-3 КК України, відносяться посадові особи виправно-трудової установи, які на підставі ст.71 Виправно-трудового кодексу України мають право накладення на засуджених дисциплінарних стягнень.
Непокора іншим особам не містить складу злочину, передбаченого ст.183-3 КК України. За такі дії може настати дисциплінарна відповідальність згідно зі ст.67 Виправно-трудового кодексу України.
За правилами ст.135 чинного КВК України (ідентичної за змістом статті 71 ВТК України (1960 р.), на яку посилається Пленум Верховного Суду України), правом застосовувати заходи заохочення і стягнення, передбачені статтями 130 і 132 цього Кодексу, користуються начальник колонії або особа, яка виконує його обов`язки, а також його прямі начальники. Заходи заохочення і стягнення можуть застосовувати також заступник начальника колонії, начальник відділення соціально-психологічної служби колонії в межах, передбачених частинами другою і третьою цієї статті.
За роз`ясненнями п.16 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 26.03.1993 р., під злісною непокорою вимогам адміністрації виправно-трудової установи, передбаченою ст.183-3 КК України (ст.391 чинного КК України), слід розуміти відкриту відмову засудженого від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації виправно-трудової установи, який в силу свого посадового
становища мав право пред`явити таку вимогу, а засуджений був зобов`язаний і міг її виконати, але умисно не виконав (наприклад, відмова від роботи без поважних причин, невиконання вимог про припинення порушення режиму відбування покарання, неодноразовість безпричинної відмови засудженого від виконання законних вимог адміністрації, демонстративність, зухвалість такої відмови).
За обвинувальним актом та, як встановлено за вироком, і апелянтом не оспорюється, вимогу засудженому ОСОБА_6 щодо вбирання території, яку він повинен був виконати, надано двома службовими особами ВК № 83 - начальником оперативного відділу ОСОБА_11 (а.п. 123) і черговим помічником начальника установи відділу нагляду і безпеки ОСОБА_10 (а.п.154).
Ці особи, відповідно до ст.135 КВК України, не мають права накладення на засуджених дисциплінарних стягнень та заохочень.
Отже, невиконання засудженим їх законних вимог не містить складу злочину у сенсі ст.391 КК України, а лише є підставою для дисциплінарної відповідальності, як про це зазначено Пленумом Верховного Суду України у вище наведеній постанові.
За такого, висновок суду 1-ї інстанції про недоведеність у діянні обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України (злісна непокора вимогам адміністрації установи виконання покарань) та виправдання його з цієї підстави, відповідає фактичним обставинам справи, дослідженим у судовому засіданні, тому є вірним, належним чином умотивованим і законним.
Підстави для скасування вироку щодо ОСОБА_6 та постановлення апеляційним судом свого вироку про засудження обвинуваченого за ст.391 КК України, як про це просить апелянт, відсутні.
Доводи в апеляції прокурора про неправильний висновок суду, що вимоги приступити до прибирання засудженому пред`явлені службовими особами Арбузинської ВК № 83, які не є представниками адміністрації установи виконання покарань, безпідставні, оскільки, такими представниками, що мають право пред`являти вимоги до засуджених і, за злісну непокору котрим, настає відповідальність за ст.391 КК України, є лише начальник такої установи, його заступник та начальник відділення соціально-психологічної служби колонії.
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у ВК № 83 займають інші посади.
Твердження, що вимогу засудженому пред`явлено першим заступником начальника ВК № 83 ОСОБА_9 , який за своєю посадою має відповідне право, суперечать матеріалам провадження, у тому числі змісту обвинувального акту (а.п. 147), де зазначено, що наказ ОСОБА_6 прибирати територію прогулянкового дворику надав ОСОБА_10 .
Сам ОСОБА_9 при допиті у районному суді не підтвердив, що ним безпосередньо було висунуто засудженому таку вимогу, яку той відмовився виконувати. Це зробив черговий ОСОБА_10 .
Пояснення свідка ОСОБА_9 , викладені у вироку, є ідентичними аудіозапису технічного носія фіксації судового засідання.
Доводи про те, що ОСОБА_10 висунув вимогу у присутності ОСОБА_9 , що нібито свідчить про непокору ОСОБА_6 саме першому заступнику начальна колонії ОСОБА_9 , наказ якого лише виконував ОСОБА_10 , безпідставні, оскільки таку вимогу, за змістом вище наведених правових норм, відповідна службова особа повинна висунути засудженому безпосередньо сама, а останній, для наявності об`єктивної складової злочину, мав вчинити злісну непокору безпосередньо саме цій особі, а не її представникові (підлеглому по службі).
Крім того, апеляційний суд зважає і на зміст Акту виявлення невиконання законних вимог адміністрації установи від 26.06.2014 р. (а.п. 73), де взагалі не зазначено, чию конкретно законну вимогу (якої службової особи ВК № 83) відмовився виконати засуджений ОСОБА_6 .
З урахуванням викладеного, всі апеляційні доводи є неприйнятними, тому вирок районного суду має бути залишений без зміни.
Керуючись ст.ст.405,407,424,426,532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Арбузинського району Миколаївської області залишити без задоволення, а вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 лютого 2015 року у відношенні виправданого ОСОБА_6 - без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а виправданим ОСОБА_6 - у той же строк з моменту вручення копії ухвали.
Головуючий
Судді: