Справа № 203/1476/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпро скаргу представника Міністерства юстиції України на постанову слідчого про закриття кримінального провадження,-

ВСТАНОВИВ:

До Центрального районного суду міста Дніпра надійшла скарга представника Міністерства юстиції України, подана в порядку ст.303 КПК України, в якій скаржник просив скасувати постанову слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, від 25.01.2023 року про закриття кримінального провадження №0000837. В обгрунтування скарги посилався на те, що оскаржувана постанова є передчасною та немотивованою, прийнятою без належної перевірки фактичних обставин та без проведення всіх необхідних слідчих та процесуальних дій.

В призначене судове засідання скаржник не з`явився. В наданому клопотання представник Міністерства юстиції України просив розглядати справу без його участі.

Прокурор та слідчий в призначене судове засідання також не з`явились, про причини своєї неявки не повідомили.

Враховуючи подане представником скаржника клопотання про розгляд справи за його відсутності, надання матеріалів кримінального провадження за запитом суду, що дозволяє перевірити доводи скарги, а також враховуючи положення ст.ст.26,28, ч.3 ст.306 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду скарги, слідчий суддя визнав за можливе провести розгляд справи за відсутності представника скаржника, слідчого та прокурора.

Перевіривши викладені в скарзі доводи та дослідивши матеріали за скаргою та матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Пунктом 3 ч.1 ст.303 КПК України встановлено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Згідно ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 2 ст.9 КПК України встановлено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Частиною 1 ст.94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.223 КПК України, слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Самостійність слідчого в його процесуальній діяльності згідно ч.5 ст.40 КПК України на засадах змагальності сторін у кримінальному провадженні відповідно до ст.22 цього Кодексу, пов`язана з відстоювання стороною обвинувачення її правової позиції самостійно, чим визначаються дискреційні повноваження слідчого за ст.ст.93,94,223 КПК України у збиранні доказів за допомогою визначених на власний розсуд слідчих дій.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Слідчий, дізнавач приймає постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої цієї статті, якщо в цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлялось про підозру.

Відповідно до ст.ст.283,284 КПК України, закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження.

Під час розгляду скарги встановлено, що Третім слідчим відділом (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000837, відомості про яке внесено до ЄРДР 25.11.2022 року з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.367 КК України, за заявою заступника Міністра з питань Європейської інтеграції, в якій останні посилався на можливе вчинення кримінальних правопорушень невстановленими особами державної влади, в результаті яких Державному бюджету України спричинено збитки внаслідок виплати ОСОБА_3 відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 9800 Євро, завданої внаслідок неналежних умов його тримання під вартою, а також компенсації судових витрат в сумі 250 Євро, на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України».

Постановою слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, від 25.01.2023 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, в зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

Перевіряючи доводи скарги, законність та вмотивованість прийнятого слідчим рішення про закриття провадження по справі, слідчий суддя враховує наступне.

Зі змісту заяви про вчинення кримінального правопорушення від 18.11.2022 року вбачається, що підставою для звернення до ДБР послугувало рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України», згідно якого встановлено порушення Державою Україна ст.ст.3,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку із неналежними умовами тримання ОСОБА_3 під вартою та відсутності ефективного засобу юридичного захисту в зв`язку із цим, з урахуванням чого, Європейський суд з прав людини зобов`язав сплатити заявнику 9800 Євро в якості відшкодування моральної шкоди, а також 250 Євро компенсації судових витрат.

Вказані обставини, згідно позиції Міністерства юстиції України, викладеній в заяві від 18.11.2022 року свідчать про наявність в діях невстановлених осіб органів державної влади ознак кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.364,365,367 КК України, оскільки виплачені за рішенням Європейського суду з прав людини кошти є збитками Державного бюджету України.

Відповідно до ч.1 ст.11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Слідчий суддя враховує, що наведені у заяві Міністерства юстиції України обставини, не є відомостями, які можуть об`єктивно свідчити про вчинення будь-якого кримінального правопорушення, передбаченого КК України, а містила лише формальне посилання на рішення Європейського суду з прав людини без розкриття змісту наявних порушень, які кримінальним законом можуть бути віднесені до кримінально-караних діянь. Водночас лише виплата коштів з Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди за рішенням Європейського суду з прав людини не є тим спричиненням збитків державі в розумінні закону про кримінальну відповідальність.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування слідчим було витребувано документи та інформацію відносно ОСОБА_3 , яка стосується перебування його під вартою в умовах ДУ «Дніпровська УВП (№4); щодо лімітів наповнення установи та її бюджетного фінансування, умов утримання арештованих осіб; інформацію та документи щодо службових осіб установи.

В оскаржуваній постанові слідчим проведено правовий аналіз рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України», підстав присудження грошової компенсації за завдану моральну шкоду; враховано об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст.367 КК України та обгрунтовано і вмотивовано у постанові про закриття кримінального провадження зауважено, що між встановленими у рішенні Європейського суду з прав людини порушеннями та визначеної ним компенсації відсутній прямий причинний зв`язок між діяннями на наслідками у вигляді суми компенсації, а тому така компенсація не може визначатися, як шкода завдана кримінальним правопорушенням, оскільки єдиним доказом настання шкоди саме у такому розмірі є рішення суду, яке ґрунтується на висновках аналогічних справ та внутрішньому переконанні.

Самостійність слідчого в його процесуальній діяльності згідно ч.5 ст.40 КПК України на засадах змагальності сторін у кримінальному провадженні відповідно до ст.22 цього Кодексу пов`язана з обстоюванням стороною обвинувачення її правової позиції самостійно, чим визначаються дискреційні повноваження слідчого згідно ст.ст.93,223 КПК України у збиранні доказів за допомогою визначених на власний розсуд слідчих дій.

Також слідчий суддя враховує, що з моменту подачі заяви про вчинення кримінального правопорушення заявник будь-яких клопотань у кримінальному провадженні не подавав, проведення службового розслідування за викладеними в заяві фактами неналежного утримання особи в установі відбування покарань, що перебувають в підпорядкування Міністерства юстиції України, не ініціював, ходом досудового розслідування не цікавився, про що свідчить і подача заявником скарги на постанову про закриття кримінального провадження більш ніж через три роки після її винесення.

В призначені судові засідання представник скаржника також не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Викладені в скарзі доводи носять суб`єктивний характер, не містять даних про залишення недослідженими обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для встановлення причетних осіб до інкримінованого злочину, а також доводів щодо дійсної неповноти досудового розслідування чи не здійснення конкретних слідчих дій тощо.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що під час досудового розслідування було проведено необхідні слідчі дії, повно та всебічно досліджено обставини у кримінальному провадженні, слідчим досліджено та надано належну і мотивовану оцінку встановленим в ході досудового розслідування обставинам та зібраним доказом та прийнято обгрунтоване рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

В зв`язку з цим, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст.2,9,91,94,223,303-307,369-372 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні скарги представника Міністерства юстиції України на постанову слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 25.01.2023 року про закриття кримінального провадження №0000837.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1