ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/2557/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/859/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 438 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 28 частиною 2 статті 111, частиною 5 статті 27 частиною 2 статті 28 частиною 1 статті 438 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001468 від 25.10.2023,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2026 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на шістдесят днів, а саме до 03.04.2026. Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинуваченого подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора, або визначити розмір застави. В обгрунтування апеляційних вимог захисник посилається на те, що обвинувачений був затриманий 31.10.2023 та з цього часу перебуває під вартою. Запобіжний захід був неодноразово продовжений за ідентичних обставин, за умови ненадання прокурором доказів, які б обумовлювали подальше тримання обвинуваченого під вартою. Нових ризиків, які б виправдовували тримання під вартою вже понад 2 роки, прокурором не заявлено. Судовий розгляд проводиться однобічно, всі клопотання сторони захисту та родичів підзахисного відхиляються судом, тим часом, клопотання сторони обвинувачення, задовольняються. Обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності ніколи не притягався, має постійне місце проживання, одружений. Має на утриманні неповнолітню дитину, батьків з інвалідністю другої та третьої групи. За тривалий час перебування під вартою обвинувачений набув ряд захворювань кардіологічного характеру, має підозру на наявність онкологічного захворювання, належна та достатня медична допомога в умовах слідчого ізолятора йому не надається. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення захисника, яка просила задовольнити апеляційні вимоги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги захисника обвинуваченого задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 182 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов висновку, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 4, 5 частини 1 статті 177 КПК України продовжують існувати, у зв`язку із чим, застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 28 частиною 2 статті 111 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 27 частиною 2 статті 28 частиною 1 статті 438 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років.

Відповідно до пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_8 обвинувачується у здійсненні з 17.11.2022 по 31.10.2023 в умовах воєнного стану умисних дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, у формі надання представнику іноземної організації допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, вчинене за попередньою змовою групою осіб, а також у пособництві у вчиненні порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВР України, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

При цьому, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Встановлені органом досудового розслідування обставини, свідчать про об`єктивну можливість вчинення обвинуваченим дій, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи кількість інкримінованих ОСОБА_8 кримінально-протиправних дій, їх спрямованість, тривалість та повторюваність злочинної діяльності, наявність у кримінальному провадженні інформації, отриманої за результатами проведення НСРД, суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу чи визначення застави.

У зв`язку із наведеним, доводи захисника про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, родини, не є достатніми для висновку про можливість утримання обвинуваченого від вчинення дій, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, у випадку його звільнення з-під варти.

Враховуючи суспільну небезпечність інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, в умовах воєнного стану, суд апеляційної інстанції не вбачає можливим застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу. Крім того, прокурором під час апеляційного розгляду повідомлено, що наразі суд першої інстанції дослідив майже всі матеріали НСРД, а тому висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою, є обгрунтованими. Щодо доводів захисника про можливість визначення обвинуваченому застави, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог частини 4 статті 183 КПК України, не вбачає обгрунтованих підстав для визначення обвинуваченому такого альтернативного запобіжного заходу. Відповідно до частини 3 статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В той же час, відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України. Враховуючи фактичні обставини цього кримінального провадження, ступінь суспільної небезпеки інкримінованих злочинів, запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, суд першої інстанції обгрунтовано не визначив заставу, як альтернативний запобіжний захід.

Щодо доводів захисника про стан здоров`я обвинуваченого, колегія суддів зауважує, що згідно оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції зобов`язано відповідальну особу Харківської медичної частини № 27 філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» у Харківській та Луганській областях невідкладно організувати проведення медичного огляду обвинуваченого ОСОБА_8 , подальше лікування та надання медичних рекомендацій для організації режиму утримання. Крім того, як зазначено у мотивувальній частині ухвали суду першої інстанції, на час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, у обвинуваченого та його захисника не було в наявності медичних документів щодо стану здоров`я обвинуваченого.

До суду апеляційної інстанції також не надано належних медичних документів, які б вказували на неможливість отримання ОСОБА_8 необхідної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятора, а також про наявність у нього таких захворювань, які перешкоджають утриманню особи під вартою. Колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту не позбавлена процесуальної можливості звертатися до суду першої інстанції із клопотанням про проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення у обвинуваченого захворювань, які перешкоджають його перебуванню під вартою, і за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу, а також має право оскаржувати у відповідному порядку дії, рішення або бездіяльність посадових осіб адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» у випадках, коли не приймаються заходи щодо звернень обвинуваченого, в тому числі, стосовно його стану здоров`я. Положеннями статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» встановлено, що медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Приписи пунктів 2.5-2.8 Розділу ІІ Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту №212/20525, затвердженого Наказом МОЗ України № 239/5/104 від 10 лютого 2012 року, передбачають право особи, узятої під варту, на консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров`я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини, право на вільний вибір лікаря, а також можливість, за необхідності, проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я для отримання необхідного лікування. Відповідно до зазначеного Порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи. Суд апеляційної інстанції зауважує, що наявність у особи, що перебуває під вартою, певних видів захворювань безумовно не виключає застосування до такої особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, за наявності відповідних процесуальних підстав, визначених КПК України. Наявність таких захворювань може бути підтверджена виключно висновком спеціалістів. Колегія суддів вважає слушними доводи захисника щодо тривалого строку перебування ОСОБА_8 під вартою, та вважає необхідним звернути увагу суду першої інстанції на дотримання вимог статті 28 КПК України, щодо розумних строків розгляду кримінального провадження, за яким обвинувачений перебуває тривалий час під вартою, враховуючи, що відповідно до частини 2 статті 28 КПК України, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. У зв`язку із наведеним, порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2026 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання судом першої інстанції вимог статті 28 КПК України, щодо розумних строків розгляду кримінального провадження, за яким обвинувачений перебуває тривалий час під вартою.

Роз`яснити обвинуваченому право заявляти клопотання про призначення судово-медичної експертизи для встановлення хвороб, які перешкоджають подальшому перебуванню обвинуваченого під вартою.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: