1-кп/154/9/15
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду кримінальне провадження №0000061 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Торчин, Луцького району, Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , працюючого столярем у ПП ОСОБА_7 , з професійно-технічною освітою, одруженого, громадянина України, українця, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:

Обвинувачений ОСОБА_5 згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.05.2014 р. №124 проходить військову службу на посаді стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти 1 батальйону територіальної оборони.

Будучи військовою службовою особою солдат ОСОБА_5 відповідно до ст. 68 Конституції України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 11,16,49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобовязаний діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Проте, військовослужбовець ОСОБА_5 з 08.08.2014 р., без поважних причин, тривалістю понад 1 місяць, не зявився для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , котра розташована по АДРЕСА_2 , а перебував за місцем проживання у м. Луцьку до прибуття за викликом 01.10.2014 р. військової прокуратури Луцького гарнізону.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у інкримінованому йому злочині не визнав. Пояснив, що у період з 09.07.2014 р. по 21.07.2014 р. він знаходився на лікуванні у госпіталі. З 22.07.2014 р. по 28.07.2014 р. перебував на лікуванні у Торчинській лікарні. 28.07.2014 р. він приїхав у військову частину, однак його батальйону там уже не було. Старший лейтенант ОСОБА_8 повідомив, що батальйон вибув на схід України і йому також необхідно туди їхати. Вибути до батальйону на схід він відмовився, оскільки не знав точного місця розташування батальйону. Не звертався із вимогою до посадових осіб військової частини забезпечити прибуття до батальйону, котрий знаходився на сході Україні. Так як ОСОБА_8 сказав йому знаходитись за місцем свого проживання, тому з 28.08.2014 р. по 01.10.2014 р. він перебував у м. Луцьку і не зявлявся у військову частину.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 у вчиненні даного злочину, його вина підтверджується наступними дослідженими та перевіреними доказами.

Так, показаннями свідка ОСОБА_8 підтверджується, що військовослужбовець ОСОБА_5 з 09.07.2014 р. по 28.07.2014 р. перебував на лікуванні. Після проходження лікування він 28.07.2014 р. прибув у військову частину та надав медичні документи. В подальшому ОСОБА_5 не прибував і відмовлявся прибувати до військової частини. ОСОБА_5 повинен був вибути у військову частину, котра знаходилась у Чернігівській області. У нього була можливість добратись до свого батальйону транспортними засобами, котрі регулярно відправлялись із військової частини АДРЕСА_2 , однак від відмовлявся туди вибувати. Підтвердив, що після виписки ОСОБА_5 із лікувального закладу він не віддавав наказів про можливість перебування ОСОБА_5 за місцем свого проживання, а не за місцем служби, що повністю спростовує показання обвинуваченого в цій частині.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.05.2014 р. №124 згідно якого ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу 1 батальйону територіальної оборони на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти.

а.с.15;

Пояснюючою запискою начальника розвідки старшого лейтенанта ОСОБА_8 від 04.08.2014 р., котра підтверджує, що ОСОБА_5 після виписки із шпиталю не прибув у батальйон та відмовився вибувати у пункт призначення.

а.с.17;

Довідкою ВЛК при військовій частині НОМЕР_2 №170 від 21.07.2014 р. підтверджується, що ОСОБА_5 придатний до військової служби.

а.с.44;

Вищенаведені докази є належними, допустимими та достовірними, а тому суд не вбачає підстав для ненадання їм доказового значення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України.

Водночас, допитаний судом за клопотанням обвинуваченого та його захисника свідок ОСОБА_9 повідомив, що з червня по липень ОСОБА_5 перебував на лікуванні у госпіталі та лікарні. Проте, обставини та причини відсутності ОСОБА_5 у військовій частині після його виписки із лікарні протягом липня-жовтня 2014 р., йому не відомі.

Таким чином, показання цього свідка не підтверджують, а також не спростовують винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, тобто не є належним доказом, а тому не беруться судом до уваги.

Під час судового розгляду суд надавав можливість обвинуваченому та стороні захисту надати докази, котрі б встановлювали відсутність фактів та обставин, викладених у обвинувальному акті. Проте таких доказів суду не надано.

Оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозвязку для прийняття процесуального рішення у даному кримінальному провадженні, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у не зявленні вчасно на службу без поважних причин понад один місяць, є доведеною та кваліфікує його дії за ч.3 ст. 407 КК України, оскільки ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем, який є придатним до проходження військової служби, маючи обєктивні можливості для повернення у військову частину після виписки із лікувального закладу, своєчасно у частину не зявився та у період з 08.08.2014 р. по 01.10.2014 р. знаходився поза її розташуванням тривалістю понад один місяць, без поважних на це причин.

Обставин, котрі помякшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, котрий позитивно характеризується за місцем проживання та праці, на утриманні має неповнолітніх дітей, вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, котрі обтяжують покарання, тому суд приходить до висновку, що слід призначити покарання у межах санкції ч.3 ст. 407 КК України, у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Оскільки відсутні обставини, що помякшують покарання обвинуваченого, тому суд не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України.

Речові докази та судові витрати відсутні.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд,-

З А С У Д И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обовязки.

На підставі ст. 76 КК України зобовязати ОСОБА_5 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Волинської області через Володимир-Волинський міський суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий: ОСОБА_1