У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Селівона
О.Ф.,

суддів Пошви Б.М.,
Шевченко Т.В.

за участю прокурора Опанасюка О.В.

розглянула в
судовому засіданні 26 квітня 2007 року в м. Києві кримінальну справу за
касаційним поданням заступника прокурора Луганської області на вирок
Краснолуцького міського суду Луганської області від 17 липня 2006 року, яким

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, уродженця м. Октемберян Вірменії, раніше
судимого 19.04.2006 р. за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі зі
звільненням його на підставі ст. ст. 75, 104 КК України від відбування
покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

визнано винним у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і призначено йому за
цим законом покарання 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного
покарання частково приєднано не відбуте покарання за попереднім вироком і
остаточноОСОБА_1 призначено 4 роки 6 місяців позбавлення волі з
відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі.

Прийнято рішення щодо заявленого потерпілим цивільного
позову, речових доказів та судових витрат.

В апеляційному порядку справа не розглядалась.

Згідно з вироком ОСОБА_1.
засуджено за те, що він 31 березня 2006 року, приблизно о 23 год. 30 хв.,
перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння біля кінотеатру “Родіна” в м.
Красний Луч Луганської області, діючи повторно, застосовуючи до потерпілого ОСОБА_2. насильство, що не є небезпечним для його життя та
здоров'я, відкрито заволодів його майном загальною вартістю 1202 грн. 30 коп.

У касаційному поданні прокурор ставить питання про зміну
вироку щодо ОСОБА_1. у зв'язку з неправильним застосуванням ч. 4 ст. 70 КК
України з тих мотивів, що суд призначивОСОБА_1
покарання із застосуванням принципу часткового складання покарань, тоді як
кожний вирок щодо нього має виконуватись самостійно, оскільки він вчинив
злочин, за який його засуджено вироком у даній справі до покарання, що належить
відбувати реально, до ухвалення попереднього вироку щодо нього, згідно з яким
його було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням. Крім
того прокурор зазначає, що всупереч вимогам ч. 1 ст. 102 КК України суд
призначивОСОБА_1, який вчинив злочин у неповнолітньому віці, покарання у
виді позбавлення волі з відбуванням його у кримінально-виконавчій, а не
спеціальній виховній установі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який
підтримав касаційне подання і просив його задовольнити, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи подання, колегія суддів вважає, що воно підлягає
задоволенню з таких підстав.

Обґрунтованість засудження та правильність кваліфікації
дій ОСОБА_1. у касаційному поданні не оспорюються.

Доводи прокурора у поданні про неправильне застосування
судом ч. 4 ст. 70 КК України при призначенні покарання ОСОБА_1 заслуговують на увагу.

Так, згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2003 року № 7 "Про практику призначення судами
кримінального покарання", якщо особа, щодо якої було застосовано
звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення
вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що
належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи
повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний
вирок виконується самостійно.

Як убачається з матеріалів справи, попереднім вироком від
19 квітня 2006 року ОСОБА_1. було засуджено до покарання
у виді позбавлення волі зі звільненням на підставі ст. ст. 75, 104 КК України
від його відбування з випробуванням.

Але до ухвалення цього вироку ОСОБА_1. 31 березня 2006 року вчинив інший злочин, за який його
засуджено вироком у даній справі до покарання у виді позбавлення волі, що
належить відбувати реально.

За таких обставин вирок щодо ОСОБА_1. у даній справі підлягає зміні з виключенням з його
резолютивної частини рішення суду про призначення ОСОБА_1 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, а в
мотивувальній частині вироку застосування цього закону суд не мотивував.

Крім того, у касаційному поданні правильно зазначено, що
згідно з ч. 1 ст. 102 КК України неповнолітні, засуджені до покарання у виді
позбавлення волі, відбувають його у спеціальних виховних установах, а суд
визначив у вироку місцем відбування ОСОБА_1.
покарання у виді позбавлення волі кримінально-виконавчу установу.

Проте ст. 335 КПК України, у якій наведено вимоги, яким
повинна відповідати резолютивна частина вироку, не зобов'язує суд зазначати у цій частині вироку місце відбування
покарання засудженими до покарання у виді позбавлення волі, а згідно зі ст. 86
КВК України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають
покарання, визначається Державним департаментом України з питань виконання
покарань.

З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 395, 396 КПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційне подання заступника
прокурора Луганської області задовольнити.

Вирок Краснолуцького міського суду Луганської
області від 17 липня 2006 року щодо ОСОБА_1 змінити.

Виключити з резолютивної частини
вироку рішення суду про призначення ОСОБА_1 покарання на підставі ч. 4 ст. 70
КК України та про відбування ОСОБА_1. покарання у виді позбавлення волі у
кримінально-виконавчій установі.

Вважати ОСОБА_1. засудженим за ч. 2
ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирок Краснолуцького міського суду Луганської
області від 19 квітня
2006 року щодо ОСОБА_1. виконувати самостійно.

Судді:

Селівон О.Ф. Пошва Б.М. Шевченко
Т.В.

З
оригіналом згідно:

Суддя Верховного Суду України О.Ф.
Селівон