Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Верховного Суду України у складі:
суддів
Гошовської Т.В., Жука В.Г.
розглянула в судовому засіданні у м. Києві 9 жовтня 2008 року
кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок
Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2007 року.
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2007
року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця і мешканця м. Дніпропетровська,

громадянина України,

раніше судимого: 1) 21 листопада 2003 року Бабушкінським районним судом м.
Дніпропетровська за ч. 1 ст. 185 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення
волі, на підставі ст. 75 КК України - з іспитовим строком на 1 рік; постановою
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 28 жовтня 2004 року скасовано звільнення від відбування
покарання з випробуванням, з іспитовим строком та направлено до місць
позбавлення волі для відбування покарання строком на 1 рік 6 місяців; 2) 1
червня 2005 року Заводським судом м. Дніпродзержинська
за ч. 1 ст. 309 КК України із застосуванням ст. 71 КК України на 1 рік 7
місяців позбавлення волі; звільненого 3 січня 2006 року умовно-достроково на 8
місяців 7 днів, -

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України на
8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому
майна; за ч. 2 ст. 185 КК України
на 3 роки позбавлення волі; за ст. 395 КК України до 6 місяців арешту.

На
підставі статей 70, 72 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання
більш суворим ОСОБА_1 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8
років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна.

На
підставі ст. 71 КК України ОСОБА_1 до призначеного покарання частково приєднано
невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно визначено 9 років
позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_2 на
відшкодування матеріальної шкоди 2 885 грн.; на користь потерпілого ОСОБА_3 - 8
802 грн.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2007
року зазначений вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за вчинення злочинів за
таких обставин.

Так, 1 березня 2006 року ОСОБА_1, маючи умисел на заволодіння чужим майном
шляхом розбійного нападу, перебуваючи за місцем свого проживання, вступив у
попередню змову з ОСОБА_4 та невстановленою слідством особою, матеріали щодо
якої виділені в окреме провадження, розподілили ролі кожного і розробили план
вчинення злочину, згідно з яким ОСОБА_1 необхідно було під вигаданим приводом
заманити ОСОБА_2 прибути до будинку АДРЕСА_1 і зайти у під'їзд, а ОСОБА_4 з
невстановленою слідством особою, матеріали щодо якої виділені в окреме
провадження, - вчинити на останнього розбійний напад.

Реалізуючи свій злочинний план, 2 березня 2007 року ОСОБА_1 під вигаданим
приводом заманив ОСОБА_2 до вказаного під'їзду, де на сходовому майданчику
приблизно о 3 годині 30 хвилин ОСОБА_4 і невстановлена слідством особа,
матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, напали на ОСОБА_2 і,
застосовуючи насильство небезпечне для життя і здоров'я останнього, завдали
кожен по декілька ударів руками у різні частини тіла потерпілого, а також
ОСОБА_1, імітуючи таким чином напад і на нього з метою виведення його з числа
підозрюваних осіб. Після чого заволоділи майном ОСОБА_2 на загальну суму 2 885
грн. та з місця злочину зникли.

У результаті вказаних злочинних дій потерпілому ОСОБА_2 були спричинені
легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров'я.

26 червня 2006 року приблизно о 12 годині 30 хвилин ОСОБА_1, перебуваючи у
стані алкогольного сп'яніння у квартирі АДРЕСА_2, де проживав малознайомий йому
ОСОБА_3, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно,
умисно вчинив крадіжку майна останнього на загальну суму 8 802 грн., після чого
з викраденим з місця злочину зник.

Крім того, постановою Полтавського
районного суду Полтавської області від 27 грудня 2005 року ОСОБА_1 був
встановлений адміністративний нагляд за місцем його проживання строком на 1
рік. ОСОБА_1 після звільнення з місць позбавлення волі прибув до обраного місця
проживання, став на облік, після чого умисно, самовільно залишив місце свого
проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду.

У касаційній скарзі та доповненні до неї засуджений ОСОБА_1, вказуючи на однобічність і неповноту досудового та судового
слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення
кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону,
невідповідність покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості, порушує питання про скасування постановлених щодо нього судових рішень з
направленням справи на додаткове розслідування. При цьому посилається на те, що у вчиненні розбійного нападу він участі не брав, а визнавальні показання
він давав внаслідок застосування до нього працівниками міліції недозволених методів слідства, зокрема,
фізичного тиску, про що він неодноразово заявляв у суді, але
суд, на його думку, неналежно дослідив зазначені твердження. Стверджує, що судом безпідставно були відхилені його неодноразові
клопотання про виклик у судове засідання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд обмежився лише
оголошенням їх свідчень та необґрунтовано поклав їх в основу вироку, що
призвело до однобічності і неповноти судового слідства. Зазначає, що розгляд
апеляції відбувався за відсутності його захисника - адвоката ОСОБА_8, оскільки їй не було повідомлено про день та час розгляду справи в апеляційному суді, внаслідок чого було порушено його право на захист. Крім того вказує на те, що судом необґрунтовано
задоволено позов потерпілого ОСОБА_3, оскільки потерпілий повністю не підтвердив документально
суму заявленого позову.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який підтримав
касаційну скаргу засудженого частково, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 334, ст. 323 КПК України та роз'яснень, даних у пунктах 16 і 17 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року зі змінами, внесеними
згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 3 від 4 червня 1993 року, № 13 від 3 грудня
1997 року “Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного
Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку”, у мотивувальній частині обвинувального
вироку наводяться докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо підсудного, із
зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази. При цьому суду належить дати
аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудного,
у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.
Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку у точних і категоричних
судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

При розгляді даної кримінальної справи та постановленні вироку
суд не дотримався цих вимог кримінально-процесуального закону.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд, обґрунтовуючи
винуватість ОСОБА_1 у вчиненні
розбійного нападу, лише навів у ній досліджені докази, але ніякого аналізу їм не
дав, не зазначив мотивів прийняття одних і відхилення інших доказів, зокрема, тих,
якими засуджений обґрунтовував
свою невинуватість. Показання засудженого на досудовому слідстві суд узагалі не
врахував, не навівши при цьому мотивів такого рішення.

Отже, оскільки суд першої інстанції свої висновки належним
чином не мотивував, це позбавляє касаційну інстанцію можливості перевірити законність
та обґрунтованість прийнятого судового рішення та розглянути по суті касаційну скаргу
ОСОБА_1, в якій
порушується питання про необґрунтованість засудження.

Оскільки доведеність чи недоведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні розбійного нападу
впливає на правильність кваліфікації його дій по епізоду таємного викрадення чужого
майна (зокрема, щодо наявності чи відсутності такої ознаки як повторність), то вирок
і в цій частині підлягає скасуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції при постановленні вироку були допущені істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, а тому
вирок суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд, під час якого необхідно повно
й всебічно дослідити всі докази по справі, дати їм належну оцінку та прийняти законне
й обґрунтоване рішення з викладенням у вироку аналізу доказів та мотивів прийнятого
рішення.

Що стосується інших, наведених у касаційній скарзі доводів,
зокрема, щодо застосування до ОСОБА_1 на досудовому слідстві недозволених методів слідства, порушенні
норм кримінально-процесуального закону
при проведенні окремих слідчих дій, неправильне встановлення вартості викраденого
у ОСОБА_3 майна та
безпідставне стягнення з нього (засудженого) цієї суми, то вони мають бути ретельно перевірені під час
нового розгляду справи у суді.

Оскільки апеляційна інстанція не звернула уваги на порушення
норм кримінально-процесуального закону,
допущені судом першої інстанції, і залишила вирок без зміни, то ухвала апеляційної інстанції
також підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 394-396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2007
року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада
2007 року щодо ОСОБА_1
с к а с у в а т и, а справу направити у той же суд на новий судовий
розгляд в іншому складі суддів.

С У Д Д І:

Гошовська Т.В. Пивовара В.Ф. Жука В.Г.