"18" березня 2026 р.
судді ОСОБА_1
до ухвали Основ`янського районного суду міста Харкова від 18.03.2026 у справі №646/2871/23
за обвинуваченням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,
Ухвалою колегії суддів Основ`янського районного суду міста Харкова від 18.03.2026 у вищевказаній справі було задоволене клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», на 60 днів, тобто до 29.03.2026 року (включно).
Розмір застави як альтернативного запобіжного заходу цієї ухвалою не визначався.
Я не можу погодитися з рішенням не визначати розмір застави для ОСОБА_2 , оскільки в ухвалі, окрім посилання на факт обвинувачення за ч.2 ст.111 КК, не зазначено обставин, які б не дозволили суду застосувати до ОСОБА_2 такий альтернативний запобіжний захід.
Більш того, матеріали справи свідчать про те, що такий альтернативний захід є ефективним та співмірним з допустимим у демократичному суспільстві степенем обмежень прав та свобод обвинуваченої.
Навпаки, у цьому випадку я вважаю обмеження права обвинуваченої на свободу не пропорційним втручанням у її права (навіть з огляду на наявність легітимної мети реалізацію завдань кримінального судочинства), оскільки таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві, враховуючи наступне.
Прокурор у своєму клопотанні зазначає:
«… ризики, визначені в ухвалі слідчого судді від 07.02.2023 про обрання відносно ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - не зменшилися та не відпали завдяки саме тому, що до ОСОБА_2 застосований такий запобіжний захід, що унеможливлює збільшення таких ризиків та забезпечує нормальне проведення всіх судових засідань. Зокрема, встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України:
1. п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховуватися від суду, що підтверджується, тим що ОСОБА_2 перебувала на тимчасово окупованій території, не має нерухомого майна, офіційного місця роботи та доходу, а тому не має стійких соціальних зв`язків, і відтак отримає умови, за яких зможе переховуватися від явки до суду в інших областях України, або на тимчасово окупованих територіях України чи рф, враховуючи, що суворість покарання за кримінальне правопорушення, наслідки та ризик втечі для обвинуваченої у цьому випадку можуть бути визнаними як менш небезпечними ніж покарання і процедура виконання покарання. Вказані обставини створюють передумови уникнути обвинуваченої від кримінальної відповідальності переховуватися від суду. При цьому, можливі посилання сторони захисту на відсутність на даний час спроб втечі обвинуваченої будуть безпідставними, оскільки її належна процесуальна поведінка наразі обумовлена не її правосвідомістю, а застосуванням запобіжного заходу, що жодним чином не свідчить про неможливість переховування обвинуваченої у разі не обрання їй менш суворого запобіжного заходу.
2. п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на свідка у цьому ж кримінальному провадженні, що підтверджується тим, що ОСОБА_2 на час вчинення злочину обіймала посаду в одному з підрозділів ГУНП Харківській області, була знайомий з працівниками поліції та місцевими мешканцями, тому ОСОБА_2 , розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для неї, може самостійно або заручившись підтримкою інших осіб, своїх колег, здійснити вплив на свідків, можуть погрожувати їм, щоб вони відмовились від своїх показань, які вони надали на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду, у випадку ініціювання стороною захисту виклику їх для повторного допиту в суді, з метою уникнути покарання за вчинений злочин.
3. п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тим, що ОСОБА_2 , перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, може умисно симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового слідства. Зокрема, достовірність перевірки підстав неявки до органу досудового розслідування або суду вимагатимуть від сторони обвинувачення певного часу, що в свою чергу призведе до необгрунтованого затягування строків судового розгляду. В той же час остання, перебуваючи на волі не буде позбавлена можливості з використанням мобільних телефонів тощо попередити інших осіб, в тому числі військових рф або передавати їм будь - яку інформацію, що може нашкодити суверенітетові і державній цілісності України.
Крім того, ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.02.2025 у справі №646/2871/23 встановлено, що прокурором в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, поза розумним сумнівом, доведено існування ризиків, а колегія суддів встановила та прийняла до уваги наявність обставин, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме може переховуватись від суду, а також незаконно впивати на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки прокурор зазначив, що судом першої інстанції ще не допитано усіх свідки, а також не досліджено письмові та речові докази, проте, перебуваючи не під вартою ОСОБА_2 може здійснити на них незаконний вплив, внаслідок чого вони можуть змінити свої показання. Належить врахувати, що ОСОБА_2 обіймала посаду в одному з підрозділів ГУНП в Харківській області, була знайома з працівниками поліції та місцевими мешканцями, тому існує ризик, що ОСОБА_2 може самостійно або залучившись підтримкою інших осіб, своїх колег, здійснити вплив на свідків, можуть погрожувати їм, щоб вони відмовились від своїх показань, які вони надавали на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду. Разом з цим, суд апеляційної інстанції встановив, що в судове засідання, безпосередньо в зал судових засідань, ОСОБА_2 не з`явилась, а приймала участь в режимі відеоконференції, перебуваючи в приміщенні Шевченківської центральної районної лікарні. У той же час, що будь-яких фактичних відомостей про те, що ОСОБА_2 за станом здоров`я не має можливості прибути в зал судового засідання в суд апеляційної інстанції, сторона захисту не надала. Вказане, відповідно до висновку апеляційного суду, свідчить про наявність в діях ОСОБА_2 ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.».
Разом з тим, в матеріалах справи наявні підтвердження того, що мати обвинуваченої ОСОБА_2 ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_1 (про що свідчить копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.03.2025 та копією витягу з Державного реєстру речових прав від 05.03.2025 №416323044).
Обвинувачена має малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого під час перебування обвинуваченої під вартою доглядає її мати.
В матеріалах справи міститься документальне підтвердження наявності у дитини ряду хронічних захворювань.
ОСОБА_2 розлучена з батьком дитини.
Жодних доказів на підтвердження того, що батько дитини приймає будь-яку участь у вихованні та утриманні дитини, матеріали справи не містять.
В матеріалах справи міститься надана захисником копія психолого-педагогічної характеристики на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка була складена психологом ОСОБА_5 .
Згідно з цим документом дитина виховується дідусем ОСОБА_6 , 1970 р.н. та бабусею ОСОБА_3 , 1974 р.н., яка є його опікуном. Батьки розлучені. Батько життям дитини не цікавиться. Мама, ОСОБА_2 , 1996 р.н. відсутня. З 06.12.2023 року син з матір`ю не бачилися. Рівень фізичного та психічного розвитку дитини відповідає його віку. Протягом останніх місяців у Єгора з`явився синдром нав`язливих рухів, який проявляється у частому стисканні пальців рук, обкусувані губ, загальному тремтінні дитини. Спостерігається негативна тенденція до втрати раніше набутих вмінь і навичок: - погіршення вимови (перестав вимовляти дзвінкі приголосні); - запинання при мовленні; - почав плутати кольори, які розрізняв і чітко називав кілька місяців тому. Єгор характеризується як розумний здібний хлопчик, який через пережиті глибокі потрясіння має набуту схильність до переживань, страх бути покинутим, невпевненість. Дитина живе в очікуванні неприємностей та втрати матері. Потребує консультації дитячого невролога, психологічної корекції, сімейного затишку, материнського піклування.
Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , які є матір`ю та бабусею обвинуваченої, будучи допитані як свідки у судовому засіданні пояснили, що у обвинуваченої в пріоритеті життєвих цінностей знаходиться сім`я та інтереси своєї дитини, якій на момент затримання обвинуваченої було 4 роки та з якою до затримання вона мала тісний зв`язок. Дитина, ОСОБА_8 , з моменту затримання обвинуваченої проживає страждає через відсутність матері поруч.
Обвинувачена тримається під вартою з 06.02.2023, тобто більше трьох років.
Подальше безальтернативне тримання обвинуваченої під вартою за наявності лише одного невеликого ризику переховування від суду та без доведення інших ризиків, у сукупності з такою тривалою розлукою з дитиною, є непропорційним втручанням у право обвинуваченої на свободу та право на повагу до сімейного життя як обвинуваченої, так і її дитини, оскільки існує реальна загроза розриву психо-емоційного зв`язку між дитиною та її матір`ю (обвинуваченою ОСОБА_2 ).
Обвинувачена має міцні соціальні зв`язки з дитиною та батьками у місці здійснення кримінального провадження (м.Харкові), але не має міцних соціальних зв`язків у професійній сфері, які б у сукупності могли бути однозначним запобіжником від ризику її втечі, оскільки могли б гарантувати, що загроза втратити постійне місце роботи та регулярний дохід буде безперечно утримувати обвинувачену від дій, направлених на переховування від суду.
Це свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченої від суду, проте з урахуванням стадії судового розгляду, коли всі свідки допитані та досліджено більшість письмових та речових доказів, цей ризик невеликої інтенсивності.
Крім того, вважаю, що ризику незаконного впливу на свідків наразі немає, оскільки усі вони вже допитувалися під час судового розгляду.
Навіть якщо припустити, що після звільнення ОСОБА_2 з-під варти хтось з цих осіб побажав змінити свої показання чи відмовитися від них, це однозначно б викликало обґрунтований сумнів у добросовісності таких дій з огляду на контекст ситуації. Більш того, частина свідків, які надавали показання суду знаходяться під вартою або відбувають покарання у виді позбавлення волі. Тож дуже сумнівно, що, перебуваючи на волі, у ОСОБА_2 була б можливість якимось чином на них вплинути.
Також, на мою думку, обставини, на які посилається прокурор в обгрунтування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, є абсолютно надуманими.
Так, прокурор зазначає, що ОСОБА_2 , перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, може умисно симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового слідства. Достовірність перевірки підстав неявки до органу досудового розслідування або суду вимагатимуть від сторони обвинувачення певного часу, що в свою чергу призведе до необгрунтованого затягування строків судового розгляду. В той же час ОСОБА_2 , перебуваючи на волі, не буде позбавлена можливості з використанням мобільних телефонів тощо попередити інших осіб, в тому числі військових рф або передавати їм будь - яку інформацію, що може нашкодити суверенітетові і державній цілісності України.
Разом з тим, на підтвердження цих доводів прокурор не надає будь-яких доказів чи хоча б відомостей, які не викликають сумнів у їх достовірності.
Що стосується посилань прокурора на висновок Харківського апеляційного суду в ухвалі від про наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на те, що 17.02.2025 ОСОБА_2 приймала участі у судовому засіданні під час розгляду апеляційним судом апеляційної скарги прокурора на ухвалу суду першої інстанції від 29.01.2025 (якою обвинуваченій продовжено дію запобіжного заходу на 60 днів та визначено розмір застави як альтернативного запобіжного заходу у сумі 605600 грн.) дистанційно в режимі відеоконференції з приміщення КНП «Шевченківська центральна районні лікарня», то стороною захисту надано розумне пояснення цим обставинам.
Так, захисник надала суду копію виданої КНП «Шевченківська ЦРЛ» карти пацієнта, який вибув зі стаціонару, від 18.02.2025 №343, яка підтверджує, що з 13.02.2025 по 18.02.2025 ОСОБА_2 проходила у цьому закладі охорони здоров`я стаціонарне лікування у зв`язку з ургентною госпіталізацією.
Отже, вважаю, що наразі лише один невисокий ризик втечі у сукупності з обґрунтованою підозрою не може бути підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу без визначення розміру застави.
На користь мого переконання свідчить та обставина, що ОСОБА_2 належним чином виконувала свої процесуальні обов`язки та приймала участь у судових засіданнях в період її звільнення з-під варти на підставі ухвали суду від 29.01.2026.
Сума застави у визначеному вищевказаною ухвалою суду від 29.01.2025 розмірі як альтернативного запобіжного заходу буде достатньою гарантією явки обвинуваченої до суду та утримає її від неналежної процесуальної поведінки.
У контексті питання, що розглядається, хочу нагадати, що Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що стосовно права на розгляд питання законності тримання під вартою, що гарантується пунктом 4 статті 5, Суд стикається з проблемою відсутності адекватного реагування з боку національних судів на аргументи заявників про необхідність звільнення їх з-під варти. Незважаючи на існування національних судів, компетентних вирішувати такі питання і ухвалювати рішення про звільнення з-під варти, без чіткої процедури розгляду питання законності тримання під вартою суди часто залишаються теоретичним, а не практичним засобом для цілей пункту 4 статті 5 (див. рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011; § 223).
Також ЄСПЛ неодноразово зазначав: якщо залишається єдина підстава для обґрунтування тримання під вартою, яка полягає в тому, що існує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від здійснення правосуддя і, таким чином, не з`явитись в судове засідання, він повинен бути звільнений з-під варти, якщо є можливість заручитися гарантіями явки в судове засідання («Мерабішвілі проти Грузії [ВП]» (Merabishvili v. Georgia [GC]), § 223).
Тому у справі, що розглядається, продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_2 під вартою без визначення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу, з урахуванням фундаментального принципу презумпції невинуватості, настільки невиправдано обмежує права та свободи обвинуваченої, що не може переважати принцип поваги свободи особистості навіть з огляду на необхідність виконання завдань кримінального судочинства та суспільний інтерес у таких справах.
Суддя ОСОБА_1