ВІТОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/367/26
Провадження №1-кс/477/111/26
УХВАЛА

про застосування запобіжного заходу

27 лютого 2026 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Вітовського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання слідчого у кримінальному провадженні заступника начальника слідчого відділу ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000111 від 25 лютого 2026 року, про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що народився в м. Торез Донецької області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, військовослужбовця, одруженого, має на утриманні двох дітей, одна з яких малолітня, не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України

за участі: прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2026 року заступник начальника СВ ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_4 , звернувся до слідчого судді в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №000001115 від 25 лютого 2026 року з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною другою статті 121 КК України.

В обґрунтування поданого клопотання посилається на те, що у провадженні ВП №4 МРУП ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження №000001115, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 25 лютого 2026 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого другою першою статті 286 КК України, за фактом спричинення тілесних ушкоджень військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , від яких останній помер.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 23 лютого 2026 року, близько 23.00 год., перебуваючи спільно з ОСОБА_7 у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи га бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, наніс ОСОБА_7 декілька ударів кулаком лівої руки в область грудної клітки. Після чого, взяв дерев`яну биту та нею наніс декілька ударів по правій та лівій нозі ОСОБА_7 .

В результаті своїх умисних протиправних дій ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: перелому щитоподібного хряща, тупої травми тіла, які ускладнились серцево-легеневою недостатністю, та спричинили його подальшу смерть, та які за ознакою небезпеки для життя відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України.

25 лютого 2026 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, а саме в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

На думку слідчого необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою обумовлена наявністю ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України.

Наявність указаних ризиків слідчою обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років та з метою уникнення покарання може виїхати до іншої країни чи непідконтрольної Україні території. Також, слідчий у поданому клопотанні вказує, що ОСОБА_5 може знищити сховати чи спотворити будь-яку з речей та документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також може впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні. Крім того, слідчий у своєму клопотанні посилається і наявність ризику, передбаченого пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме можливість підозрюваного продовжити злочин у якому він підозрюється, або вчинити інше правопорушення з огляду на те, що має доступ до вогнепальної зброї.

Застосування до підозрюваного ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу не дозволить запобігти зазначеним вище ризикам.

У судовому засіданні проголошено резолютивну частину ухвали.

У судовому засіданні прокурор групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_4 підтримав клопотання слідчого ОСОБА_3 про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просив його задовольнити, указував про існування ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, та неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, з огляду на його особу та обставини вчинення кримінального правопорушення.

У свою чергу захисником підозрюваного адвокатом ОСОБА_6 у судовому засіданні подано клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, а саме особистої поруки з огляду на недоведеність ризиків, указаних слідчим у його клопотанні, що мало б своїм наслідком застосування до підозрюваного виняткового запобіжного заходу. Крім того у поданому клопотанні посилається на те, що зазначивши при цьому, що підозрюваний ОСОБА_5 проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, неодноразово був нагороджений державними нагородами.

Підозрюваний ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання слідчого, вказуючи, що має міцні соціальні зв`язки та не має наміру переховуватися від слідства та суду; усі докази які мають суттєве значення вилучені органом досудового розслідування; ризик вплив на свідків є необґрунтованим з огляду на те, що всі свідки вже допитані; а з огляду на те, що підозрюваний раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вважає, що відсутні і ризики передбачені пунктом 4, 5 частини першої статті 177КПК України.

За вказаних вище підстав просив задовольнити клопотання захисника, застосувавши відносно нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема у виді особистої поруки.

У свою чергу, під час розгляду клопотання про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу, слідчому судді подана спільна заява ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у якій останні вказували про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним ОСОБА_5 , покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Заслухавши позиції учасників судового провадження, дослідивши докази по заявленому клопотанню, слідчий суддя встановив наступне.

З витягу з кримінального провадження №0000111 від 25 лютого 2026 року вбачається, що в провадженні слідчого відділу ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження за правовою кваліфікацією, передбаченою частиною другою статті 121 КК України, за фактом спричинення тілесних ушкоджень військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , від яких останній помер.

Досудовим розслідуванням у цьому кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_5 23 лютого 2026 року близько 23 год., спільно з ОСОБА_7 перебував у приміщенні будинку АДРЕСА_2 .

В ході розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виникла сварка, під час якої на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у ОСОБА_5 виник злочинний протиправний намір направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Невідкладно реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , ОСОБА_5 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи га бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, наніс ОСОБА_7 декілька ударів кулаком лівої руки в область грудної клітки. Після чого, ОСОБА_5 взяв дерев`яну биту та нею наніс декілька ударів по правій та лівій нозі ОСОБА_7 .

В результаті своїх умисних протиправних дій ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: перелому щитоподібного хряща, тупої травми тіла, які ускладнились серцево-легеневою недостатністю, та спричинили його подальшу смерть, та які за ознакою небезпеки для життя відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Зі змісту повідомлення про підозру від 25 лютого 2026 року, вбачається, що цього ж дня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлений про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, а саме в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, яка з дотриманням положень статті 278 КПК України йому вручена.

Слідчий суддя, на підставі оцінки сукупності наданих органом досудового розслідування доказів, вважає підтвердженим причетність ОСОБА_5 до вчинення інкримінованого діяння, що може містити ознаки злочину, в якому він підозрюється.

Наявність обґрунтованої підозри вчинення ОСОБА_5 злочину, зазначеного у повідомленні про підозру, підтверджується зібраними у ході досудового розслідування доказами у їх сукупності, зокрема: протоколом огляду місця події від 24 лютого 2026 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_13 , протоколом допиту свідка ОСОБА_14 , протоколом затримання особи підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, які в силу частини третьої статті 132 КПК України, частини другої статті 177 КПК України є підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема і запобіжного заходу.

При цьому, слідчим суддею не оцінювалися докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, тобто на даному етапі провадження не вирішувалися ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті.

За рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

При цьому, такі об`єктивні дані не повинні бути достатніми для засудження особи, а повинні лише об`єктивно зв`язувати певну особу з певним злочином для можливості застосування заходу забезпечення кримінального провадження при наявності реальних ризиків, а у разі ж не доведеності вини особи за наслідками судового розгляду, остання може бути виправдана судом, у тому числі, з урахуванням положень Конституції України.

В світлі обставин даного клопотання, досліджених матеріалів, що долучені слідчим ОСОБА_3 до клопотання про застосування запобіжного заходу, достатньо для того, щоб в межах судового контролю, який здійснюється слідчим суддею при розгляді питання про обрання запобіжного заходу, дійти висновку про наявність обґрунтованої підозри.

Згідно частини першої статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до статті 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Слідчим у поданому клопотанні та прокурором в судовому засіданні доведено наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України.

Слідчий суддя також визнає доведеними обставинами те, що існують передбачені статтею 177 КПК України ризики, зокрема, ризики того, що підозрюваний перебуваючи на волі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, може переховуватись від органу досудового розслідування або суду та незаконно впливати на свідків.

Як свідчить судова практика, яка складалась в Україні, найбільш вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість підозрюваного, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

Співставляючи доводи клопотання органу досудового розслідування з долученими до клопотання матеріалами через призму заперечень підозрюваного, на предмет наявності ризику, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України, слідчий суддя погоджується з доводами слідчого про його наявність, оскільки ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, санкція якої відносить цей злочин до тяжкого, та за нього передбачена можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, а тому, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за його вчинення у разі доведення вини, останній може переховуватися від слідства та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Ризик, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, який полягає у незаконному впливі на свідків у цьому кримінальному провадженні підтверджується тим, що додані до клопотання матеріали кримінального провадження містять справжні анкетні дані свідків та осіб, яким прямо чи опосередковано відомо про обставини вчинення кримінального правопорушення, що може призвести до впливу на них шляхом умовлянь або погрожувань, у тому числі шляхом схиляння до дачі завідомо неправдивих показів, які виправдовують його, чим перешкоджати встановленню істини у провадженні, чи взагалі схиляння до відмови давати свідчення, чи їх спотворення на користь підозрюваного, тому зазначений ризик продовжує існувати і на даний час.

Оцінюючи доводи органу досудового розслідування на предмет наявності ризику, передбаченого пунктом 2, 5 частини першої статті 177 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про його необґрунтованість з огляду на те, що вказані ризики та підстави їх обґрунтування мають абстрактний, надуманий характер. Так слідчим у поданому клопотанні не зазначено які саме речі та документи може знищити, сховати чи спотворити підозрюваний. З огляду на характер вчиненого кримінального правопорушення вбачається, що органом досудового розслідування проведено огляду місця події; вилучено речі, пов`язані із вчиненням цього кримінального правопорушення, тому сумнівними є доводи, щодо можливості настання ризику, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 177 КПК України. Доводи ж слідчого в підтвердження ризику, передбаченого пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, в частині доступу підозрюваного до зброї, мають загальний характер, так як кримінальне правопорушення у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 не пов`язане з використанням такої.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Оцінюючи встановлені слідчим суддею ризики, через призму положень статті 178 КПК України, слідчим суддею, окрім вищевикладеного враховує також і те, що підозрюваний ОСОБА_5 має постійне місце проживання, задовільний стан здоров`я, одружений, має на своєму утриманні двох дітей, є військовослужбовцем, позитивно характеризується за місцем несення служби, що вказує наявність у нього міцних соціальних зв`язків.

Слідчим суддею також враховується і те, що підозрюваний не має у власності вкладів на рахунках у фінансових установах, цінних паперів, коштовних транспортних засобів, тобто не має фінансів та засобів, які б надавали йому можливість переховуватись від слідства та суду за рахунок таких засобів.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, необхідного для запобігання існуючим ризикам, слідчий суддя враховує таке.

Згідно із частиною першою статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки.

Тобто застосування такого запобіжного заходу можливе не тільки за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення особою злочину та ризиків, а й у разі неможливості зменшити наявні ризики до розумних меж через застосування більш м`яких запобіжних заходів.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» ЄСПЛ зазначив, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається.

У справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ вказав, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання проте, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

У всіх випадках, коли ризику ухилення підозрюваного від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, підозрюваного має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Разом з тим відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд, крім інших обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

При цьому висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду суворим винятком. При цьому сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Частиною 3 статті 176 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до вимог частини першої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому відповідно до вимог частини четвертої вказаної статті, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

З огляду на викладене, враховуючи тяжкість злочину, спосіб його вчинення та наслідки, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим, конкретні обставини кримінального провадження та характер інкримінованих йому дій, дані про особу підозрюваного, а саме: його вік, стан здоров`я, сімейний стан, соціальні зв`язки, спосіб життя взагалі, зокрема те, що останній має родинну, має зареєстроване місце проживання, позитивні характеристики за місцем несення служби, є учасником бойових дій, неодноразово нагороджений державними нагородами, слідчий суддя дійшов висновку про наявність достатніх підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що запобігти існуючим ризикам, окрім як застосуванням такого виняткового запобіжного заходу неможливо.

Обираючи запобіжний захід, що не пов`язаний з триманням під вартою, слідчий суддя враховує і те, що застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання є занадто м`яким запобіжним заходом та його застосування не достатнє для забезпечення запобігання ризикам, встановленим слідчим суддею, оскільки не виконання підозрюваним обов`язків у цьому кримінальному провадженні, не матиме належних наслідків, які б утримали його у належній процесуальній поведінці і може створити передумови для переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Неможливість застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_5 у виді домашнього арешту, з урахуванням тієї обставини, що останній проходить військову службу поза місцем свого проживання, не відповідатиме ефективності здійснення досудового розслідування та суперечитиме національним інтересам.

У свою чергу, як зазначено вище, під час розгляду клопотання про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу, слідчому судді подана спільна заява ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у якій останні вказували про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 180 КПК України, особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Кількість поручителів визначає суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.

Поручителю роз`яснюється у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється або обвинувачується особа, передбачене законом покарання за його вчинення, обов`язки поручителя та наслідки їх невиконання, право на відмову від прийнятих на себе зобов`язань та порядок реалізації такого права.

Поручитель може відмовитись від взятих на себе зобов`язань до виникнення підстав, які тягнуть за собою його відповідальність. У такому разі він забезпечує явку підозрюваного, обвинуваченого до органу досудового розслідування чи суду для вирішення питання про заміну йому запобіжного заходу на інший.

У разі невиконання поручителем взятих на себе зобов`язань на нього накладається грошове стягнення.

За аналізом положень статті 180 КПК України, вбачається, що особиста порука ґрунтується на тому, що за поведінку підозрюваного, обвинуваченого відповідають інші особи поручителі, які, як правило, мають особисті чи службові зв`язки з особою, за яку вони поручились, і морально можуть впливати на неї. На поручителя покладається обов`язок забезпечити не тільки явку підозрюваного, обвинуваченого до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу, а і виконання покладених на підозрюваного, обвинуваченого обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України, зокрема: утримуватися від спілкування із будь-якою особою, не відвідувати визначені місця, пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності, докласти зусиль до пошуку роботи або для навчання тощо.

З досліджених слідчим суддею матеріалів, що долучені до цієї заяви вбачається, що усі без виключення особи, які виявили бажання та намір поручитися за виконання підозрюваним ОСОБА_5 , покладених на нього обов`язків є військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 та займають керівні посади у зазначеній військовій частині.

За змістом долучених до клопотання матеріалів також встановлено і те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 користуючись повагою та авторитетом можуть контролювати виконання підозрюваним ОСОБА_5 своїх процесуальних обов`язків. Даний факт вони безпосередньо підтвердили під час судового засідання, а також зазначили, що наслідки порушення підозрюваним умов застосування запобіжного заходу у вигляді особистої поруки їм відомі.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку, що ОСОБА_8 , як командир військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , як заступник командира військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , як заступник командира військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , як заступник начальника штабу військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_12 , як командир взводу військової частини НОМЕР_1 заслуговують на довіру, військова частина приймає безпосередньо участь у бойових діях, що свідчить про високий рівень довіри до зазначених осіб та спроможність реально забезпечити належну поведінку і виконання покладених на підозрюваного обов`язків.

З урахуванням викладеного вважаю за необхідне застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у виді особистої поруки, що забезпечить виконання підозрюваним процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених частиною першою статті 177 КПК України.

Саме такий запобіжний захід, на думку слідчого судді, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення й даним про особу підозрюваного, а також буде пропорційним тим ризикам, які об`єктивно існують.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, слідчий суддя вважає за необхідне покласти на підозрюваного ОСОБА_5 обов`язки, передбачені частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Керуючись статтями 131-132, 176-178, 180, 193, 194, 205, 309, 369-372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді особистої поруки.

Відповідно до частини п`ятої статті 194 КПК України зобов`язати підозрюваного ОСОБА_5 прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 на строк до 24 квітня 2026 року включно наступні обов`язки:

повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця служби та місця проживання;

не відлучатися із військової частини або місця служби без дозволу слідчого, прокурора або суду;

утриматися від спілкування зі свідками у цьому кримінальному провадженні з приводу обставин кримінального правопорушення.

Визначити поручителями підозрюваного ОСОБА_5 громадян України:

1. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

2. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

3. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

4. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

5. ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Роз`яснити поручителям: що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від семи до десяти років; що вони поручаються за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу; право на відмову від прийнятих на себе зобов`язань до виникнення підстав, які тягнуть за собою відповідальність, та необхідність у цьому разі забезпечення явки підозрюваного до органу досудового розслідування чи до суду з метою вирішення питання про заміну йому запобіжного заходу; що у разі невиконання ними взятих на себе обов`язків на них може бути накладено грошове стягнення від десяти до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області після її оголошення.

Контроль за виконанням ухвали та покладених на підозрюваного обов`язків покласти на слідчих, що здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000111 від 25 лютого 2026 року.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскарженою до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_15