Справа №489/7238/14-к 15.04.2015 15.04.2015 15.04.2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2015 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області

у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001886

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.01.2015 року у відношенні

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не одруженого, не працюючого, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого останнього разу 05.11.2014 року Корабельним районним судом м. Миколаєва за ст. 185 ч.2 КК України із застосуванням ст.70 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_5 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг:
Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок суду змінити та призначити йому покарання більш м`яке, ніж 2 роки позбавлення волі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції:
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.01.2015 року ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі.

На підставі ст.70 ч.4 КК України, остаточно призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, а вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.11.2014 року виконувати самостійно.

Узагальнені доводи обвинуваченого ОСОБА_5 :
Вважає вирок суду занадто суворим. Зазначає, що судом першої інстанції не взяв до уваги, що в нього на утриманні знаходяться дідусь та бабуся похилого віку, в також батьки-інваліди. В скоєному злочину щиро кається та зобов`язується відшкодувати завдану шкоду. Також посилається, що почав лікуватися в стаціонарному ОНД, щоб позбутися наркотичної залежності.

Встановлені судом першої інстанції обставини:

Відповідно до вироку суду, 09.04.2014 року, приблизно о 18:00 годині, ОСОБА_5 , знаходячись в приміщенні магазину «Watsons», що розташований за адресою: м. Миколаїв. вул. Космонавтів, 142/3, маючи умисел на протиправне заволодіння чужим майном, із корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, повторно, таємно, викрав майно вказаного магазину, на загальну суму 379 гривень 80 копійок, чим заподіяв ТОВ «ДЦ Україна» матеріальних збитків на вищевказану суму. Після чого, з місця події зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 10.07.2014 року, приблизно о 10:50 годині, ОСОБА_5 , знаходячись в приміщенні того ж магазину «Watsons», з корисливих мотивів, маючи умисел на протиправне заволодіння чужим майном, шляхом вільного доступу, повторно, таємно, викрав майно вказаного магазину на загальну суму 190 гривні 72 копійки, після чого з місця події зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини:
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про законність і обґрунтованість вироку, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Дослідженими в судовому засіданні доказами вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, доказана і апелянтом не заперечується, як і не заперечується кваліфікація його дій за ст. 185 ч.2 КК України.

Відповідно до п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування

покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Як вбачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував пом`якшуючу покарання обставину щире каяття у скоєному. Обставин, що обтяжують покарання судом встановлено не було.
Крім зазначених вище обставин, відповідно до вимог ст.65 КК України, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до середньої тяжкості та особу винного, який раніше судимий та на момент скоєння злочинів мав непогашену судимість за злочин проти власності, за місцем проживання характеризується негативно.
Проте апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання не врахував характер скоєного злочину останнім та тяжкість спричинених наслідків, а саме суми завданих збитків, яка є незначною (379,8 грн. та 190,72 грн.), хоча за попереднім вироком суду сума завданих збитків обвинуваченим складала значно більше (3113,99 грн.) і після призначення покарання до нього була застосована ст. 75 КК України і він був звільнений від відбування покарання.

Також суд першої інстанції не врахував ту обставину, що у ОСОБА_5 знаходяться на утриманні батьки-інваліди та дідусь і бабуся похилого віку.

Відповідно до довідки КВІ Центрального району м. Миколаєва від 14.04.2015 року, ОСОБА_5 знаходиться на обліку за попереднім вироком та виконує вимоги ст.76 КК України і порушень немає.

А тому апеляційний вважає, що тяжкість вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення не відповідає призначеному покарання за оскаржуваним вироком з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин, які були встановлені судом першої та апеляційної інстанції та особи ОСОБА_5 , йому можливо призначити покарання у мінімальних межах санкції ст.185 ч.2 КК України.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробовуванням приймається тільки після визначення на підставі ч.1 ст.70 КК України остаточного покарання, виходячи з його виду та розміру.

Коли особа, щодо якої було застосовано таке звільнення вчинила до постановленого вироку у першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить виконувати реально, застосування принципів поглинення часткового чи повного складання покарання не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання до 6 місяців арешту, та виконання окремо покарання за попереднім вироком.

Виходячи з вищевикладеного вирок суду підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.01.2015 року відносно нього в частині призначеного покарання змінити.

Пом`якшити покарання ОСОБА_5 за ч.2 ст.185 КК України до 6 місяців арешту.

На підставі ст.70 ч.4 КК України вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.11.2014 року виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 в виді арешту враховувати з моменту його затримання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законну силу з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3