Справа №481/347/14-к 16.06.2015 16.06.2015 16.06.2015
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 травня 2014 року відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Новий Буг Миколаївської області, мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_8 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати в частині звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчинені кримінальних правопорушень та призначити покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 року позбавлення волі, за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 травня 2014 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 року позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладені обов`язки періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу цих органів та повідомляти дані органи про зміну місця проживання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у відшкодування майнової шкоди 15 760 грн., моральної шкоди 120 000 грн., на користь науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України в Миколаївській області 9 990,04 грн., Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз 3 827,20 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів по кримінальному провадженню.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 і кваліфікації його дій, вважає, що суд необґрунтовано застосував положення ст. 75 КК України належним чином не оцінив обтяжуючу обставину вчинення дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в якому ОСОБА_6 перевищив швидкість руху в межах населеного пункту та зник з місця пригоди, не вживши заходів для виклику спеціальних служб та надання першочергової медичної допомоги потерпілому.
Також апелянт зазначає, що обвинувачений зник з місця пригоди, неодноразово ігнорував виклики слідчого для проведення слідчих дій, а докази вини ОСОБА_6 здобуті органами слідства без будь-якого сприяння зі сторони останнього, що спростовує висновки суду про активне сприяння обвинуваченого розкриттю злочину. Вважає, що визнання обвинуваченим вини, яке розцінено судом як щире каяття, у сукупності здобутих доказів вини ОСОБА_6 та усвідомлення ним невідворотності покарання за вчинений злочин, є лише способом уникнення останнього від реальної міри покарання.
З урахуванням наведеного прокурор вважає, що висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства є неправильними, оскільки покарання повинно бути призначене особі, яка вчинила злочин, необхідне й достатнє не лише для її виправлення, а й для попередження вчинення нових злочинів.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
25.10.2013 р. о 20.00 годині водій ОСОБА_6 , в порушення п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно несправним автомобілем ВАЗ-2121 «Нива», реєстраційний номер НОМЕР_1 , несправність якого полягала в збільшеному сумарному люфті рульового колеса, що не відповідала вимогам п. 31.4.2 Правил дорожнього руху України, рухався в порушення п.п. 12.4 Правил дорожнього руху України зі швидкістю близько 85 км/год., що перевищує максимально допустиму швидкість руху в межах населеного пункту, по сухій асфальтованій проїжджій частині вул. Цибулько у м. Новий Буг Миколаївської області, що освітлюється міським освітленням, зі сторони вул. Першотравневої в напрямку вул. Панаса Мирного. У цей час поблизу буд. № 64 по вул. Цибулько по правому узбіччю відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ-2121 «Нива», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалися пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . При цьому ОСОБА_10 знаходився ближче до проїзної частини. При під`їзді до буд. № 64 по вул. Цибулько водій автомобіля ВАЗ-2121 «Нива», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 в порушення п.п. 1.10, 2,3 «б», 10.1, 12.1, 12.4, 19.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати і мав таку технічну можливість, за умови його осліплення невстановленим транспортним засобом, не зменшив швидкість до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги в напрямку руху, не увімкнув аварійну світлову сигналізацію і не змінюючи смуги руху не зупинив свій транспортний засіб, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не обрав швидкість, що забезпечує безпеку дорожнього руху з урахуванням дорожньої обстановки, виїхав на праве узбіччя, що не призначене для руху транспортних засобів, та продовжив рух по ньому, в результаті чого правою передньою частиною свого транспортного засобу здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 . Здійснивши наїзд на даного пішохода, достовірно знаючи, що останній його діями поставлений у небезпечний для життя стан і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, ОСОБА_6 не прийняв можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, а в порушення п. 2.10 «г» Правил дорожнього руху України зник з місця події, залишивши потерпілого в небезпеці. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого та за ч. 1 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 14.05.2014 р. ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25.09.2014 р. вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 14.05.2014 р. змінено, провадження в частині обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 135 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.04.2015 р. ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25.09.2014 р. скасовано, при цьому в ухвалі зазначено, що при новому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно ретельно перевірити доводи касаційної скарги прокурора в частині кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 . Суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд, приймаючи рішення про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, не врахував положень закону України про кримінальну відповідальність та правових висновків Верховного Суду України викладених в постанові Верховного Суду України від 06.03.2014 р.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.
Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду України від 06.03.2014 р. особа, яка залишила потерпілого у небезпеці, має нести кримінальну відповідальність за ст. 135 КК України, навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному у небезпеці.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового розгляду не оспорюються.
В судовому засіданні ОСОБА_6 показав, що від`їхавши від місця зіткнення із чимось близько 20 метрів, здогадався що збив людину, викликав міліцію і став чекати їх приїзду, але він не намагався допомогти особі, яку щойно збив.
Потерпіла ОСОБА_11 в суді першої інстанції показала, що йшла по обочині дороги разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10 . Після того, як відчула удар по руці, озирнувшись не побачила чоловіка та почала його гукати, потім шукати чоловіка побачила на певній відстані, він лежав на землі непритомний. Вона намагалась надати йому допомогу, але в нього пішла кров, вона почала кликати людей на допомогу, щоб викликати швидку. Згодом чоловіка доправили до лікарні де констатували його смерть. Транспортного засобу, який збив її чоловіка, вона не бачила.
Із показів потерпілої ОСОБА_11 у сукупності із показами обвинуваченого вбачається, що обвинувачений після наїзду на пішохода з місця пригоди уїхав та допомоги потерпілому не надавав, що на думку апеляційного суду свідчить про завідоме залишення ним без допомоги ОСОБА_10 , який перебував в небезпечному для життя стані, якого саме обвинувачений поставив у небезпечний для життя стан про що і зазначено у диспозиції ч. 1 ст. 135 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 135 КК України відповідальність передбачена саме за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
У роз`ясненнях, викладених в п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що порушення особою правил безпеки дорожнього руху і наступне залишення потерпілого від такого злочину без допомоги слід кваліфікувати за наявності до того підстав за сукупністю злочинів, передбачених відповідними частинами ст. 286 КК України та відповідною частиною ст. 135 цього Кодексу.
Враховуючи наведене висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочинів при обставинах, установлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 286 та за ч. 1 ст. 135 КК України та апелянтом не оспорюються.
Щодо посилання апелянта на неврахування судом вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, то воно є безпідставними, оскільки вказана обставина врахована при призначенні покарання, як обтяжуюча.
Доводи прокурора про визнання обвинуваченим вини лише з метою уникнення покарання за вчинений злочин спростовується матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається що потерпілою до судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_11 отримані кошти на поховання чоловіка, вона відмовилась від позовних вимог до ОСОБА_6 .
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 439 КПК України при новому розгляді у суді апеляційної інстанції застосування суворішого покарання або закону про більш тяжке кримінальне правопорушення допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.
Скасовуючи ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25.09.2014 р. у зв`язку з помилковим висновком про відсутність в діянні ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, колегією суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надано вказівку суду апеляційної інстанції при новому розгляді ретельно перевірити доводи касаційної скарги прокурора в частині кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 . Питання про неправомірне звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ не розглядалось, оскільки прокурором в касаційній скарзі такі вимоги не заявлялись.
Отже, при новому розгляді справи апеляційний суд позбавлений можливості перевірити доводи апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтованого звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Миколаївської області залишити без задоволення, а вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 травня 2014 року відносно ОСОБА_6 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

_____________________ __________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3