КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/2825/26 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2952/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою, з доповненнями представника ТОВ «Балістика» - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному проваджені внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000457 від 21 лютого 2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме на транспортний засіб марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Балістика», що зареєстроване за адресою: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 5/а, який був вилучений під час проведення огляду місця події 20 лютого 2026 року за адресою: м. Київ, перехрестя вул. Остафія Дашкевича та вул. Чорних Запорожців та поміщений на територію ВП 2 Дніпровського УП ГУНП в місті Києві, з метою забезпечення, в тому числі й збереження, речового доказу, шляхом заборони відчуження, користування та розпорядженням вказаним майном.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник ТОВ «Балістика» - адвокат ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, з доповненнями, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, а саме, транспортного засобу марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Балістика».

На обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що слідчим суддею не забезпечено процесуальні гарантії третьої особи, щодо майна якої вирішувалось питання про арешт майна, що супроводжувалося не допуском до участі у судовому засідання та ненаданням матеріалів провадження - фактично, було порушено загальну справедливість судового розгляду, принцип рівності сторін змагального процесу і концепцію справедливого суду. А отже, таке рішення є незаконним в розумінні вимог КПК України, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт вказує на те, що накладення арешту на майна ТОВ «Балістика» орган досудового розслідування пов`язує з необхідністю проведення належних та допустимих з ним слідчих дій та інших заходів, тому, власне, прокурор і звернувся до суду з указаним клопотанням. Проте, ТОВ «Балістика» є визнаним на українському ринку виробником військового спорядження та займає провідні позиції у своїй галузі. Завдяки стабільній якості продукції, інноваційному підходу до розробки та багаторічному досвіду компанія здобула репутацію надійного партнера серед військових підрозділів, правоохоронних органів та волонтерських організацій.

Транспортний засіб NISSAN NV 300, д.н.з. НОМЕР_1 використовується працівниками ТОВ «Балістика» для оперативної доставки вказаних вище товарів до кінцевого споживача - оборонця України, а тому цей автомобіль має важливе значення для забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань.

При цьому, ТОВ «Балістика» та його представник усвідомлюють необхідність проведення процесуальних дій, спрямованих на повне, всебічне та об`єктивне розслідування кримінального провадження, водночас, такі процесуальні дії мають здійснюватися з дотриманням принципу розумності строків. Однак, з моменту постановлення ухвали про арешт майна минув строк у майже місяць. На їх думку, зазначеного строку було достатньо для проведення з автомобілем усіх слідчих та процесуальних дій, зокрема: автотехнічної, транспортно-трасологічної експертиз, слідчого експеременту для відтворення обстановки ДТП.

Відсутність процесуального строку накладення арешту створює ситуацію, за якої виключно зволікання органу досудового розслідування із проведенням необхідних процесуальних та слідчих дій із майном ТОВ «Балістика» призводить до надмірного та непропорційного втручання у господарську діяльність підприємства, що ускладнює звичну господарську діяльність підприємства та ускладнює забезпечення оборонців України засобами індивідуального захисту та військово-тактичним спорядженням.

Також апелянт звертає увагу на процесуальну поведінку водія ОСОБА_9 та ТОВ «Балістика», які станом на сьогодні спільно активно сприяють розкриттю кримінального правопорушення та повністю відшкодовують збитки, завдані потерпілим внаслідок ДТП.

Викладені факти є ще одним доказом того, що ні власник майна, ні водій не чинять жодних перепон для оперативного здійснення всіх необхідних слідчих і процесуальних дій щодо вилученого майна. Навпаки, затягування арешту зумовлене виключно бездіяльністю органу досудового розслідування, який несвоєчасно виконує покладені на нього процесуальні функції.

Слідчий суддя, постановляючи ухвалу про накладення арешту на майно, мав можливість визначити розумний строк для органу досудового розслідування для проведення необхідних процесуальних дій із відповідним майном, після спливу якого питання подальшого обмеження права власності підлягало б перегляду - однак слідчим суддею такого строку визначено не було, що призвело до фактичного невизначення у часі обмеження права власності ТОВ «Балістика».

Крім того апелянт звертає увагу на наслідки, які накладений арешт справляє на господарську діяльність ТОВ «Балістика» у частині виконання договірних зобов`язань. Втручання у право власності безпосередньо позначається на здатності товариства належним чином дотримуватися взятих на себе зобов`язань, що створює суттєві труднощі для нормального функціонування підприємства.

Відповідно до договору застави №PL 25-808/28-2 від 22 липня 2025 року, укладеному між АТ «ОТП БАНК» і ТОВ «Балістика», предметом договору, згідно з п. 22, є транспортний засіб NISSAN NV 300, д.н.з. НОМЕР_1 - той, на який накладено арешт.

Згідно з п.9 зазначеного договору, у будь-який час протягом строку дії договору застави, за умови попереднього письмового повідомлення заставодавця (за один банківський день), банк має право перевіряти документально і внатурі наявність, стан, умови збереження та використання предмета застави, а заставодавець зобов`язаний забезпечувати можливість здійснення такої перевірки, у тому числі у випадках, коли предмет застави знаходиться у володінні та/або користуванні третій осіб.

Однак у зв`язку з накладенням арешту на транспортний засіб виконання зазначених договірних зобов`язань є об`єктивно неможливим, що створює ризик порушення умов договору застави та застосування до ТОВ «Балістика», відповідних заходів відповідальності. Таким чином, арешт майна має наслідком не лише обмеження права власності, але й непропорційне втручання у господарську діяльність підприємства та його договірні правовідносини.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який підтримав вимоги поданої апеляційної скарги, з доповненнями та просив її задовольнити з наведених в ній підстав, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з доповненнями та просив залишити без змін ухвалу слідчого судді, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, з доповненнями представника ТОВ «Балістика» - адвоката ОСОБА_6 ,колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження та ухвали слідчого судді місцевого суду, що відділенням розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідування за № 0000457 від 21 лютого 2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

В межах даного кримінального провадження, 25.02.2026 прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000457 від 21 лютого 2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, а саме транспортного засобу марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Балістика», що зареєстроване за адресою: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 5/а, який був вилучений під час проведення огляду місця події 20 лютого 2026 року за адресою: м. Київ, перехрестя вул. Остафія Дашкевича та вул. Чорних Запорожців та поміщений на територію ВП 2 Дніпровського УП ГУНП в місті Києві, з метою забезпечення, в тому числі й збереження, речового доказу, шляхом заборони відчуження, користування та розпорядженням вказаного майна.

На обґрунтування вимог даного клопотання зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що 20 лютого 2026 року, близько 09 год. 55 хв. водій ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в районі перехрестя вул. Остафія Дашкевича та вул. Чорних Запорожців в місті Києві, не впорався із керуванням транспортного засобу, виїхав на тротуарну доріжку праворуч, де здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження та були госпіталізовані до медичного закладу КНП «КМКЛ ШМД» міста Києва.

Досудовим розслідуванням встановлено, що автомобіль марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , належить ТОВ «Балістика», яке зареєстроване за адресою: м. Київ вул. Героїв Севастополя, 5/а.

В ході проведення огляду місця події 20 лютого 2026 року з місця дорожньо-транспортної пригоди було вилучено транспортний засіб марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 та доставлено для зберігання на територію ВП 2 Дніпровського УП ГУНП у місті Києві за адресою: м. Київ, вул. Ю. Поправки, 14-а.

Також, з урахуванням того, що транспортний засіб «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, постановою начальника відділення СВ Дніпровського УП ГУНП в місті Києві ОСОБА_12 від 21 лютого 2026 року його визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Крім того, у даному кримінальному провадженні, з метою отримання доказової інформації, пов`язаної з здобуттям додаткових доказів, направлених на повне, об`єктивне та неупереджене розслідування всіх обставин кримінального провадження, наявна необхідність призначення низки судових експертиз, у тому числі предметом дослідження в яких є транспортний засіб, у зв`язку з чим наявна необхідність у накладенні арешту на тимчасове вилучене майно.

Враховуючи вищевикладене, у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів, проведення належних та допустимих з ним слідчих дій та інших заходів, тому прокурор звернувся до суду з указаним клопотанням.

27.02.2026 ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва задоволено вказане клопотання прокурора та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме на транспортний засіб марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Балістика», що зареєстроване за адресою: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 5/а, який був вилучений під час проведення огляду місця події 20 лютого 2026 року за адресою: м. Київ, перехрестя вул. Остафія Дашкевича та вул. Чорних Запорожців та поміщений на територію ВП 2 Дніпровського УП ГУНП в місті Києві, з метою забезпечення, в тому числі й збереження, речового доказу, шляхом заборони відчуження, користування та розпорядженням вказаним майном.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження №0000457 від 21 лютого 2026 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та накладаючи арешт на транспортний засіб марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Балістика», дослідивши надані матеріали клопотання, слідчий суддя встановив, що була вчинена дорожньо-транспортна пригода з потерпілими особами, тому транспортний засіб марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Також слідчий суддя встановив, що постановою начальника відділення СВ Дніпровського УП ГУНП в місті Києві ОСОБА_12 від 21 лютого 2026 року, транспортний засіб марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , визнано речовим доказом у цьому кримінальному провадженні.

Крім того слідчий суддя врахував, що у клопотанні прокурором зазначено, що арешт на вилучене майно необхідно накласти з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки вилучений автомобіль, має значення речового доказу у розумінні статті 98 КПК України, а саме являється матеріальними об`єктом, який міг зберегти на собі його сліди, може містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Таким чином, прокурором доведено наявність підстав вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучений автомобіль марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже вони відповідають ознакам, зазначеним в статті 98 КПК України, що згідно з частиною третьою статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були досліджені матеріали судового провадження, доводи прокурора в підтримку поданого клопотання про арешт майна, атакож з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК Українита судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК Україниарештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК Україниарешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК Україниу випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, всупереч твердженням апелянта, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також обставини кримінального провадження №0000457 від 21 лютого 2026 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, відношення до нього транспортного засобу марки «Nissan NV 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Балістика»,який відповідно до постанови начальника відділення СВ Дніпровського УП ГУНП в місті Києві ОСОБА_12 від 21 лютого 2026 року,визнаний речовим доказом (а.с. 24), а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовими доказами в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, всупереч твердженням апелянта.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 167, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

При цьому, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК Українипо суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням цього слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищевказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, всупереч доводам апелянта.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Що стосується тверджень апелянта про те, що слідчим суддею не забезпечено процесуальні гарантії третьої особи, щодо майна якої вирішувалось питання про арешт майна, що супроводжувалося не допуском до участі у судовому засідання та ненаданням матеріалів провадження - фактично, було порушено загальну справедливість судового розгляду, принцип рівності сторін змагального процесу і концепцію справедливого суду, то вони спростовуються матеріалами судового провадження, з яких вбачається, що в них міститься судова повістка адресована ТОВ «Балістика» /а.с.28/, яка була направлена відповідно до довідки /а.с. 30/.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що слідчий суддя, постановляючи ухвалу про накладення арешту на майно, мав можливість визначити розумний строк для органу досудового розслідування для проведення необхідних процесуальних дій із відповідним майном, то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до глави 17 КПК України встановлення строку дії заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна не входить до компетенції слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна. Порядок скасування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, передбачений ст. 174 КПК України.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не є безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК Україниарешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу,з доповненнями представника ТОВ «Балістика» - адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу, з доповненнями представника ТОВ «Балістика» - адвоката ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4