Справа № 949/2016/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку дії покладених обов`язків у зв`язку із застосуванням до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді застави, подане в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000338 від 19 серпня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2025 року до Дубровицького районного суду Рівненської області надійшли матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 К України, із затвердженим 28 серпня 2025 року обвинувальним актом.

Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року вказане кримінальне провадження призначено до судового розгляду.

Крім того, вказаною ухвалою суду продовжено обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії обов`язків, покладених на нього ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 14 серпня 2025 року, відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, строком 2 (два) місяці, тобто до 15 листопада 2025 року, строк дії яких продовжувався ухвалами Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 листопада 2025 року та від 07 січня 2026 року.

05 березня 2026 року на електронну адресу суду надійшло клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку дії покладених обов`язків у зв`язку із застосуванням до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді застави.

В обґрунтування необхідності покладення на обвинуваченого конкретних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, прокурор у клопотанні зазначає наступне.

17 квітня 2025 року слідчим суддею Рівненського міського суду відносно підозрюваного ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці, тобто по 14 червня 2025 року із визначенням застави у розмірі 300000 гривень.

18 квітня 2025 року ОСОБА_4 внесено заставу у вказаному розмірі, у зв`язку з чим на останнього покладено обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави, відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме, прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду, не відлучатись із населеного пункту, де він зареєстрований чи проживає, без дозволу слідчого, прокурора, або суду, утримуватись від спілкування зі свідками та іншими особами з приводу обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право виїзд з України і в`їзд в Україну.

11 червня 2025 року підозрюваному ОСОБА_4 продовжено строк дії обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, до чотирьох місяців, тобто до 11 серпня 2025 року.

07 серпня 2025 року підозрюваному ОСОБА_4 продовжено строк дії обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, до 16 серпня 2025 року.

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 14 серпня 2025 у справі №569/11162/25 продовжено покладені на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, в межах строку досудового розслідування, тобто до 16 вересня 2025 року.

28 серпня 2025 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні скеровано до Дубровицького районного суду для розгляду по суті.

Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 вересня 2025 року у справі №949/2016/25 продовжено покладені на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України до 15 листопада 2025 року.

Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 листопада 2025 року у справі №949/2016/25 продовжено покладені на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України до 12 січня 2026 року.

Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 січня 2026 року у справі №949/2016/25 продовжено покладені на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України до 07 березня 2026 року.

Прокурор зазначає, що станом на 03 березня 2026 року не досліджені документи, висновки експертів, речові докази у кримінальному провадженні та не надали показання безпосередньо у судовому засіданні свідки у кримінальному провадженні.

На переконання прокурора, на даний час, продовження дії обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, необхідне з метою забезпечення дієвості запобіжного заходу, запобігання існуючим ризикам переховування від суду та незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, і ефективності здійснення судового розгляду. Покладення на обвинуваченого таких обов`язків надасть можливість прокурору та суду здійснювати контроль за його належною процесуальною поведінкою.

Так, у клопотанні прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на момент застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу та які, на переконання прокурора, не зменшилися та є актуальними на даний час.

Тому, для забезпечення явки обвинуваченого до суду та своєчасного проведення судових засідань у кримінальному провадженні, тощо необхідно продовжити покладені на ОСОБА_4 обов`язки, що зазначені в ухвалі Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 січня 2026 у справі №949/2016/25.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив суд задоволити клопотання та продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії покладених на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки вважає, що з врахуванням всіх встановлених у кримінальному провадженні обставин, з метою дієвості запобіжного заходу, запобігання вказаним ризикам, покладення на обвинуваченого таких обов`язків надасть можливість прокурору та суду здійснювати контроль за його належною поведінкою.

Захисник - адвокат ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_4 щодо клопотання прокурора про продовження строку дії покладених на нього обов`язків у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави не заперечували.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого, захисника, вивчивши подане прокурором клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що в рамках кримінального провадження №0000338 від 19 серпня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, обвинуваченому ОСОБА_4 17 квітня 2025 року ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 300000 грн.

У зв`язку із внесенням заставодавцем розміру застави, обвинуваченого звільнено з-під варти з державної установи «Рівненський слідчий ізолятор». З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави із покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які неодноразово судом були продовжені.

Зокрема, ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_3 та продовжено строк дії обов`язків, покладених на ОСОБА_4 до 07 березня 2026 року.

Отже, кримінальне провадження, у якому подається клопотання, знаходиться на стадії судового розгляду, згідно встановленого судом порядку, дослідження доказів розпочато дослідженням письмових матеріалів кримінального провадження, допитано обвинуваченого.

Окрім того, 06 лютого 2026 року між прокурором, якому, на підставі ст. 37 КПК України, надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, з одного боку, та обвинуваченим ОСОБА_4 , у присутності захисника - адвоката ОСОБА_5 , з іншого боку, укладено угоду про визнання винуватості, яку надіслано до суду для її затвердження.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Так, системний аналіз положень ст.ст. 194, 199 КПК, які регулюють загальні підстави і порядок продовження запобіжного заходу, дають суду підстави вважати, що на стадії судового провадження під час розгляду клопотання про продовження строку дії обов`язків, покладених на обвинуваченого, суд має перевірити існування ризиків, які були заявлені прокурором відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України та чи є обставини, що обґрунтовують необхідність покладення таких обов`язків.

Отже процесуальні обов`язки, які покладаються на обвинуваченого (підозрюваного) згідно ст. 194 КПК України, є доповненням до будь-якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Такі обов`язки не мають самостійного характеру. Це допоміжний захід процесуального примусу, спрямований на зменшення ризиків кримінального провадження, наявність яких установлена під час розгляду питання про обрання запобіжного заходу. Характерною рисою є строковість цих заходів.

За ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування та до початку підготовчого судового засідання - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Тож, суд наголошує, що обґрунтованість застосованого раніше запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за наявності яких такий запобіжний захід було застосовано, або внаслідок виникнення інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його продовження чи пом`якшення, зміни чи скасування, оскільки тривала дія запобіжного заходу без врахування конкретних обставин справи може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.

Отже, суд надаватиме оцінку винятково питанню продовженню існування заявлених прокурором ризиків.

Так, прокурор у клопотанні посилається на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

- переховуватися від суду, так, як відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 332 КК України відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 9 років із конфіскацією майна. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку значно підвищують ймовірність ризику переховування від суду. З матеріалів провадження також вбачається, що підозрюваний фактично проживаючий у м. Рівне, однак зареєстрований у с. Степангород, Вараського району, Рівненської області, що являється прикордонним районом, має паспорт гр. України для виїзду за кордон та добре обізнаний з правилами перетину державного кордону, має змогу його перетинати як законно так і в не законний спосіб. Враховуючи воєнний стан в Україні, підозра у вчинені резонансного злочину, вчиненого під час такого стану, з явним цинізмом по відношенню до інтересів держави та завдав негативного результату обороноздатності держави під час прямої воєнної агресії, існує ризик втечі підозрюваного за межі України з метою переховування від суду;

- знищити, сховати та спотворити будь-яку із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, є те що ОСОБА_4 обвинувачується у незаконному переправленні осіб через державний кордон України, вчинене з корисливих мотивів, під час воєнного стану, та на даний час не встановлено весь механізм переправлення осіб через державний кордон України, не встановлено також і всіх інших учасників вказаної групи осіб, а тому, існує ризик того, що підозрюваний знищить, сховає або спотворить інші речі та документи, які мають відношення до вчинення кримінального правопорушення. Такими речами і документами є чорнові записи, грошові кошти отримані злочинним шляхом, наявні переписки у соціальних мережах, тощо;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, є те, що ОСОБА_4 відомі анкетні дані свідків, а саме осіб, яким він сприяв у незаконному переправленні через державний кордон, відомі місця їх проживання, мобільні телефони, а тому він може незаконно впливати на свідків шляхом залякування,чинити на них тиск з метою їх залякування щодо відмови від дачі показань, під час досудового розслідування так і під час розгляду кримінального провадження у суді. Крім того, на етапі досудового розслідування не встановлені всі особи, які входять до групи осіб, причетних до вчинення вищевказаного кримінального правопорушення, а тому ОСОБА_4 буде незаконно впливати на свідків та очевидців через інших осіб. Тому, існує ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати кримінальному провадженню;

- вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, є те, що обвинувачений ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, постійних доходів нема, а тому є ризик, що він буде продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Вирішуючи питання про продовження ОСОБА_4 строку дії покладених обов`язків, суд враховує вимоги п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Застосування запобіжного заходу та/або обмежень може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Будь-яких передбачених законом обставин, які б свідчили про те, що дані обмеження будуть сприяти забезпеченню кримінального провадження та судового розгляду не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 ..

Рівень доведення прокурором цих обставин на даному етапі кримінального провадження не відповідає вимогам достатності для переконання в тому, що інші, більш м`які заходи забезпечення, не здатні гарантувати досягнення покладених на нього зобов`язань та/або є необхідними.

Отже, суду не надано підтверджень тим фактам про вчинення ОСОБА_4 дій, спрямованих на вчинення будь-яких дій, що дають підстави переконатися або свідчать про обставини існування тих ризиків, про які зазначено у клопотанні.

Європейський суд із прав людини у справі "Рідкодубський та інші проти України" від 22 січня 2026 року застерігають суди від формалізму, звертаючи увагу на "крихкість та повторюваність аргументації". Судді, продовжуючи запобіжні заходи, часто вдаються до механічного, бездумного перенесення текстів з попередніх ухвал у нові рішення. Це створює ілюзію стабільності правової позиції, але насправді свідчить про повну відсутність аналізу динаміки ризиків.

Ризик - категорія динамічна, а не статична. Те, що було актуальним, гострим і вагомим у перші дні після затримання, через рік розслідування може втратити будь-яку вагу. Слідство за цей час зібрало докази, провело обшуки, допитало свідків, отримало висновки експертиз, отже, об`єктивні можливості підозрюваного перешкоджати цьому процесу суттєво зменшилися, а часто і зовсім зникли. Ігнорування цього факту, як зазначив ЄСПЛ, перетворює процедуру продовження варти на автоматичну пролонгацію, що є категорично неприпустимим у демократичному суспільстві.

Також, Європейський суд звертає особливу увагу на те, що ризики втечі чи перешкоджання правосуддю обґрунтовуються гіпотетично, без посилання на конкретну, задокументовану поведінку заявника, яка б підтверджувала такі наміри.

Отже, що стосується заявленого ризику переховування від суду, то суд вважає такий ризик необґрунтованим, оскільки з моменту внесення відомостей до ЄРДР до сьогоднішнього судового засідання, обвинувачений не вчиняв дій, які б могли свідчити про його намір переховуватися. Навпаки, обвинувачений показує свою бездоганну процесуальну поведінку, зокрема, з`являється у кожне судове засідання для розгляду даного кримінального провадження.

Разом з тим, суд наголошує, що зазначення прокурором про тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, як на підставу існування ризику переховування від суду, не заслуговує на увагу, так як тяжкість покарання сама по собі не є достатньою для такого висновку.

Даний ризик тлумачиться в справі «В. проти Швейцарії», де в п. 33 ЄСПЛ зазначає, що небезпеку переховування від правосуддя не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних чинників, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою. Такі ж висновки ЄСПЛ вказав у своїх рішеннях «Панченко проти росії» § 106 та «Лательє проти Франції» п. 43.

Водночас, прокурор не вказав на які-небудь риси особистості або поведінки обвинуваченого, які виправдовують його висновок про наявність постійної небезпеки того, що обвинувачений зникне.

На переконання суду, слід приділити увагу обставинам, які послаблюють та/або нівелюють ризик переховування від суду, а саме постійна присутність на розгляді кримінального провадження, відсутність злочинного минулого, постійне місце проживання, наявність сім`ї та перебування на утриманні трьох малолітніх дітей.

До того ж, суд звертає увагу на те, що місце проживання/реєстрації у прикордонні не створює по собі небезпеки переховуватися від суду.

Таким чином, наявність небезпеки, що обвинувачений переховуватиметься від суду, не встановлена, що свідчить про непідтвердження та не доведення існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також не є беззаперечними доводи прокурора про ризик знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, що мають істотне значення для кримінального провадження.

Варто зазначити, що досудове розслідування закінчено, кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, де дослідження матеріалів відбувається в рамках лише цього кримінального провадження і лише на підстав тих матеріалів, які у ньому наявні. Тобто, всі процесуальні дії вже проведені, в тому числі було вилучено різного роду майно, накладені арешти, а тому стверджувати, що обвинувачений знищить, сховає чи спотворить речі і документи, які мають відношення до даного кримінального провадження, втратило свій сенс на сьогодні, що підтверджує відсутність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У той же час, суд вважає, що ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, зазначений в клопотанні, є неконкретизованим, будь-які обґрунтування існування вказаних обставин відсутні, що на думку суду, носить лише формальний характер.

Оскільки досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, обвинувачений позбавлений можливості будь-яким чином здійснювати перешкоди у кримінальному провадженні, що унеможливлює дію ризику, визначеного п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, сторона обвинувачення не довела реальних намірів обвинуваченого здійснити протиправні дії, зокрема, як зазначав прокурор, впливати на свідків чи очевидців, що свідчить про відсутність ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки такий носить гіпотетичний характер.

Також суд відхиляє як безпідставне посилання прокурора на наявність і такого ризику, як можливість вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки такий ризик не доведений жодними доказами та базується на припущеннях прокурора.

Враховуючи обставини належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 під час судового розгляду справи, відсутність нарікань на його поведінку з боку суду та сторони обвинувачення, відсутність фактів затягування судового розгляду зі сторони останнього, суд дійшов висновку, що хоча ризики, встановлені попередніми судовими рішеннями, на сьогодні не мають свого підтвердження.

Суд не вважає за доцільне враховувати ризики, які ґрунтуються лише на припущеннях прокурора, а не на реальних фактах.

Крім цього, суд звертає особливу увагу на те, що у даний час між прокурор ОСОБА_3 на обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю його захисника - адвоката ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості, яка в даний час знаходиться на розгляді у суді, та у якій ОСОБА_4 , беззастережно визнав себе винним в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та узгодили міру покарання.

Також, суд звертає увагу, що під час судового розгляду справи, відповідно до встановленого порядку дослідження доказів, було допитано обвинуваченого ОСОБА_4 , який також визнав свою провину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

До того ж, суд наголошує, що запобіжний захід не може бути покаранням, його метою є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка, у даному випадку, не містить будь-яких протиріч та нарікань.

Керуючись ст.ст. 176-178, 182, 194, 195, 331, 369-372, 394, 395 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку дії покладених обов`язків у зв`язку із застосуванням до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді застави - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошений о 09 год. 10 хв. 09 березня 2026 року в приміщенні Дубровицького районного суду Рівненської області

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_1