УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року

м. Київ

справа № 522/12172/24

провадження № 51-430ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня

2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року

у кримінальному провадженні № 0000379 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Шостки Сумської області, жителя АДРЕСА_1 (підвальне приміщення),

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2025 року

ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 185 КК - із застосуванням ст. 69 КК на строк 3 роки; ч. 4 ст. 187 КК - із застосуванням ст. 69 КК на строк 4 роки без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 18 березня 2024 року приблизно о 22:30, помітивши під час прогулянки вулицею Успенською

в м. Одесі на першому поверсі будинку № 103 поряд із входом у кафе «MARSHAL» працююче обладнання для створення візуальних ефектів марки «Head Light», моделі AILISI-300 (обертова голова) в чорному корпусі, належне ОСОБА_6 , яка у цьому закладі здійснювала свою підприємницьку діяльність, вирішив таємно заволодіти ним, для чого, достовірно знаючи про введення на всій території України воєнного стану, діючи з корисливих мотивів та переслідуючи мету особистого збагачення, дочекався зручного моменту, а саме коли співробітники закладу увійдуть до нього, о 22:47, користуючись вільним доступом до закладу, який ще працював, увійшовши до його приміщення, де, діючи таємно, відключив зазначений прилад від електромережі та, взявши його обома руками, виніс із закладу, тим самим викрав чуже майно, після чого попрямував до місця, де планував його зберігати. Вказаними діями ОСОБА_5 завдав матеріальну шкоду ОСОБА_6 у розмірі 15 000 грн.

Окрім того, ОСОБА_5 в ніч з 23 на 24 березня 2024 року, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 з дозволу проживаючої у вказаній квартирі ОСОБА_7 , достовірно знаючи про введення на всій території України воєнного стану, помітивши у кімнаті на кріслі ноутбук марки «HP Laptop» моделі «14-bs09/nia», серійний номер «#5CD7335SI4», в корпусі сірого кольору, належний останній, діючи з корисливих мотивів, переслідуючи мету особистого збагачення, повторно, приблизно о 05:00 24 березня 2024 року, скориставшись тим, що перебуваючі

в квартирі особи спали, таємно взяв вищевказаний ноутбук та, сховавши його під одяг, вийшов із зазначеної квартири, тим самим викрав чуже майно. Зазначеними діями ОСОБА_5 завдав матеріальну шкоду ОСОБА_7 у розмірі 1 500 грн.

Крім цього, 22 липня 2024 року приблизно о 00:50 ОСОБА_5 , заздалегідь одягнувши однострій військовослужбовців ЗСУ та взявши із собою підготовлений іграшковий пістолет з чорного пластика, щоб у нічний час потерпілий не міг його відрізнити від справжньої зброї і таким чином вдавати із себе озброєного вогнепальною зброєю військовослужбовця, перебуваючи на вул. Великій Арнаутській в м. Одесі, достовірно знаючи про введення на всій території України воєнного стану, підшуковуючи особу, майном якої можна заволодіти, помітив біля будинку № 96 на вказаній вулиці раніше не знайомого ОСОБА_8 . Надалі

ОСОБА_5 , діючи з корисливих мотивів та переслідуючи мету особистого збагачення, використовуючи темний час доби та відсутність вуличного освітлення, раптово дістав зазначений предмет, зовні схожий на пістолет, та, демонструючи його у своїй руці, направивши на потерпілого, виказав погрозу застосування вогнепальної зброї та вимогу передати йому мобільний телефон. Раптовість дій ОСОБА_5 , нічний час, наявність військової форми та погрози предметом, зовні схожим на пістолет, який був дулом направлений на потерпілого, дозволили йому подолати опір ОСОБА_8 , внаслідок чого останній був змушений виконати вимоги нападника та передати йому мобільний телефон «Ксіомі редмі 9», вартістю 6000 грн, який він тримав у руках. Заволодівши зазначеним мобільним телефоном внаслідок погрози застосування вогнепальної зброї, тобто погрози застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, ОСОБА_5 , продовжуючи утримувати в руках зазначений предмет, зовні схожий на пістолет, та погрожувати застосуванням начебто наявної у нього вогнепальної зброї, яка була направлена

на потерпілого, змусив його покинути місце вчинення розбійного нападу та відмовитись від спроб повернути належне йому майно.

Заволодівши внаслідок вчинення розбійного нападу чужим майном, ОСОБА_5 завдав потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 6 000 грн.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 02 грудня 2025 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2025 року щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у кримінальному провадженні № 0000379 від 21 березня 2024 року

за ч. 4 ст. 185 КК та у кримінальному провадженні № 0000379

від 22 липня 2024 року за ч. 4 ст. 187 КК, змінив в частині призначеного покарання; кримінальне провадження № 0000379 від 21 березня 2024 року щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК за фактом таємного викрадення в ніч з 23

на 24 березня 2024 року ноутбука марки «НР Laptop» моделі «14-bs09/nia», серійний номер «#5CD7335SI4», вартістю 1500 грн, належного потерпілій ОСОБА_7 , закрив на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. В іншій частині вирок залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення, звільнивши його підзахисного на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Вказує на те, що стосовно неповнолітнього ОСОБА_5 є два паралельні вироки, в одному з яких до нього застосовані положення ст. 75 КК, а в іншому - ні, з огляду на що незрозуміло, як їх виконувати. Зазначає, що два районні суди м. Одеси та апеляційний суд по-різному поставилися до неповнолітнього і висновку органу пробації про можливість застосування до нього положень ст. 75 КК під час призначення покарання. Вважає, що апеляційний суд формально розглянув апеляційну скаргу. Просить врахувати інший, ухвалений щодо ОСОБА_5 , вирок, яким йому призначено покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, та змінити оскаржені судові рішення, також застосувавши положення вказаної статті, щоб

в обох вироках однаково були застосовані положення зазначеної норми.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,

з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім

випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий

від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане

з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу винного, відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність обставин, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Взяв до уваги суд і дані досудової доповіді органу пробації щодо ОСОБА_5 , згідно якої дослідження інформації, що характеризує особу, умови його житедіяльності, відносини у суспільстві, результати оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

З урахуванням вищенаведеного, керуючись вимогами виваженості та справедливості, з метою виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, суд дійшов висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого є можливим виключно в умовах ізоляції від суспільства та вважав доцільним призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуванням, заначивши, що таке покарання буде законним, достатнім і справедливим для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також спонукатиме обвинуваченого

до соціальної реабілітації.

Крім того, визначене ОСОБА_5 покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Водночас, враховуючи кілька обставин, що пом`якшують покарання неповнолітнього ОСОБА_5 та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, а саме те, що він під час досудового розслідування та судового розгляду визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому та висловив жаль з приводу скоєного, осудив свою поведінку, та з урахуванням особи винного, який є неповнолітнім, раніше не судимий, а також враховуючи індивідуальні особливості вказаного діяння, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, ставлення особи до своїх дій, думки потерпілих, які претензій до ОСОБА_5 не мають, суд дійшов висновку про можливість призначення йому покарання за вчинені кримінальні правопорушення, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкціях ч. 4 ст. 185 КК та ч. 4 ст. 187 КК, із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі, та остаточного покарання - із урахуванням вимог ст. 70 КК, що буде достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 ,

за апеляційною скаргою, у тому числі захисника, в якій, як і в його касаційній скарзі, порушувалося питання про застосування до його підзахисного положень ст. 75 КК, дійшов висновку про відсутність для цього підстав.

Як зазначила колегія суддів апеляційного суду, висновки досудової доповіді органу пробації, на які посилається захисник, як на підставу для застосування положень ст. 75 КК, не можуть бути самостійною обставиною для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням. Крім того, ті ж самі обставини, які були враховані судом при визначені виду та міри покарання, не можуть одночасно слугувати підставою для висновку про можливість звільнення обвинуваченого від реального відбування призначеного покарання.

Також колегія суддів зауважила, що рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК суд може прийняти лише за умови, що таким чином буде досягнута мета покарання, встановлена у ч. 2 ст. 50 КК,

а саме виправлення обвинуваченого без застосування реального покарання та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Законодавець надав дискреційні повноваження судам у призначенні покарання,

а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як видно, фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого та врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності.

Крім того, як зазначив суд апеляційної інстанції, обставини, на які посилається захисник, в тому числі, щире каяття, повне визнання вини та активне сприяння розкриттю злочинів, вчинення злочинів у неповнолітньому віці, було враховано судом при призначенні покарання, що дало йому підстави для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК.

Водночас, суд апеляційної інстанції змінив вирок суду першої інстанції, кримінальне провадження № 0000379 від 21 березня 2024 року щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК за фактом таємного викрадення в ніч з 23 на 24 березня 2024 року ноутбука марки «НР Laptop» моделі «14-bs09/nia», серійний номер «#5CD7335SI4», вартістю 1500 грн, належного потерпілій ОСОБА_7 , закрив на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. В решті судове рішення залишив без змін.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що призначене судом покарання за ч. 4 ст. 187 КК із застосуванням ст. 69 КК з реальним його відбуванням та без застосування положень ст. 75 КК відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим і сприятиме перевихованню ОСОБА_5 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного його підзахисному покарання та можливості застосування до нього положень ст. 75 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга захисника не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня

2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3