Справа № 447/2745/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/783/66/15 Доповідач : ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 309, ч.1 ст. 296 КК України за апеляціями засудженого ОСОБА_6 з відповідними доповненнями та прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, розлучений,

з середньою-спеціальною освітою, не працюючий, раніше

судимий, проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

засуджений за ч.2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Миколаївського районного суду Львівської обл. від 21 січня 2011 року ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_6 визначено рахувати з моменту затримання, тобто 28 грудня 2010 року.

За ч.2 ст. 309, ч.1 ст. 296 КК України ОСОБА_6 виправдано.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 06 жовтня 2010 року, в обідній час, перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на АДРЕСА_2 , повторно вчинив таємне викрадення майна, а саме відеокамери «Панасонік NV-GS15», з карткою памяті «SanDisk», ємністю 256 мегабайт, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду у розмірі 650 грн.

На вирок суду засуджений ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, подали апеляції з доповненнями.

В своїй апеляції прокурор просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі, за ч.2 ст. 309 КК України 4 роки позбавлення волі, за ч.1 ст. 296 КК України 2 роки позбавлення волі, на підставі ч.4 ст. 70 КК України остаточно призначити 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. В обґрунтування своїх вимог вказує, що вирок суду є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Судом не враховано, що ОСОБА_6 вину у вчиненому не визнав, з потерпілим ОСОБА_9 не примирився, у скоєному не розкаявся, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення. Вважає, що судом безпідставно виправдано ОСОБА_6 за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст. 309 та ч.1 ст. 296 КК України, так як судом не надано оцінки доказам по справі, а саме: висновкам експертизи № 9/389 від 27.10.2010 року та № 3/50 від 04.02.2011 року, протоколу огляду місця події від 08.10.2010 року, протоколам огляду речових доказів від 21.10.2010 року та від 13.01.2011 року, протоколу обшуку від 28.12.2010 року, показам експерта ОСОБА_10 , явці з повинною ОСОБА_6 , протоколу відтворення обстановки і обставин події від 28.01.2011 року, показам свідка ОСОБА_11 .

В своїй апеляції засуджений ОСОБА_6 просить вирок частково скасувати й постановити новий, яким виправдати за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України. Апеляційні вимоги мотивує тим, що вирок є частково незаконним, оскільки суд першої інстанції враховуючи покази ОСОБА_9 зробив висновок про вчинення крадіжки, проте останній не звинувачував його у її вчиненні та зазначав, що йому невідомо хто її вчинив. Працівники міліції не мали підстав для проведення обшуку житла, так як дозвіл на такий був отриманий під тиском, та особи, що були присутні не були зазначені в протоколі; не були зняті відбитки пальців з фотокамери, не було допитано можливих очевидців події, не оглянуто її вміст; не перевірено можливість вчинення крадіжки іншими особами. Зазначає, що у матеріалах справи відсутнє доручення слідчого на проведення слідчих дій по факту викрадення відеокамери, в обвинувальному висновку не наведено кваліфікуючих ознак ч.2 ст. 185 КК України, а повторність протрактована з урахуванням вироку 2003 року, проте дана судимість погашена, також судом застосовано додаткову міру покарання конфіскація майна, яка не передбачена ч.2 ст. 185 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляції засудженого й заперечення апеляції сторони обвинувачення, думку прокурора про часткову підтримку апеляції прокурора (в частині виправдання засудженого), обговоривши наведені в апеляціях доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляції задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Висновок суду про винуватість засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних і перевірених в судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку.

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, підтверджена сукупністю зібраних та перевірених в судовому засіданні доказів, зокрема, показами потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , не довіряти яким колегія суддів підстав не має, а також даними протоколу огляду місця події від 09.10.2010 року за яким з квартири ОСОБА_6 вилучено відеокамеру «Панасонік NV-GS15», яка належить ОСОБА_9 ; протоколом огляду речового доказу.

Суд дав належну оцінку цим доказам і правильно кваліфікував дії засудженого ОСОБА_6 за ч.2 ст. ст. 185 КК України.

Твердження засудженого про те, що він не вчиняв інкримінованого йому злочину, а обмовив себе, колегія суддів вважає неправдивими та такими, що спростовуються сукупністю зібраних у справі доказів.

Покликання засудженого на неправильне застосування кримінального закону (ч.2 ст. 185 КК України), а саме на відсутність в його діях кваліфікуючої ознаки повторності, а також неправильного призначення покарання (додаткового покарання у виді конфіскації майна) є немотивованим та суперечать матеріалам справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 25 грудня 2003 року був засуджений Миколаївським районним судом Львівської обл. за ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України й судимість за дані злочини не погашена (т.2 а.с.116).

Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 27 січня 2011 року ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України призначено додаткове покарання у виді конфіскації майна, а тому суд при призначенні засудженому остаточного покарання за ч.4 ст. 70 КК України правильно приєднав додаткове покарання, призначене судом за злочин, у вчиненні якого ОСОБА_6 було визнано винним.

Доводи апеляції прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та невідповідністю призначеного покарання, тяжкості злочину та особі засудженого є безпідставними.

Висновок суду про недоведеність вини засудженого у незаконному придбанні та зберіганні без мети збуту наркотичних засобів (ч.2 ст. 309 КК України), а також у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (ч.1 ст. 296 КК України), ґрунтується на сукупності зібраних досудовим слідством та проаналізованих судом матеріалів справи. Зокрема, суд послався на той факт, що жоден із доказів, що є у справі не підтверджує вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, а оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, то всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Виправдовуючи ОСОБА_6 за ч.2 ст. 309 КК України, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що в судовому засіданні неможливо було безпосередньо дослідити докази в справі, а саме оглянути речові докази, і встановити чи були вони вилучені саме у ОСОБА_6 , і чи таке вилучення проводилось у відповідності до вимог закону.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст. 327 КПК України 1960 року, ст. 62 Конституції України, визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Відповідно до ч.1,3 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оцінивши та проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, врахувавши положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд дійшов правильного висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним злочинів, передбачених ч.1 ст. 296, ч.2 ст. 309 КК України.

Із цим висновком погоджується і колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляції прокурора, про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи є безпідставними.

Що стосується апеляції прокурора то підстав для того, щоб визнати призначене засудженому ОСОБА_6 покарання таким, що не відповідає вимогам закону в наслідок його м`якості немає, як і відсутні підстави вважати дане покарання надто суворим.

Призначене засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону.

При обранні засудженому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та конкретні обставини справи, дані про особу засудженого та призначив покарання, в межах санкції статті, за якою кваліфіковано злочин, яке відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 70 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З урахуванням сукупності усіх обставин справи та особи засудженого ОСОБА_6 колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування вироку суду за м`якістю призначеного засудженому покарання, про що ставить питання прокурор в апеляції.

Порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б могли вплинути на законність постановленого вироку, по справі не допущено.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог ст.ст. 321-339 КПК України 1960 року, є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 362, 365, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляції прокурора та засудженого залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .