Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Верховного Суду України у складі:
суддів
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 12 лютого 2008 року кримінальну
справу за касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи
судом апеляційної інстанції, на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від
26 липня 2006 року і ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних
справах апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2007 року щодо ОСОБА_1
громадянин України, раніше судимий:
20.11.1998 р. за ст. 142 ч. 1 КК України
на 4 роки позбавлення волі умовно з
іспитовим строком на 2 роки і сплатою штрафу,
11.11.1999 р. за ст. 229-6 ч. 1 КК України на
5 років позбавлення волі, звільнений
13.07.2004 р. за відбуттям строку покарання,
засуджений:
України на шість місяців арешту;
- за ст. 187 ч. 2 КК України на сім
років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання
більш суворим за сукупністю злочинів ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у
виді позбавлення волі на строк сім років.
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного
суду Одеської області від 23 січня 2007 року
вирок щодо ОСОБА_1 змінено, перекваліфіковано його дії з
ст. 187 ч. 2 КК України на ст. 186 ч. 2 КК України та призначено покарання за
цією статтею строком на чотири роки позбавлення волі, а за сукупністю злочинів,
передбачених ст. ст. 395,186 ч. 2 КК України, на підставі ст. 70 КК України
шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим йому визначено
остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

У решті вирок залишено без зміни.

З урахуванням змін, внесених у вирок апеляційним судом, ОСОБА_1 засуджено
за вчинення таких злочинів.

08 червня 2005 року ОСОБА_1 з метою ухилення від адміністративного нагляду,
встановленого строком на два роки після його звільнення з місць позбавлення
волі постановою Богунського районного
суду м. Житомира від 08.07.2004 року, з якою він був ознайомлений 13.07.2004
року, самовільно залишив місце свого проживання в АДРЕСА_1.

06 жовтня 2005 року приблизно о 22-ій год. поблизу будинку № 71 по вул.
Малиновського в м. Одесі ОСОБА_1 відкрито викрав майно в ОСОБА_2 на загальну суму 842
грн., застосувавши до неї насильство, яке не є небезпечним для її життя і
здоров'я.

У касаційному поданні прокурор просить судові рішення щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд. Вказує на неправильне застосування місцевим судом вимог кримінального закону,
зазначаючи, що за ч. 2 ст. 187 КК України не було призначено додаткове
покарання - конфіскація майна, яке передбачене санкцією цієї статті як
обов'язкове. Крім того, вважає, що апеляційний суд безпідставно
перекваліфікував дії ОСОБА_1 на ч. 2 ст. 186 КК України. Мотивує тим, що розбійний напад був поєднаний із насильством,
небезпечним для життя та здоров'я потерпілої, оскільки ОСОБА_2 було заподіяно
тілесні ушкодження, які віднесено до категорії легких, що спричинили
короткочасний розлад здоров'я.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи
касаційного подання, колегія суддів вважає, що касаційне подання задоволенню не
підлягає.

Апеляційний суд перекваліфікував дії ОСОБА_1 зі ст. 187 ч. 2 КК України на
ст. 186 ч. 2 КК України, зазначивши в ухвалі, що потерпілий ОСОБА_2 було
заподіяно легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я не від
застосованого до неї ОСОБА_1 насильства, а в результаті падіння потерпілої, а
отже, ставлення засудженого до наслідків,
виражене у формі необережності.

Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на матеріалах справи і є
правильним.

Із змісту статті 187 Кримінального кодексу України слідує, що при
розбійному нападі насильство в будь-якій формі (фізичне або психічне) має
правове значення лише як складова частина дій особи, пов'язаних із заволодінням
майном потерпілого. Для вирішення питання, яке саме насильство необхідно
вважати небезпечним для життя і здоров'я особи, на яку вчинено розбійний напад,
має бути встановлено, чи містилась у насильницьких діях винного небезпека для
життя і здоров'я потерпілого. При цьому слід врахувати силу удару, місце його
докладання, предмети, якими завдавались удари, тощо.

Так, на досудовому слідстві і в суді потерпіла ОСОБА_2 показала, що ОСОБА_1
обхопив рукою її шию в “замок”, другою рукою потягнув за сумку, яка була на її
плечі. Утримуючи сумку, вона не втрималась та впала на землю, внаслідок чого
травмувала око. Також потерпіла ОСОБА_2 показала, що ОСОБА_1 удари їй не
завдавав і погроз застосувати до неї насильство не висловлював.

Аналогічні показання давав ОСОБА_1 на досудовому слідстві, стверджуючи, що
його умисел був спрямований на відкрите викрадення чужого майна.

Згідно з даними висновку судово-медичної експертизи в ОСОБА_2 виявлено
тілесні ушкодження у виді контузії лівого ока з наявним крововиливом у склеру і
навколоочну клітчатку, які віднесено до категорії легких тілесних ушкоджень, що
спричинили короткочасний розлад здоров'я (а.с. 34-35).

З огляду на вищенаведене апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про
те, що ОСОБА_1 відкрито викрав майно ОСОБА_2 із застосуванням до потерпілої насильства,
яке не було небезпечним для її життя і здоров'я, та правильно кваліфікував його
дії за ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім того, місцевий суд, хоча і кваліфікував дії ОСОБА_1 за ст. 187 ч. 2 КК
України, але також виключив із обвинувачення ознаку нападу, поєднаного з
насильством, небезпечним для життя потерпілої, зазначивши у вироку, що така
ознака не знайшла свого підтвердження в ході судового слідства.

Дії ОСОБА_1 за ст. ст. 395, 186 ч. 2 КК України кваліфіковані правильно,
призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Що ж стосується доводів прокурора про неправильне застосування
кримінального закону місцевим судом при призначенні ОСОБА_1 покарання за ст.
187 ч. 2 КК України, колегія суддів не входить в їх обговорення з урахуванням
вищенаведеного.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування судових
рішень, не встановлено.

Постановлені щодо ОСОБА_1 судові рішення відповідають вимогам закону. Тому
підстав для призначення кримінальної справи до касаційного розгляду немає.

Керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

у задоволенні касаційного
подання прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної
інстанції, відмовити.

судді:

С.М.
Міщенко Л.Ф.
Глос Ю.М.
Кармазін