03.03.2026 Справа № 756/2521/26
Справа № 756/2521/26
№ 1-кс/756/590/26
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

Слідчої судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Києва клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000529, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 лютого 2025 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України (чинна до 11.08.2023),

у с т а н о в и в:

23 лютого 2024 року прокурор звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000529 від 28 лютого 2025 року.

Зміст клопотання.

У клопотанні прокурор зазначає, що група осіб, відповідно до розподілених ролей, з корисливих мотивів, незаконно заволоділи житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що належала добросовісному власнику ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Як стверджує прокурор, 02 травня 2013 року, помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тим, що ніхто не подав документи до нотаріуса (державного чи приватного) на спадщину щодо його майна, воно згідно ст.1277 ЦК України та ст.338 ЦПК України, мало бути визнано відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва. Так, група осіб, відповідно до розподілених ролей, підробила договір купівлі-продажу будинку від 20 вересня 2012 року, в якому навіть не вказала номер реєстрації в реєстрі, виконаний на бланку ВРХ № 169382, посвідчений ніби приватним нотаріусом ОСОБА_5 , на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний підроблений договір, 30.10.2019 року, реєстратором ОСОБА_6 , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно якого право власності незаконно перейшло до підставної особи ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До створення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме до 01 січня 2013 року, право власності реєструвалося в КП КМР "КМ БТІ". Під час досудового розслідування було отримано відповідь з вказаної установи, згідно якої на підставі вказаного договору право власності на житловий будинок не реєструвалося, що підтверджує факт що договір підроблений.

Згідно з інформацією з КП КМР "КМ БТІ", житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстрований за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 7-ою Київською державною нотаріальною конторою 12.10.1993 р., № 5у-2870; частини на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 7-ою Київською державною нотаріальною конторою 15.04.2004 р., № 1у-1452.

Прокурор вказав, що отримано інформацію з Київського державного нотаріального архіву, згідно з якою в справі № 02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том № 2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1499 від 20.09.2012 року міститься запис про посвідчення договору квартири на нотаріальному бланку ВРХ №169381, ВРХ 169382, сторонами в ньому є інші особи, тобто на вищевказаному бланку було посвідчено інший документ, що підтверджує факт що договір підроблений.

Таким чином, правова кваліфікація кримінального правопорушення прокурором визначена згідно з частиною 4 статі 190 КК України (чинна до 11.08.2023).

Постановою старшого слідчого слідчого відділу, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що на даний час належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,- визнано речовим доказом в кримінальному провадженні.

З урахування зазначеного, прокурор просить накласти арешт на вказаний житловий будинок, оскільки він є речовим доказом у кримінальному провадження та існує реальний ризик його відчуження.

У судове засідання прокурор не з`явився, повідомлений належним чином, подав заяву через канцелярію суду, в якій просив розглянути клопотання за його відсутності та задовольнити у повному обсязі

З метою забезпечення арешту вказаного майна, слідча суддя вирішила розглянути клопотання без повідомлення власника вказаної квартири ОСОБА_7 на підставі частини 2 статті 172 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Дослідивши клопотання і додані до нього матеріали кримінального провадження, слідча суддя дійшла висновку про задоволення клопотання, виходячи з такого.

Встановлені обставини.

Слідчою суддею встановлено, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним, оскільки метою арешту житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є його збереження від ймовірного відчуження.

Матеріалами клопотання підтверджується факт зміни власника цього будинку згідно з документами, які ймовірно можуть містити ознаки підроблення.

Встановлено, що вказаний житловий будинок визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000529

Мотиви, з яких слідчий суддя виходить і положення закону, яким керується.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати засадам, визначеним статтею 7 КПК України, у тому числі щодо верховенства права, законності, рівності перед законом поваги до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, недоторканність житла чи іншого володіння особи, невтручання у приватне життя, недоторканність права власності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини тощо.

Відповідно до статі 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з вимогами абзацу другого частини 10 статті 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 1 статі 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до частин 1 та 2 статі 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Пунктом 4 частиною 2 статі 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 статі 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно з частиною 11 статі 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статі 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Як убачається із клопотання про накладення арешту на майно та матеріалів доданих в його обґрунтування, прокурором доведена необхідність арешту вказаного у клопотанні майна, зокрема, вказано перелік і види майна, що належить арештувати та надано документи, які підтверджують право власності на майно.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вимоги щодо гарантій непорушності права власності, визначені Основним Законом України корелюються з положеннями статі 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якою визначено, що кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (п. 52 рішення у справі «АГОСІ проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. The United Kingdom).

У іншій справі Європейського суду з прав людини «Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy,) заявники скаржилася на контроль за використанням власності у зв`язку з провадженням кримінального розслідування. Суд не знайшовши у цьому випадку порушення статі 1 протоколу № 1 Конвенції та відзначив порушення у тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (пункт 35 вказаного рішення).

Тобто, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними меті їх застосування та відповідати правомірному втручанню держави у таке право у виключних випадках.

На підставі викладеного, слідча суддя вбачає достатньо підстав вважати, що мета забезпечення збереження речових доказів у даному кримінальному провадженні є доведеною прокурором.

Слідча суддя вважає переконливими доводи прокурора, що незастосування такого обмеження, як арешт, може призвести до відчуження цього майна, що може суттєво вплинути на дієвість даного кримінального провадження, а тому такий ступінь втручання у право власності ОСОБА_7 є найменше обтяжливим та виправданим.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 2, 7, 131, 132, 170-173, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000529 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 лютого 2025 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер - НОМЕР_1 , шляхом встановлення заборони відчуження, користування та розпорядження.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1