ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-229кМ15 У х в а л а
09 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_4.,
суддів - ОСОБА_5., ОСОБА_6., при секретарі судового засідання - ОСОБА_7.,
з участю прокурора - ОСОБА_8., засудженого - ОСОБА_1., його захисника - адвоката ОСОБА_9.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-229км15 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1. на вирок Славутицького міського суду Київської області від 18 серпня 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1., -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Славутицького міського суду Київської області від 18 серпня 2014 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця міста Леніногорськ Східно-Казахстанської області, Казахстан, який проживає по АДРЕСА_1, раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 3 роки та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Вироком вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.

За вироком суду ОСОБА_1. визнано винуватим у тому, що він, обіймаючи посади судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області та заступника голови цього ж суду, постійно здійснюючи функцію представника судової влади, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, вчинив злочин у сфері службової діяльності за наступних обставин.

У травні 2013 року, у ході судового розгляду кримінального провадження № 0000001 за обвинуваченням ОСОБА_2. у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 367; ч. 2 ст. 382 КК України, суддя ОСОБА_1 поставив ОСОБА_2 умову передати йому неправомірну вигоду у сумі 30 000 гривень за ухвалення щодо ОСОБА_2. виправдувального вироку у частині обвинувачення за ч. 2 ст. 367 КК України.

З метою одержання такої вигоди засуджений вступив у змову з адвокатом Ріпкинської юридичної консультації адвокатського об'єднання «Чернігівська обласна колегія адвокатів» ОСОБА_3. про сприяння в одержанні ним коштів від ОСОБА_2.

Для реалізації свого умислу та приховування злочинної діяльності ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 звернутися до ОСОБА_3. та обговорити з ним умови передачі неправомірної вигоди.

За вказівкою ОСОБА_1. ОСОБА_2. звернувся до ОСОБА_3., який, попередньо узгодивши зі ОСОБА_1. суму матеріальної вигоди, вказав ОСОБА_2 про необхідність передачі грошей у сумі 30 000 гривень у день чергового судового засідання - 21 червня 2013 року.

Виконуючи умови ОСОБА_1. та ОСОБА_3., ОСОБА_2 21 червня 2013 року, близько 12 години 15 хвилин, поблизу Ріпкинського районного суду Чернігівської області, розташованого по вулиці Святомиколаївській, 94 у смт Ріпки, передав ОСОБА_3. для надання ОСОБА_1. першу частину неправомірної вигоди у сумі 10 000 гривень. У ході цієї зустрічі ОСОБА_3. поставив ОСОБА_2 вимогу передати решту неправомірної вигоди у сумі 20 000 гривень до початку судового засідання, що мало відбутися під головуванням судді ОСОБА_1. 04 липня 2013 року.

У період з 22 по 23 червня 2013 року, більш точного часу органами досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_3. поблизу свого помешкання, що по АДРЕСА_2, передав ОСОБА_1. одержані від ОСОБА_2. 10 000 гривень.

04 липня 2013 року, близько 08 години 30 хвилин, ОСОБА_3. поблизу приміщення Ріпкинського районного суду, відповідно до попередньої домовленості, одержав від ОСОБА_2. решту неправомірної вигоду у сумі 20 000 гривень для передачі ОСОБА_1.

З метою укриття предмету злочину ОСОБА_3. у своєму житлі сховав одержані від ОСОБА_2. гроші, з яких 4000 гривень залишив собі за сприяння ОСОБА_1. в одержанні неправомірної вигоди.

Цього ж дня ОСОБА_1, з метою одержання неправомірно вигоди, на власному автомобілі «Ford C-max Trend», державний номерний знак НОМЕР_1, підвіз ОСОБА_3. до його помешкання. Приїхавши на місце, засуджений залишився в автомобілі, а ОСОБА_3. передав свій портфель, до якого ОСОБА_3. за попередньою домовленістю мав покласти решту одержаної від ОСОБА_2. неправомірної вигоди. Діючи узгоджено зі ОСОБА_1., ОСОБА_3. зайшов до свого будинку, поклав до портфеля засудженого 16 000 гривень із одержаної від ОСОБА_2. суми і передав їх ОСОБА_1. в автомобіль.

Одразу після одержання грошей ОСОБА_1., який рухався на вказаному автомобілі по дорозі у смт Ріпки, було зупинено працівниками правоохоронних органів. Під час обшуку транспортного засобу на задньому сидінні було виявлено портфель, з якого вилучено одну грошову купюру номіналом 100 гривень із першої частини одержаної від ОСОБА_2. неправомірної вигоди та 15 500 гривень - із другої частини, отриманої цього ж дня.

Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року вирок Славутицького міського суду Київської області щодо ОСОБА_1. залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень і закриття кримінального провадження. В обґрунтування наведеного зазначає, що суд не здійснив перевірки його доводів про недопустимість доказів обвинувачення, які були одержані внаслідок провокації злочину, проведення негласних слідчих (розшукових) дій та обшуків з порушенням встановленого законом порядку і містять істотні протиріччя. Стверджуючи про підбурювання його до одержання неправомірної вигоди, автор скарги звертає увагу, що службові особи прокуратури і ОСОБА_2. були особисто заінтересовані у його дискредитації, а працівники правоохоронних органів, замість запобігання та припинення злочину, понад два тижні фіксували процес його вчинення. Засуджений вказує, що у день вилучення коштів його, як суддю, було незаконно затримано - всупереч вимогам ч. 1 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без згоди Верховної Ради України, а висновки суду про те, що він під час складання протоколу обшуку перебував у приміщенні прокуратури добровільно, не ґрунтується на вимогах ст. 209 КПК України. Автор скарги зазначає, що серії та номери окремих купюр, зазначені у протоколах огляду та вручення грошових коштів та інших процесуальних документах, дані яких покладено в основу вироку, не співпадають між собою. Стверджує, що суд безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акта прокурору та про призначення фоноскопічної експертизи аудіо- та відеозаписів, одержаних у результаті оперативно-технічних заходів. На думку засудженого, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив аналогічних доводів, що були наведені в його апеляційній скарзі на вирок, не дав на них переконливих відповідей і помилку суду першої інстанції не виправив. З огляду на це вважає за можливе скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_1. та його захисника, які підтримали касаційну скаргу і просили скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження з огляду на відсутність події злочину та відсутність достатніх доказів винуватості ОСОБА_1., з'ясувавши позицію прокурора, яка вважала за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення щодо засудженого без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність частково задоволення касаційної скарги шляхом скасування ухвали суду апеляційної інстанції і призначення нового розгляду в цьому суді.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів.

Органи державної влади та їх посадові особи, у тому числі ті, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов'язані діяти лише в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Наведених вимог суд апеляційної інстанції не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у своїй апеляційній скарзі на вирок засуджений ОСОБА_1 наводив докладні доводи щодо одержання доказів обвинувачення, на яких переважно ґрунтується вирок, унаслідок провокації злочину. Обгрунтовуючи свою позицію, засуджений звертав увагу на заінтересованість працівників правоохоронних органів та ОСОБА_2. у його дискредитації, з огляду на тривалий конфлікт між ним та службовими особами органу прокуратури через приміщення суду та особисту неприязнь ОСОБА_2. до судді ОСОБА_1. через раніше ухвалене щодо нього рішення, попередні факти незаконних проникнень до його автомобіля та службового кабінету, а також ініціативний і цілеспрямований характер дій ОСОБА_2. і ОСОБА_3. щодо схиляння його до одержання неправомірної вигоди.

В обґрунтування такої позиції ОСОБА_1 вказував на незаконне звільнення ОСОБА_2. від кримінальної відповідальності за надання неправомірної вигоди на підставі ч. 6 ст. 369 КК України - з огляду на те, що відносно нього мало місце вимагання неправомірної вигоди, хоча такої кваліфікуючої ознаки злочину у діях засудженого не встановлено (т. 4, а. с. 132-162).

Всупереч вимогам ст. 419 КПК України, апеляційний суд не здійснив належної перевірки цих доводів скарги, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей, які б ґрунтувалися на вимогах закону та критеріях, визначених Європейським Судом з прав людини.

Відповідно до практики Суду підбурювання до вчинення злочину (провокація) визнається порушенням гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) права особи на справедливий судовий розгляд.

Згідно з визначенням, закріпленим у Рішенні Суду від 9 червня 1998 року у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії», підбурювання з боку правоохоронних органів має місце тоді, коли працівники таких органів або особи, які діють за їх вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб'єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.

У справі «Раманаускас проти Литви» заявника було засуджено за одержання хабара від особи, що співпрацювала з поліцією як таємний агент. Суд зауважив, що оскільки доводи заявника про провокацію злочину, які він висловлював протягом усього провадження у справі, не були повністю необґрунтованими, саме прокуратура мала довести, що факту підбурювання не було. У разі відсутності таких доказів національні суди зобов'язані були проаналізувати факти у справі та вжити відповідних заходів, щоб встановити істину, а також з'ясувати, чи мало місце підбурювання. Суд констатував, що національний суд не вжив відповідних заходів, зокрема, навіть не намагався з'ясувати роль кожного з головних дійових осіб, наприклад, причини особистої ініціативи особи, що дала хабар, звернутися до заявника, незважаючи на те, що обвинувальний вирок щодо останнього ґрунтувався на доказах, отриманих внаслідок оскаржуваного ним факту підбурювання.

З урахуванням наведених критеріїв, апеляційний суд належним чином не перевірив обставин, що впливали на допустимість доказів, покладених в основу обвинувачення: яку дійсну мету переслідували ОСОБА_2. та ОСОБА_3., звертаючись до ОСОБА_1. з приводу прийняття рішення на користь ОСОБА_2. в обмін на надання неправомірної вигоди, чи мали дії ОСОБА_2., ОСОБА_3., працівників СБУ та прокуратури ознаки провокації злочину, тобто цілеспрямованого схиляння засудженого до одержання неправомірної вигоди з метою відкриття кримінального провадження та отримання доказів, і чи вчинив би ОСОБА_1 такий злочин в іншому випадку.

Замість перевірки зазначених обставин, які безпосередньо впливають на допустимість доказів, покладених в основу вироку, суд апеляційної інстанції обмежився формальною вказівкою на те, що свідчення ОСОБА_1. про провокацію злочину щодо нього є способом захисту обвинуваченого, спрямованим на уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому суд не взяв до уваги, що працівники СБУ і прокуратури після одержання ОСОБА_1. під їх контролем першої частини неправомірної вигоди у сумі 10 000 гривень, що вже саме по собі є закінченим злочином, замість виконання передбаченого ст.4 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції 1991 року), ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України» завдання припинення злочину та затримання засудженого, організували вручення ОСОБА_2 другої частини неправомірної вигоди у сумі 20 000 гривень та передачі її ОСОБА_1.

Поза увагою суду апеляційної інстанції залишилася і та обставина, що у матеріалах кримінального провадження відсутня заява ОСОБА_2. про злочин та відомості про внесення її до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зазначене позбавляло суд можливості перевірити законність підстав для відкриття кримінального провадження та проведення у його межах негласних слідчих (розшукових) дій, обшуків та інших процесуальних дій, у результаті яких було одержано докази обвинувачення.

Лише в ухвалі Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 листопада 2013 року про звільнення ОСОБА_2. від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 369 КК України міститься посилання на те, що 18 червня 2013 року ОСОБА_2. звернувся до правоохоронних органів із заявою про вимагання у нього ОСОБА_1. неправомірної вигоди. Як зазначено в ухвалі, саме звернення з такою заявою стало підставою для звільнення ОСОБА_2. від кримінальної відповідальності (т. 1, а. с. 212-215).

Визнаючи необґрунтованими доводи апеляційної скарги засудженого про незаконність такої ухвали, апеляційний суд послався на відсутність у нього процесуальних повноважень щодо перевірки ухвали відносно ОСОБА_2. у межах кримінального провадження щодо ОСОБА_1.

При цьому суд не врахував, що обставини та дійсні причини звернення ОСОБА_2. до правоохоронних органів стосувалися законності джерел одержання та, відповідно, допустимості доказів, якими обґрунтовано висновки суду про винуватість ОСОБА_1. у вчиненні кримінального правопорушення, а тому підлягали ретельній перевірці у даному кримінальному провадженні.

Крім цього, виходячи з вимог ст. ст. 258, 260, 263, 269 КПК України, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», застосування технічних засобів отримання інформації, що пов'язане із втручанням у приватне спілкування людини та негласною фіксацією розмов, дій, обстановки, допускається виключно за вмотивованою ухвалою слідчого судді, в якій зазначаються: точна назва заходу, термін його застосування, особа щодо якої має здійснюватися такий захід, та орган, якому надано відповідний дозвіл.

Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 11 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії» зазначив, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх. Суд констатував, що рішення про відмову розкрити матеріали, пов'язані з операцією щодо прослуховування телефонних розмов, результатами якого було обґрунтовано обвинувальний вирок національного суду, не супроводжувалося адекватними процесуальними гарантіями, і, крім цього, не було достатньо обґрунтованим.

Судові рішення, які є предметом оскарження, у значній мірі ґрунтуються на даних протоколів за результатами негласних слідчих (розшукових) дій: аудіо- та відеоконтролю, спостереження за особою та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, у ході яких було зафіксовано розмови між ОСОБА_2., ОСОБА_3. та ОСОБА_1. щодо одержання неправомірної вигоди та обставини передачі такої вигоди (т. 1, а. с. 221-246, т. 2, а. с. 4-49).

Засуджений ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі порушував питання про недопустимість таких доказів з огляду на те, що стороні захисту у повному обсязі не відкривалися і судом не досліджувалися матеріали, які стосувалися санкціонування відповідних заходів судом.

Апеляційний суд не дав обґрунтованих відповідей на такі доводи, з урахуванням відсутності у матеріалах кримінального провадження копій ухвал слідчого судді про надання дозволів на застосування зазначених заходів. Таким чином, у провадженні не встановлено, які конкретно негласні слідчі (розшукові) дії були санкціоновані слідчим суддею, щодо кого саме, на який строк та чи діяли правоохоронні органи у межах та у спосіб, передбачених відповідними судовими рішеннями. Тобто з достатньою повнотою не з'ясовано правові підстави та порядок застосування заходів, які тимчасово обмежували конституційні права і свободи ОСОБА_1., ОСОБА_3. та ОСОБА_2., що становило основний критерій допустимості їх результатів як джерела доказів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, Апеляційний суд Чернігівської області у відповідь на запит Славутицького міського суду Київської області обмежився повідомленням у формі листа про факти надання відповідних дозволів на підставі ухвал слідчого судді цього суду. При цьому суд відмовив у наданні інформації про термін дії таких дозволів з посиланням на те, що відповідно до Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, відповідні дані віднесені до державної таємниці.

Однак відомості про термін дії дозволів на застосування негласних слідчих (розшукових) дій після використання їх результатів як доказів у кримінальному судочинстві не є інформацією про засоби, зміст, форми і методи оперативно-розшукової діяльності у розумінні ст. 8 Закону України «Про державну таємницю». Такі відомості стосуються лише законності проведення відповідних дій, від чого залежить допустимість їх результатів як джерела доказів.

Статтею 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» передбачено заборону оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності лише до прийняття рішення за результатами такої діяльності. Питання оприлюднення або надання такої інформації після прийняття рішення регулюється законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державну таємницю» забороняється віднесення до такої таємниці будь-яких відомостей, якщо цим можуть звужуватися зміст і обсяг конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Таким чином, Апеляційний суд Чернігівської області проігнорував законний запит Славутицького міського суду Київської області про надання інформації, необхідної для перевірки допустимості доказів, одержаних унаслідок негласних слідчих (розшукових) дій. Безпідставна відмова у наданні відомостей з посиланням на те, що вони становлять державну таємницю, призвела до обмеження права засудженого на справедливий судовий розгляд, що включає у себе належну перевірку законності джерел отримання доказів, якими обґрунтовано обвинувачення.

Крім цього, в основу вироку суду покладено дані протоколів обшуків в автомобілі, службовому кабінеті ОСОБА_1. та у житлі ОСОБА_3., у результаті яких було виявлено та вилучено предмет злочину та інформацію, яка має значення для кримінального провадження (т. 1, а. с. 154-158, 160-162, 175-179). Законність проведення таких процесуальних дій оспорювалася засудженим в апеляційній скарзі.

Спростовуючи відповідні доводи, апеляційний суд обмежився формальною вказівкою про те, що колегією суддів не встановлено порушень вимог КПК України при проведенні обшуку автомобіля, що належить ОСОБА_1.

Однак наведені висновки апеляційного суду не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Як зазначено у відповідних протоколах, обшуки в автомобілі «Ford C-max Trend», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1., та у житлі ОСОБА_3. було проведено у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України до санкціонування зазначених дій ухвалою слідчого судді (т. 1, а. с. 154-158, 160-162).

Оцінюючи дані протоколу обшуку в автомобілі судді ОСОБА_1. на предмет їх законності, апеляційний суд не взяв до уваги положень ч. 5 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції ЗУ №4652-VІ від 13 квітня 2004 року), згідно до яких проникнення в житло або інше володіння судді чи його службове приміщення, особистий чи службовий транспорт, проведення там огляду, обшуку чи виїмки можуть провадитися лише за судовим рішенням.

У відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України, у разі проведення обшуку у житлі чи іншому володінні особи до постановлення ухвали слідчого судді, прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов'язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити таке клопотання, або слідчий суддя відмовить у його задоволенні, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції не надано оцінки, на предмет їх допустимості, доказам одержаним за результатами обшуку житла ОСОБА_3., позаяк даних про одержання відповідних дозволів на обшук у порядку, встановленому законом матеріали кримінального провадження не містять.

Відсутні у матеріалах кримінального провадження і судові рішення про надання дозволу на обшук службового кабінету судді ОСОБА_1. у приміщенні Ріпкинського районнного суду Чернігівської області, посилання на яку зазначено у протоколі процесуальної дії .

Крім цього, судом апеляційної інстанції не перевірено дотримання вимог кримінального процесуального закону щодо обвинувального акту.

Так, у відповідності до вимог ст.291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором.

Повноваження затверджувати обвинувальний акт, у відповідності до вимог ст.36 КПК України, має тільки прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування конкретного кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувальний акт щодо ОСОБА_1. затверджено прокурором ОСОБА_10., хоча будь-яких даних, що саме цей прокурор здійснював нагляд у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням матеріали не містять.

Таким чином, апеляційним судом не досліджено обставин, про дослідження яких порушувалося питання в апеляційній скарзі засудженого, і які мають істотне значення для вирішення питання про допустимість доказів, покладених в основу вироку, та входять до предмету доказування у кримінальному провадженні.

За змістом ст. 438 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення.

За наведених обставин ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_1. не може вважатися законною і обґрунтованою, оскільки конкретних та чітких відповідей на всі доводи апеляційної скарги засудженого не містить, а отже, не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Недотримання судом апеляційної інстанції зазначеної вище норми кримінального процесуального закону є підставою для скасування ухвали, яка оскаржується, з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

При новому розгляді апеляційному суду необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, належним чином перевірити доводи, викладені в апеляційній і касаційній скаргах засудженого, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, та ухвалити рішення, яке б відповідало вимогам кримінального і кримінального процесуального закону.

Згідно з резолютивною частиною вироку затримання засудженого ОСОБА_1., взяття його під варту та подальше відбування покарання пов'язане з набранням законної сили вироком Славутицького міського суду Київської області від 18 серпня 2014 року.

Оскільки після скасування ухвали Апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року вирок Славутицького міського суду Київської області від 18 серпня 2014 року щодо ОСОБА_1., в силу положень ч.2 ст.532 КПК України, законної сили не набрав - колегія суддів приходить до висновку про необхідність звільнення засудженого з-під варти.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_1. задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Засудженого ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з-під варти звільнити в залі судового засідання.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_4. ОСОБА_5. ОСОБА_6.