ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_4.,
суддів:ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11., ОСОБА_12., ОСОБА_13., ОСОБА_14.,
при секретарях: за участю: ОСОБА_15., ОСОБА_16., заступника начальника управління підтримання державного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_17., засудженого ОСОБА_1, захисника засудженого ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року щодо нього Верховним Судом України,

у с т а н о в и л а:

вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 8 травня 2014 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше не судимого, засуджено за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк три роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі статті 75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням і встановлено іспитовий строк один рік із покладенням обов'язку, передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 76 КК.

ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 14 січня 2014 року приблизно о 17 год. 40 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «FORD SIERRA», державний номерний знак НОМЕР_1, та рухаючись по вул. Сквирське шосе в м. Біла Церква від вул. Л. Толстого в напрямку до вул. Київська, напроти будинку № 70, на порушення вимог пунктів 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода, яку він об'єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, відвернув ліворуч та допустив наїзд на смузі зустрічного руху на потерпілого ОСОБА_2., який перетинав проїзну частину вказаної вулиці у невстановленому для руху пішоходів місці, рухаючись справа наліво відносно напрямку руху керованого водієм ОСОБА_1 автомобіля, внаслідок чого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження у виді перелому лобної кістки зліва, субарахноїдальних крововиливів.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 липня 2014 року вирок районного суду щодо ОСОБА_1 скасовано в частині вирішення цивільного позову, а матеріали кримінального провадження у цій частині направлені до суду першої інстанції для розгляду в порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року судові рішення, постановлені щодо ОСОБА_1, залишені без зміни.

У заяві ОСОБА_1 порушує питання про скасування вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 8 травня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 23 липня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року та закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв'язку з відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Заявник стверджує, що винуватим у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди є потерпілий, саме його дії, на думку ОСОБА_1, перебувають у причинному зв'язку з наслідками, що настали.

На обґрунтування такого твердження заявник посилається на отримані з Єдиного державного реєстру судових рішень і долучені ним до заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2012 року та 7 квітня 2015 року, зміст яких, на його думку, свідчить про те, що під час постановлення цих судових рішень суд касаційної інстанції правильно застосував кримінальний закон, а саме: скасував судові рішення, а провадження у кримінальних справах щодо засуджених закрив на підставі пункту 2 частини 1 статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року за відсутністю в діянні складу злочину. Вважає, що як в оскаржуваному рішенні, так і в наданих для порівняння судових рішеннях йдеться про подібні правовідносини, до яких судом касаційної інстанції неоднаково застосована одна і та сама норма права.

Також, ОСОБА_1 додав копію постанови Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Крім того, у заяві ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду щодо його винуватості ґрунтуються на припущеннях і не підтверджуються належними доказами, що суперечить статті 62 Конституції України та статті 94, частині 1 статті 370 КПК.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення щодо нього, а провадження у справі закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_3, які підтримали заяву, пояснення прокурора про відсутність підстав для задоволення заяви, перевірила матеріали кримінальної справи і матеріали, додані до заяви, вивчила висновки членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді України, обговорила доводи заяви і дійшла такого висновку.

1. Рішення касаційного суду щодо ОСОБА_1 переглядається з підстави, передбаченої пунктом 1 статті 445 КПК в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року та за правилами глави 33 цього Кодексу. Перегляд оспореного рішення відбувається за сукупністю доказів, установлених і досліджених судами першої та апеляційної інстанцій (судами факту).

Суд вважає, що фактичні обставини суспільно небезпечного діяння, інкримінованого ОСОБА_1, та наведені у рішеннях, наданих для порівняння, зокрема щодо дій, подібні між собою. Ця подібність простежується за об'єктом посягання - безпека дорожнього руху й експлуатації автомобільних транспортних засобів, здоров'я людини, та за об'єктивною стороною - кількість учасників дорожнього руху (у справі щодо ОСОБА_1 - водій та пішохід, який є учасником дорожнього руху, у випадках, зазначених у порівнюваних рішеннях - два водії).

2. Предметом перегляду є неоднакове застосування норми статті 286 КК про кримінальну відповідальність за порушення ПДР особою, яка керує транспортним засобом.

3. Об'єктивна сторона складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, визначається трьома обов'язковими ознаками:

а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху);

б) суспільно небезпечні наслідки (заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження);

в) причинний зв'язок між діяннями і наслідками.

4. Відповідно до вимог пункту 12.3 ПДР у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди.

Формально зазначена вимога ПДР дає можливість водію вибрати один із двох варіантів реагування на виявлену перешкоду під час руху. Водночас, вибір виду поведінки не може бути абсолютно довільним і залежати лише від розсуду водія, оскільки маневр водія, який вирішить об'їхати перешкоду, не повинен створювати небезпек для інших учасників руху.

5. Із обсягу та характеру фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 під час керування технічно справним автомобілем, рухаючись на невеликій швидкості, побачивши на дорозі потерпілого ОСОБА_2., який намагався якнайшвидше перетнути дорогу в невстановленому місці, зберігав об'єктивну можливість для обміркування ситуації і прийняття безпечного для пішохода рішення - зменшення швидкості і зупинки. Проте засуджений, намагаючись об'їхати потерпілого, порушуючи вимоги пункту 12.3 ПДР, обрав невиправданий маневр (відвернув ліворуч), який і призвів до наїзду на потерпілого ОСОБА_2. на смузі зустрічного руху. Внаслідок зазначених дій потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Отже, причиною настання суспільно небезпечного наслідку у виді травмування потерпілого ОСОБА_2. є невиправданий маневр, який був здійснений ОСОБА_1 у конкретній дорожній ситуації, і між діянням останнього та наслідками є причинний зв'язок.

У судових рішеннях, наданих для порівняння, встановлено, що діяння ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у конкретній дорожній ситуації не перебували у причинному зв'язку з наслідками, що настали.

Правова оцінка фактичної та юридичної підстав кваліфікації діянь, інкримінованих ОСОБА_1, у зіставленні з правовою оцінкою суспільно небезпечних діянь в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2012 року та 7 квітня 2015 року дають підстави для висновку, що суд касаційної інстанції норму закону про кримінальну відповідальність щодо дій ОСОБА_1 застосував правильно.

Посилання у заяві ОСОБА_1 на порушення судами всіх інстанцій вимог кримінального процесуального закону, а також на постанову Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1 як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, виходять за межі заяви засудженого, яка подана з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 445 КПК, тобто з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, а тому не входять до предмету перегляду, який здійснюється Судом у цьому кримінальному провадженні.

Підсумовуючи наведене, Суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки норма права щодо нього застосована правильно.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий: ОСОБА_4

Судді:
ОСОБА_5 ОСОБА_10

ОСОБА_6 ОСОБА_11

ОСОБА_7ОСОБА_12

ОСОБА_8ОСОБА_13

ОСОБА_9ОСОБА_14