АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2015 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі: ОСОБА_4 ,

за участю прокурора: ОСОБА_5 ,

представника заявника ОСОБА_6

розглянувши 21 січня 2015 року у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2014 року,-
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою було задоволено клопотання слідчого СВ Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, поданого в межах кримінального провадження №0002921, за ч.1 ст.190 КК України та накладено арешт на майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено ОСОБА_7 або іншій особі розпоряжатися будь-яким чином та використовувати зазначене майно.

В обґрунтування постановленої ухвали, слідчий суддя вказав на те, що у слідчого органу внутрішніх справ при заявлені клопотання була обґрунтована підозра вважати, що майном, на яке ОСОБА_8 просив накласти арешт, може призвести до втрати майна через його незаконну реалізацію на користь інших осіб, що може перешкодити кримінальному провадженню. Крім того, є підстави вважати, що у разі повідомлення ОСОБА_7 про намір накласти арешт на майно, яке є предметом кримінального правопорушення та становить велике значення для кримінального провадження, виникне реальна загроза скорішої незаконної реалізації майна на користь інших осіб та вчинення ряду інших дій, які становитимуть велику перешкоду у встановленні об`єктивних обставин, що вивчаються у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді. Мотивуючи вимоги, заявник посилається на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановленою з допущенням істотних порушень вимог кримінального процесуального закону. При цьому, ОСОБА_7 вказує, що він є власником квартири. Право власності підтверджується договором міни від 01 серпня 2014 року, який було зареєстровано в державному реєстрі речових прав, слідчим суддею не було враховано відсутність повідомлення про підозру в рамках кримінального провадження, та підтвердження факту належності на праві власності арештованого майна ОСОБА_8 , який лише зареєстрований у спірній квартирі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи представника заявника ОСОБА_9 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який вважає, що скарга задоволенню не підлягає, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі, про істотне порушення слідчим суддею вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає не обґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не знайшли свого підтвердження при здійсненні апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову. А заборона на використання та на розпорядження майном, як передбачає ч.4 ст.170 КПК України, можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При розгляді клопотання слідчий суддя у відповідності до вимог ст. 173 КПК України вислухав думку учасників процесу, дослідив матеріали клопотання і кримінального провадження та дійшов вмотивованого висновку про необхідність його задоволення.

Апеляційним переглядом встановлено, що як в клопотанні слідчого так і в ухвалі слідчого судді зазначені та належним чином обґрунтовані правові підстави для накладення арешту на вказане в клопотанні нерухоме майно - квартиру, частка якої належить ОСОБА_8 . Крім того, в матеріалах кримінального провадження є достатньо доказів, що вказують на його відповідність критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, зокрема, в частині визначення того, що на вказане майно було спрямовано кримінальне правопорушення. Разом з тим доведено необхідність накладення арешту на зазначене майно, оскільки його незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження майна як речового доказу, що може перешкоджати кримінальному провадженню в подальшому. Вказане майно, також може забезпечити заявлений цивільний позов у кримінальному провадженні у разі його задоволення.

Крім того, є підстави вважати, що у разі повідомлення ОСОБА_7 про намір накласти арешт на майно, яке є предметом кримінального правопорушення, та становить велике значення для кримінального провадження, виникне реальна загроза скорішої незаконної реалізації майна на користь інших осіб та вчинення ряду інших дій, які становитимуть велику перешкоду у встановленні об`єктивних обставин, що вивчаються у кримінальному провадженні.

Доводи заявника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі в частині того, що він є власником квартири АДРЕСА_2 , на яку накладено арешт, і право власності підтверджується договором міни від 01 серпня 2014 року, а тому відсутні правові підстави щодо накладення арешту, не спростовують вищевказаних висновків і не є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що за наслідками розгляду клопотання слідчого, слідчим суддею були дотримані вимоги ст.ст. 172, 173 КПК України, доведено розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до законного, вмотивованого та обґрунтованого висновку про необхідність задоволення клопотання.

Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для скасування ухвали суду першої інстанції колегією суддів не встановлено, тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2014 року про арешт майна залишити без змін.

Судді:
-------------------------- ------------------------- ----------------------
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3