КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/2169/2026 Категорія: ч. 2 ст.286 КК України
ЄУН: 355/103/25 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000415за обвинуваченням

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великий Мидськ Костопільського району Рівненської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого на посаді фінансового директора ПрАТ «Звенигородський сироробний комбінат»», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Баришівського районного суду Київської області від 9 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Баришівського районного суду Київської області від 9 травня 2025 року ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнений від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, якщо він протягом 3 (трьох) років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На підставі ч. 4 ст. 72 КК України призначене ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік ухвалено виконувати самостійно.

Цим же вироком скасовані арешти, накладені ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2024 року, вирішено питання стягнення процесуальних витрат та доля речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпілий ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуваний вирок суду, призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вважає, що призначене ОСОБА_10 покарання є занадто м`яким та таким, що не відповідає особі обвинуваченого, зокрема, як вказує апелянт, призначаючи покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, місцевий суд не взяв до уваги, що основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є безпека руху і експлуатації автомобільного транспорту, а додатковим обов`язковим об`єктом - життя і здоров`я особи.

У даному випадку, на думку апелянта, обвинувачений, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, наражав на небезпеку інших учасників дорожнього руху, вчинив кримінальне правопорушення, хоч і з необережності, але шляхом грубого порушення вимог ПДР України, що призвело до загибелі людини. Однак, як наголошує апелянт, даним обставинам суд першої інстанції належної оцінки не надав.

Крім того, на думку апелянта, суд необґрунтовано призначив додаткове покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком 1 рік, оскільки, призначаючи мінімальне додаткове покарання, суд також не врахував, що обвинуваченим було грубо порушено правила дорожнього руху України, що як наслідок призвело до загибелі іншого учасника дорожнього руху, що значно підвищує як суспільну небезпечність особи обвинуваченого, так і суспільну небезпечність вчиненого ним злочину, що не отримало належної оцінки під час ухвалення вироку судом першої інстанції.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого захисник обвинуваченого просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу, - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді,

- позицію потерпілого на підтримку доводів апеляційної скарги, який додатково пояснив, що, хоча він під час судового розгляду і підтримав позицію прокурора в частині призначення покарання, проте батьки, які не визнавались потерпілими у вказаному кримінальному провадженні, не погодились з таким вироком суду, тому ним і подана апеляційна скарга;

- представника потерпілого, який підтримав позицію потерпілого;

- захисника, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим,

- обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,

- прокурора, який, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги потерпілого,

- дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у тому, що 19 серпня 2024 року близько 18.40 год., керував автомобілем «Renault Koleos» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі вулиці Миру села Волошинівка Броварського району Київської області в напрямку смт. Баришівка, у порушення вимог пунктів 2.3 б), д) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 1 січня 2002 року, а саме:

- пункт 2.3б) ПДР - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- пункт 2.3д) ПДР - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху,

проявив злочинну недбалість, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, а також порушуючи вимоги пункту 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху, а саме:

- пункт 10.1 ПДР - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху,

- пункт 16.13 ПДР - перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються рівнозначною дорогою в зустрічному напрямку прямо чи праворуч,

перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перед поворотом ліворуч не дав дорогу транспортному засобу, що рухався рівнозначною дорогою в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого, виконуючи маневр повороту ліворуч на вулицю Дарницька, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з мотоциклом «Honda CBF 600N», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла «Honda CBF 600N» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події.

Смерть ОСОБА_11 настала від множинних переломів кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів, з розвитком крововтрати та шоку.

Грубе порушення водієм ОСОБА_10 вимог пунктів 2.3 б), д), пункту 10.1 та пункту 16.13 Правил дорожнього руху, перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 .

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до положень ст. 337 КПК України, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи у подані ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, допитавши обвинуваченого, який вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, потерпілого, свідків, дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених обставин та кваліфікував дії за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, додатково взявши до уваги, що обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого не оспорюються жодним з учасників кримінального провадження.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника про призначення обвинуваченому суворого покарання, то колегія суддів доходить такого висновку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Окрім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції наведені вимоги дотримані.

За змістом оскаржуваного вироку, вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинувачуваному, судом першої інстанції відповідно до положень ст. 65 КК України враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), яке відповідно до ст. 12 КК Україниє тяжким злочином, оскільки санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, - щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений визнав свою вину, надавав органу досудового розслідування та суду пояснення щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, брав участь у слідчих діях, висловлював та висловлює жаль щодо вчиненого, співчуття рідним щодо втрати близької людини; відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого; що вчинене ОСОБА_10 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, є необережним злочином, тобто обвинувачений не мав конкретних мотивів чи умислу на вчинення злочину, при цьому обвинувачений жалкує про вчинене, не заперечує проти відшкодування шкоди; дані про особу обвинуваченого та його вік (48 років); соціальний становище (перебуває у шлюбі, має зареєстроване та постійне місце проживання, працює на відповідальній посаді у господарському товаристві); стан здоров`я (особа осудна, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, інвалідності чи тяжких захворювань не має); те, що обвинувачений не судимий; характеристику обвинуваченого (від 29 січня 2025 року); поведінку обвинуваченого після вчинення правопорушення (місце дорожньо-транспортної пригоди не покинув, надавав показання, брав участь у слідчих діях, висловлює жаль та співчуття рідним), визнання ним вини у вчиненому у даному провадженні, а також готовність нести за це відповідальність, відсутність цивільного позову станом на дату розгляду справи; наявність обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) та відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію сторони обвинувачення та потерпілих в частині призначення обвинуваченому покарання, у зв`язку з чим суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки, враховуючи, що кримінальне правопорушення було вчинено внаслідок невідповідності його дій вимогам пунктів 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху, на переконання місцевого суду, не застосування судом такого виду додаткового покарання не буде мати позитивного впливу на виправлення обвинуваченого, який проявив неуважність, порушивши правила дорожнього руху, що призвело до наслідків у вигляді смерті особи молодого віку та не буде сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів особи й суспільства.

Водночас, при визначенні конкретного строку позбавлення права керувати транспортними засобами, судом враховані висновки експертів щодо порушення Правил дорожнього руху й іншим учасником ДТП, а також доводи сторони захисту щодо потреби обвинуваченого у керуванні автомобілем.

З огляду на встановлені обставини вчиненого кримінального правопорушення, позицію прокурора в судових дебатах про те, що виправлення обвинуваченого може бути досягнуто без ізоляції від суспільства, те, що потерпілий погодився з позицією прокурора, суд дійшов висновку про можливість призначити обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з подальшим звільненням його від відбування такого покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, проте, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Саме таке покарання та спосіб його виконання, на переконання суду, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень (злочинів, кримінальних проступків).

Колегія суддів погоджується з таким рішенням місцевого суду та враховує, що санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

На думку колегії суддів, встановлені під час судового розгляду обставини та дані щодо особи обвинуваченого, які були враховані судом першої інстанції при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому, з огляду на позицію під час судового розгляду прокурора та потерпілого щодо виду та розміру покарання, яке слід призначити обвинуваченому, а також взявши до уваги, що позиція потерпілого хоча і не є вирішальною, проте підлягала врахуванню при призначенні покарання, свідчать про те, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Окрім того, колегія суддів враховує, що потерпілим в апеляційній скарзі не оспорюється вид та розмір призначеного обвинуваченому основного покарання, і у прохальній частині апеляційної скарги він просить призначити саме таке основне покарання.

Також колегія суддів враховує, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначення додаткового покарання носить альтернативний характер, що дозволяє суду в межах наданих законом дискреційних повноважень як обрати цей вид додаткового покарання, так і не застосовувати його.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано призначено обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, хоча і не на максимальний строк.

З урахуванням наведеного, обставин кримінального провадження, те, що ОСОБА_10 вчинений злочин з необережності, на переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі не є м`яким або таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а тому доводи апеляційної скарги потерпілого у цій частини є непереконливими.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_10 вперше притягується до кримінальної відповідальності, будь-яких даних про те, що він притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, матеріали справи не містять і стороною обвинувачення не надано, а відтак, вказаними обставинами спростовуються доводи апеляційної скарги про небезпечність обвинуваченого як водія, для оточуючих і для самого себе.

З урахуванням сукупності наведеного вище, даних про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає таким, що не суперечить вимогам закону, висновок суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, однак, в умовах здійснення контролю за його поведінкою, та застосування судом першої інстанції до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, звільнення його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням максимального періоду іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що покарання, призначене ОСОБА_10 , відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим підстав для зміни або скасування вироку колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Баришівського районного суду Київської області від 9 травня 2025 року щодо ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4