УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 461/1308/23

провадження № 51- 1804 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року,

установив:

Галицький районний суд м. Львова вироком від 14 лютого 2025 року ОСОБА_4 засудив за ч. 1 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, що належить їй на праві власності.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 10 лютого 2026 року відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_4 , апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 повернув особі, яка її подала.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи подану касаційну скаргу, захисник зазначає про те, що:

- ухвала суду апеляційної інстанції від 10 лютого 2026 року є незаконною та такою, що суперечить принципам верховенства права і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, право на апеляційний перегляд не може бути обмежене формальним підходом до строків, якщо таке обмеження позбавляє особу ефективного засобу юридичного захисту;

- апеляційні скарги обвинуваченою ОСОБА_4 та захисником ОСОБА_6 подані на вирок місцевого суду, однак їх апеляційний розгляд по суті на даний час не розпочато. При цьому інформаційні та процесуальні можливості захисника ОСОБА_6 під час подання апеляційної скарги об`єктивно обмежені у зв`язку з перебуванням у слідчому ізоляторі, що вплинуло на повну реалізацію права на захист ОСОБА_4 ;

- протягом провадження державою було усунуто попередніх захисників, натомість суд першої інстанції пропонував ОСОБА_4 адвокатів з безоплатної правової допомоги попри її мотивовані відмови. Висновок суду про те, що обвинувачена не скористалася правом залучити другого захисника раніше, є, на думку захисника, цинічним, оскільки вказаний період характеризувався тиском на її захисників. Вступ захисника ОСОБА_5 у справу 19 грудня 2025 року став єдиним реальним способом забезпечити обвинуваченій професійну допомогу адвоката, який перебуває на волі;

- відмова в поновленні строку захиснику, який не отримав технічної можливості почути, що відбувалося у 75 засіданнях, є позбавленням права на аргументовану апеляцію;

- під час судового засідання 10 лютого 2026 року (в режимі відеоконференції) суд апеляційної інстанції всупереч ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) незаконно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів та встановлення нових обставин. Суд був зобов`язаний безпосередньо дослідити докази та перевірити доводи апеляційної скарги, однак умисно ухилився від виконання свого процесуального обов`язку, формально пославшись на нібито повноту розгляду в суді першої інстанції, що суперечить самій природі апеляційного перегляду та вимогам ст. 404 КПК. Крім того апеляційний суд, відмовивши в дослідженні доказів, одночасно перейшов до судових дебатів, чим грубо порушив логіку та зміст апеляційного розгляду, а також не з`ясував думку сторін про можливість закінчення з`ясування обставин. Всупереч ст. 364 КПК ухвала про перехід до дебатів не виносилась. Також апеляційний суд не надав захисникам слово для обговорення процедурних питань, що свідчить про обвинувальний ухил.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додану до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК апеляційна скарга подається на вирок суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Положеннями ч. 3 ст. 395 КПК визначено, що для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

При цьому ч. 1 ст. 117 КПК встановлено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо він пропущений із поважних причин.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які об`єктивно є непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Як убачається з оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, яка долучена до касаційної скарги, вирок Галицького районного суду м. Львова було ухвалено 14 лютого 2025 року за участі обвинуваченої ОСОБА_4 та її захисника - адвоката ОСОБА_6 , з якою було укладено угоду про надання ОСОБА_4 правової допомоги.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначила про те, що 29 травня 2025 року Тернопільським апеляційним судом було відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_4 та її захисника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК. Тобто обвинувачена ОСОБА_4 та її захисник - адвокат ОСОБА_6 скористалися можливістю у встановлений законом строк реалізувати своє процесуальне право на апеляційне оскарження.

Разом з тим, адвокат ОСОБА_5 , який не був учасником даного кримінального провадження, та якого було допущено колегією суддів Тернопільського апеляційного суду до участі в цьому провадженні як другого захисника обвинуваченої ОСОБА_4 лише 19 грудня 2025 року у зв`язку з укладенням 01 грудня 2025 року ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_4 угоди про надання правової допомоги, тобто через 9 з половиною місяців після ухвалення вироку. Захисник ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою на вирок Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_4 , лише 19 січня 2026 року, тобто через 11 місяців з дня його проголошення, пропустивши передбачений п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК тридцятиденний строк на апеляційне оскарження вироку, на 10 місяців.

Клопотання про поновлення вказаного процесуального строку захисник ОСОБА_5 обґрунтував тим, що договір про надання правової допомоги між ним та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_4 , був укладений 01 грудня 2025 року під час апеляційного провадження в Тернопільському апеляційному суді, а також тим, що захисник обвинуваченої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 мала обмежені інформаційні та процесуальні можливості у зв`язку з її перебуванням у слідчому ізоляторі разом з обвинуваченою ОСОБА_4 .

Розглянувши вказане клопотання захисника ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення захиснику строку на апеляційне оскарження зазначеного вироку.

При цьому суд вказав на те, що адвокат ОСОБА_5 розпочав здійснювати захист інтересів обвинуваченої ОСОБА_4 на стадії апеляційного розгляду справи, після оголошення суті вироку та апеляційних скарг обвинуваченої і її захисника ОСОБА_6 , розгляду клопотань сторін.

Відповідно до вимог ст. 46 КПК одночасно у захисті інтересів особи мають право брати участь не більше 5 захисників одного обвинуваченого.

Проте, як вказав суд апеляційної інстанції, ОСОБА_4 правом, передбаченим ст. 46 КПК, залучити до участі в справі другого захисника в межах строку на апеляційне оскарження вироку суду не скористалася. Договір про надання правничої допомоги з другим адвокатом ОСОБА_5 для здійснення захисту її інтересів було укладено лише 01 грудня 2025 року, тобто через 9 з половиною місяців після ухвалення вироку щодо неї та вже під час здійснення апеляційного розгляду справи.

Посилання захисника ОСОБА_5 на те, що перший захисник обвинуваченої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 мала обмежені інформаційні та процесуальні можливості у зв`язку з перебуванням останньої у слідчому ізоляторі разом з обвинуваченою ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції визнав непереконливими.

Аргументуючи свій висновок, апеляційний суд вказав, що в матеріалах справи були відсутні будь-які відомості про те, що обвинувачена була обмежена щодо можливості реалізувати свої права на залучення другого захисника відповідно до приписів кримінального процесуального закону на стадії розгляду справи в суді першої інстанції або до початку апеляційного розгляду, а укладення договору про правову допомогу щодо захисту інтересів ОСОБА_4 з другим адвокатом ОСОБА_5 лише 01 грудня 2025 року та подання апеляційної скарги 19 січня 2026 року, тобто через 11 місяців з дня проголошення вироку та через 10 місяців після закінчення строку на апеляційне оскарження, не є поважними причинами пропуску строку адвокатом ОСОБА_5 .

Окрім того, суд апеляційної інстанції виходив із того, що під час апеляційного розгляду були дотримані процесуальні права сторони захисту та задоволено подане клопотання про надіслання обвинуваченій та її захиснику ОСОБА_6 всіх матеріалів кримінального провадження суду першої та апеляційної інстанцій.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги Суд ураховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 127/17092/18, особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст. 117 КПК України містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку.

Так, про поважність причин на поновлення строку апеляційного оскарження може свідчити наявність конкретних обставин, які об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду зі скаргою протягом встановленого законом строку на апеляційне оскарження рішення суду, виникли раптово, носили несподіваний характер і не могли бути контрольовані апелянтом.

Тому при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, в тому числі й строку на апеляційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.

Зважаючи на наведене вище, з урахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК та доводів клопотання захисника ОСОБА_5 про необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження, які аналогічні доводам його касаційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що апеляційна скарга захисника відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК підлягає поверненню, оскільки цим судом не встановлено обставин, які б свідчили про поважність пропуску зазначеного строку та наявність обґрунтованих підстав для поновлення пропущеного строку.

Таке рішення суду апеляційної інстанції в цілому є законним та обґрунтованим.

З огляду на зазначене доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції, відмовивши йому в поновленні строку на апеляційне оскарження, при тому, що захисником не було отримано технічної можливості почути, що відбувалося у 75 засіданнях, позбавив його права на аргументовану апеляцію, в цілому не спростовують законність та обґрунтованість судового рішення.

Водночас у касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 не зазначено переконливих доводів та останнім не надано доказів про те, що обвинувачена ОСОБА_4 була обмежена щодо можливості реалізувати свої права на залучення другого захисника на стадії розгляду справи в суді першої інстанції або до початку апеляційного розгляду.

Що стосується вищезазначених доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_5 про допущення судом апеляційної інстанції під час судового засідання 10 лютого 2026 року (в режимі відеоконференції) низки істотних порушень кримінального процесуального закону, а саме положень статей 364, 404 КПК, допущених, на його думку, під час розгляду по суті апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_4 та її захисника - адвоката ОСОБА_6 , то вони з огляду на положення, передбачені ч. 2 ст. 433 КПК, не можуть бути предметом перегляду Суду, оскільки такі доводи стосуються порушень, які, як уважає захисник, були допущені під час розгляду зазначених апеляційних скарг по суті, в той час, як предметом оскарження є лише ухвала апеляційного суду від 10 лютого 2026 року про відмову захиснику ОСОБА_5 в поновленні строку на апеляційне оскарження та повернення апеляційної скарги.

Таким чином, підстав уважати рішення апеляційного суду незаконним чи необґрунтованим у Суду немає, як і підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів, убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3