Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Верховного Суду України у складі:
головуючого-судді
суддів
та засудженого
розглянула в судовому засіданні 9 жовтня 2007 року в м. Києві кримінальну
справу за касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи
судом першої інстанції, і
касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок колегії суддів
судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від
06 червня 2007 року, яким
громадянин України, судимий 20.10.2004 року
Личаківським районним судом м. Львова
за ст. 309 ч. 1 КК України на один рік
позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК
України звільнений від відбування покарання
з випробуванням з іспитовим строком на один рік
(рішення в порядку ст. 78 КК України щодо
ОСОБА_1 не ухвалювалось),
засуджений за ст. 119 ч. 1 КК України на чотири роки позбавлення волі і за
ст. 187 ч. 3 КК України на дев'ять років позбавлення волі з конфіскацією всього
майна, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно на
одинадцять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
України, мати двох малолітніх
така, що судимості не мала,
засуджена за ст. 187 ч. 3 КК України на сім років позбавлення волі з
конфіскацією всього майна.
постановлено стягнути з
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_3 300 гривень на відшкодування майнової та 10
тисяч гривень моральної шкоди.
Цим же вироком задоволено
позов ПТ “Українська міжрегіональна каса взаємодопомоги” і стягнуто з ОСОБА_1
на користь цього товариства 326 гривень майнової шкоди.
Доля речових доказів у справі
вирішена згідно з положеннями ст. 81 КПК України, а судові витрати покладено на
засуджених у порядку, встановленому ст. 93 КПК України.
Судом постановлено окрему ухвалу на адресу прокурора Личаківського району
м. Львова на допущені органом досудового слідства при розслідуванні справи
порушення норм кримінально-процесуального законодавства.
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 засуджено
за злочини, які вони вчинили, як установив суд першої інстанції, за таких
ІНФОРМАЦІЯ_3 о 21-й годині
ОСОБА_1 і ОСОБА_2, діючи за попередньою змовою на заволодіння майном ОСОБА_4,
під приводом ночівлі проникли у квартиру АДРЕСА_1, в якій проживала потерпіла.
Там вони, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, вчинили напад на ОСОБА_4,
під час якого ОСОБА_1 зігнутою в лікті лівою рукою схопив потерпілу за
шию і, здавлюючи передпліччям, утримував її, а ОСОБА_2 електричним проводом
зв'язала потерпілій ноги. Крім того ОСОБА_1 вставив у ротову порожнину ОСОБА_4
кляпа з ганчірки, а ОСОБА_2 обв'язала телевізійним кабелем їй голову, в т. ч. і
Здавлення ОСОБА_1 шиї ОСОБА_4
призвело до пошкодження суглобової капсули в місці зчленування лівого великого
ріжка з тілом під'язикової кістки та механічної асфіксії, від якої настала
Унаслідок таких дій ОСОБА_1
та ОСОБА_2 заволоділи належними ОСОБА_4 телевізором, мобільним телефоном,
золотими сережками, ланцюжком і хрестиком, загальна вартість яких становила 1
309 гривень 61 копійку.
На вирок надійшли касаційні
подання і скарга, в яких:
- прокурор просить вирок щодо засуджених скасувати, а
справу направити на новий судовий розгляд. Автор подання своє прохання
вмотивовує тим, що, правильно встановивши фактичні обставини справи, суд дав
неправильну юридичну правову оцінку діянням засудженого ОСОБА_1, що зумовило
призначення йому покарання, яке є несправедливим унаслідок м'якості. Стверджує,
що ОСОБА_1, здавлюючи ліктьовим передпліччям шию ОСОБА_4, усвідомлював
суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно
небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, тобто
діяв з непрямим умислом на умисне вбивство із користі потерпілої;
- засуджений ОСОБА_1 просить
вирок змінити і пом'якшити покарання. На обґрунтування свого прохання
посилається на те, що попередньої
змови з ОСОБА_2
на вчинення злочинів щодо
ОСОБА_4 не було, конфлікт, під час якої
він застосував до потерпілої фізичну силу, виник з її ініціативи. Вважає, що
при обранні йому виду і розміру покарання, суд не врахував даних про його
особу, а також його щирого каяття у злочинах.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора, який вважав касаційне
подання обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, а касаційну скаргу -
безпідставною, пояснення засудженого, який просив пом'якшити покарання і
заперечував проти задоволення
касаційного подання, перевіривши
матеріали справи та обговоривши наведені у касаційних поданні та скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що касаційне подання підлягає задоволенню, а
касаційна скарга - частковому задоволенню з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, дії ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за обвинуваченням у
розбійному нападі на ОСОБА_4, поєднаному з убивством потерпілої, органом
досудового слідства спочатку кваліфікувались за ст. ст. 115 ч. 2 п.п. 6, 9, 12,
187 ч. 4 КК України. При цьому орган досудового слідства в постановах про
притягнення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як обвинувачених вказав на те, що вони,
проникаючи у квартиру потерпілої, діяли за попередньою змовою між собою з
умислом на її умисне вбивство із корисливих мотивів, з метою приховання іншого
злочину та полегшення його вчинення, а також з метою заволодіння належним їй
майном шляхом нападу на неї із заподіянням потерпілій тяжких тілесних
ушкоджень.

Обґрунтовуючи таку кваліфікацію діянь ОСОБА_1 і ОСОБА_2, слідчий у
вищезгаданих постановах послався на те, що про наявність у них умислу на
вчинення інкримінованих їм злочинів свідчили установлені з показань обвинувачених
обставин справи, узгодженість їх дій, спрямованих на виконання об'єктивної
сторони злочинів, а також спосіб досягнення злочинного результату (т. 3, а.с.
212-216, 256-260).

Постановами прокурора від 11.04.2007 року, який брав участь у розгляді
справи судом першої інстанції, пред'явлене обвинувачення за ст. ст. 115 ч. 2 п.п. 6, 9, 12 і
187 ч. 4 КК України змінено: ОСОБА_1 на ст. ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 3 КК
України, а ОСОБА_2 на ст. 187 ч. 3 цього ж Кодексу.

Як зазначається в цих постановах необхідність зміни пред'явленого ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 за ст. 187 ч. 4 КК України обвинувачення на ст. 187 ч. 3 КК України
зумовлювалась тим, що механічна асфіксія, від якої померла потерпіла, за
поясненнями допитаного в суді експерта не відноситься (дослівно) “до жодного з
видів тілесного ушкодження ...” і “охоплюється поняттям насильства, небезпечного для життя та
здоров'я особи в момент заподіяння”. З
огляду на це, дії ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за епізодом нападу на потерпілу з метою
заволодіння її майном кваліфікувались за ст. 183 ч. 3 КК України, тобто як
розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб із проникненням у житло та поєднаний із насильством, небезпечним для
життя і здоров'я особи, яка зазнала нападу.

Дії ж ОСОБА_1 за обвинуваченням в убивстві ОСОБА_4 кваліфікувались лише за
п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України. Своє рішення в цій частині прокурор мотивував
тим, що саме від дій цього засудженого настала смерть потерпілої.

Отже, як у першому так і в другому випадках сторона обвинувачення вбачала в
діяннях ОСОБА_1 передбачений п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України склад злочину і на
підтвердження такої кваліфікації наводила відповідні мотиви.

Судом також установлено, що домінуючим мотивом дій ОСОБА_1 і ОСОБА_2
стосовно ОСОБА_4 було бажання заволодіти її майном, зокрема - телевізором, що
така мета виникла в них до вчинення вбивства потерпілої.

Отже, за таких обставин, ураховуючи те, що відповідно до діючого
законодавства момент виникнення умислу на вбивство при розбійному нападі
значення не має і п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України застосовується незалежно від
того чи виник умисел на вбивство до нападу з метою заволодіння майном чи в
процесі його вчинення, суд для з'ясування конкретної форми вини засуджених
повинен був ретельно дослідити сукупність усіх обставин учинених ними щодо
потерпілої діянь, зокрема, спосіб позбавлення її життя та на підставі аналізу
наявних у справі доказів мав дійти висновку про наявність чи відсутність у їх
діях умислу на вбивство ОСОБА_4

Проте, як видно із даних судового слідства, це питання судом залишилось до
кінця не з'ясованим.

Непогоджуючись із кваліфікацією дій ОСОБА_1 за ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України
і перекваліфіковуючи їх на ст. 119 ч. 1 цього ж Кодексу, суд в основу свого
рішення поклав показання засудженого, в яких той заперечував наявність умислу
на умисне вбивство ОСОБА_4, а також розцінив його дії по здушенню органів її
шиї та встановленню в рот кляпа із ганчірки не такими, що були спрямованими на
позбавлення життя, а на подолання можливого опору з боку потерпілої. Піддаючи критиці
запропоновану органом досудового слідства кваліфікацію дій ОСОБА_1, суд
послався на те, що той в ситуації, яка склалася, діяв злочинно недбало, а тому
вбивОСОБА_4 з необережності, бо (дослівно) “утримуючи потерпілу передпліччям за
шию, не розрахував за часом і силою своїх дій, ... не передбачав можливості
настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння - смерті потерпілої, хоча
в силу свого життєвого досвіду та фізичного стану ОСОБА_4, яка була похилого
віку, повинен був і міг їх передбачити” (т. 4, а.с. 168-184).

Установивши необережну форму вини ОСОБА_1 стосовно смерті ОСОБА_4 з його ж
показань і з показань ОСОБА_2 про обставини вчинюваних ними діянь, які вони
дали в судовому засіданні, суд не врахував показань цих же осіб, які вони
давали на допитах як підозрюваних та обвинувачених під час досудового слідства.

Зокрема, поза увагою суду лишились показання ОСОБА_2, в яких вона
стверджувала, що ОСОБА_1 позбавив життяОСОБА_4 умисно, здавивши її за шию
руками, щоби та не змогла їх упізнати, а також показання ОСОБА_1, згідно з якими
шию потерпілій здавлював не він, а ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 146-148,
303-306, 178-180, 293-298; т. 2, а.с. 96-101; т. 3, а.с. 215, 259-260).

Такі протиріччя у показаннях ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про обставини позбавлення
життя потерпілої як органом досудового слідства, так і судом лишились не
усунутими.

Відповідно до ст. 369 КПК України вирок вважається таким, що не відповідає
фактичним обставинам справи, коли при наявності суперечливих доказів, які мають
істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначено, чому суд взяв до
уваги одні докази і відкинув інші.

Така невідповідність вплинула на правильність застосування кримінального
закону, а тому постановлений з таким недоліком вирок згідно з положенням ч. 2
ст. 369 і ч. 2 ст. 398 КПК України необхідно скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд.

Під час судового слідства необхідно вжити всіх передбачених законом заходів
для всебічного, повного і об'єктивного дослідження обставин справи та за умови
підтвердження винуватості ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в інкримінованих цим вироком
злочинах, з урахуванням способу позбавлення життя потерпілої при розбійному
нападі на неї, ступеня їх участі в цих злочинах та ролей, які вони виконували
при цьому, дати таку правову оцінку діянням винних, яка б ґрунтувалась на
законі.

Для цього, на думку колегії суддів, суду необхідно обговорити питання чи не
мав місця в ситуації, що склалася, ексцес виконавця, і в залежності від
установленого прийняти рішення, яке б узгоджувалося з роз'ясненнями, що
містяться в п. 3 та в абзаці 3 п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року “Про
судову практику в справах про злочини проти
життя та здоров'я особи”. Крім того, при визначенні форми вини винних
осіб, суд повинен врахувати те, що вбивство із корисливих мотивів
вчиняється лише з прямим, а не з евентуальним, про що йдеться в поданні
прокурора, умислом.

Суду слід також мати на увазі, що справа про нові злочини, вчинені ОСОБА_1
після закінчення випробувального строку, може бути розглянута лише за наявності
даних про звільнення засудженого від покарання або про направлення його для
відбування призначеного вироком позбавлення волі. Оскільки остаточне рішення за
результатами випробування щодо ОСОБА_1 судом не приймались, то суду відповідно
до ст. 315-1 КПК України необхідно доручити вирішити це питання в установленому
законом порядку органу досудового слідства.

Якщо постановою судді, що набрала законної сили, ОСОБА_1 буде направлений
для відбування покарання, від якого він був звільнений з випробуванням, суд,
призначивши покарання за нові злочини, зобов'язаний буде остаточно визначити
покарання за кількома вироками. Якщо ж засудженого буде звільнено від
покарання, то суд має обмежитись призначенням покарання лише за сукупністю злочинів.

При розгляді справи суду слід обговорити і питання про підвідомчість у
кримінальній справі позову ПТ “Українська міжрегіональна каса взаємодопомоги”
до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди і з урахуванням роз'яснень, що
містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989
року з наступними змінами “Про практику застосування судами України
законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і
стягнення безпідставно нажитого майна”, прийняти обґрунтоване рішення.

Суду слід також розглянути наведені
в касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи і при наявності для того підстав урахувати
їх при постановленні судового рішення.

У зв'язку з скасуванням вироку підлягає скасуванню і окрема ухвала суду,
постановлена на адресу прокурора Галицького району м. Львова, про виявлені в
судовому засіданні порушення органом досудового слідства норм
кримінально-процесуального законодавства.

Ця ухвала суду підлягає скасуванню ще й через те, що як видно із її змісту,
суд у ній вдався до оцінки окремих доказів, зібраних при розслідуванні справи,
в результаті чого піддав сумніву достовірність даних, що містяться в протоколах
відтворення обстановки і обставин події за участю ОСОБА_1 і ОСОБА_2, визнавши
їх непридатними джерелами доказів. Проте оцінку цим доказам на предмет їх
допустимості суд мав дати лише у вироку, чого він не зробив.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційне подання прокурора,
який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задовольнити, а
касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вирок колегії суддів судової
палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 06
червня 2007 року щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та окрему ухвалу цього ж суду від 06
червня 2007 року на адресу прокурора Галицького району м. Львова скасувати, а
справу направити на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суддів.

судді:

В.О. Паневін
Т.С. Таран Ю.М. Кармазін