Справа № 129/194/25
Провадження №11-кп/801/601/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого у режимі

відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.05.2026, якою задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000136 від 16.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.05.2026, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, до 16.07.2026 включно.

Дане рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ризики, які зазначені в клопотанні прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , продовжують існувати і до тепер, а тому інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою змінити запобіжний захід вказавши альтернативний вид запобіжного заходу визначивши розмір застави чи цілодобовий домашній арешт.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, на переконання сторони захисту, ухвала Ладижинського міського суду від 18.05.2026 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 є безпідставною та необґрунтованою, постановленою з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону та практики ЄСПЛ.

Зазначає, що судом першої інстанції було задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 строком на 60 днів у межах кримінального провадження №0000136 від 16.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, однак, всупереч вимогам ч. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правовим позиціям ЄСПЛ у справах «Єлоєв проти України» і «Харченко проти України», суд не навів конкретних та належним чином підтверджених підстав для подальшого тримання особи під вартою.

При цьому вказує, що після спливу певного проміжку часу сама лише обґрунтована підозра не може бути єдиним виправданням застосування найсуворішого запобіжного заходу, а тому суд був зобов`язаний чітко встановити наявність конкретних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та обґрунтувати їх відповідними фактичними даними.

Разом із тим апелянт наголошує, що жоден із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, прокурором не доведений, а клопотання про продовження строку тримання під вартою фактично ґрунтується лише на формальному посиланні на положення закону без наведення конкретних обставин щодо ОСОБА_7 .

Крім того, звертає увагу на положення п. 1 ч. 1 постанови Пленуму ВССУ №11 від 17.10.2014 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ», відповідно до яких кожен має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, а також зазначає, що, згідно з практикою ЄСПЛ у справі «Харченко проти України», питання «розумності» строку тримання під вартою повинно оцінюватися з урахуванням конкретних обставин справи та переконливості аргументів сторони обвинувачення.

У цьому контексті зазначає, що у даному кримінальному провадженні розумні строки тримання під вартою вже порушені, оскільки жодних нових доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_7 , за цей час не здобуто, а можливості їх отримання, на думку сторони захисту, вичерпані.

Також вказує, що до клопотання прокурора не було додано жодного суттєвого доказу, який би підтверджував наявність обґрунтованої підозри, а тому пред`явлена ОСОБА_7 підозра є передчасною.

Окрім цього, апелянт посилається на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №1-1640/0/4-13 від 15.10.2013, відповідно до якого слідчий суддя та суд при вирішенні питання про застосування чи продовження запобіжного заходу повинні ретельно перевіряти достовірність та достатність підстав для такого заходу, зважаючи на те, що одним із найбільш поширених порушень, констатованих ЄСПЛ, є необґрунтоване тримання особи під вартою та нерозгляд можливості застосування альтернативних запобіжних заходів.

Додатково зазначає, що ОСОБА_7 був затриманий 29.07.2024, а вже через декілька годин йому повідомлено про підозру без належних, допустимих та достатніх доказів, у зв`язку із чим сторона захисту вважає застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою невиправданим.

Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції фактично послався лише на один ризик, а саме можливість переховування обвинуваченого від суду, який, на думку апелянта, ґрунтується виключно на припущеннях та не підтверджений жодними належними доказами.

Вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає повноті судового розгляду, а висновки суду не узгоджуються із фактичними обставинами кримінального провадження, у зв`язку із чим у ній наявні істотні порушення норм КПК України та європейського права.

Окремо наголошує, що ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, а тому, враховуючи недоведеність вини та необґрунтованість пред`явленої підозри, тримання його під вартою є незаконним та необґрунтованим.

Водночас зазначає, що, хоча практика ЄСПЛ і вимагає забезпечення високих стандартів охорони суспільних інтересів, це не звільняє сторону обвинувачення від обов`язку належним чином довести необхідність подальшого тримання особи під вартою.

У зв`язку з наведеним вважає, що прокурором не доведено обґрунтованості продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, а застосований щодо нього запобіжний захід є невмотивовано суворим.

Заслухавши доповідь судді, думки захисника та обвинуваченого, які просили апеляційну скаргу задовільнити, перевіривши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.05.2026 відповідає.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи доводи апеляційної скарги та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів виходить із такого.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на розгляді в Ладижинському міському суді Вінницької області перебуває кримінальне провадження №0000136 від 16.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 333 КПК України, під час судового провадження заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, визначених у розділі ІІІ.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання відповідному ризику чи ризикам.

Так, ч. 3, ч. 4 та ч. 5 ст. 199 КПК України, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд має перевірити, чи доведено прокурором, що заявлені раніше ризики не зменшилися або не зникли, або з`явилися нові ризики, які виправдовують подальше тримання особи під вартою.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не означає необхідності доведення того, що обвинувачений обов`язково вчинить відповідні дії. Достатнім є встановлення обґрунтованої ймовірності їх вчинення у конкретному кримінальному провадженні з урахуванням характеру обвинувачення, особи обвинуваченого, стадії судового розгляду та інших істотних обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про реальність та актуальність ризику переховування ОСОБА_7 від суду, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.

Тяжкість можливого покарання сама по собі не може бути єдиною та автоматичною підставою для тримання особи під вартою, однак у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження вона є важливим чинником при оцінці ризику ухилення від суду. У даному випадку саме суворість можливого покарання, характер інкримінованого діяння, його спрямованість проти основ національної безпеки України та вчинення в умовах воєнного стану об`єктивно посилюють ризик того, що обвинувачений може намагатися уникнути кримінальної відповідальності.

Суд першої інстанції також обґрунтовано врахував, що в умовах воєнного стану та широкомасштабної збройної агресії проти України інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення набуває особливої суспільної небезпеки. Державна зрада за своєю природою може передбачати наявність комунікаційних або організаційних зв`язків, які можуть бути використані для ухилення від суду, зокрема шляхом виїзду на тимчасово окуповані території України або інші території, де здійснення правосуддя органами влади України є неможливим.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що ризик переховування від суду не зменшився, є належним чином мотивованим та відповідає фактичним обставинам провадження.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що наявність у ОСОБА_7 родини, постійного місця проживання та інших соціальних зв`язків нівелює зазначений ризик. Суд першої інстанції надав цим обставинам належну оцінку та правильно зазначив, що міцність соціальних зв`язків не є абсолютною гарантією належної процесуальної поведінки особи, особливо за наявності обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачене довічне позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо наявності ризику продовження кримінального правопорушення або вчинення іншого кримінального правопорушення, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що об`єктом інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення є суверенітет, територіальна цілісність, недоторканність та обороноздатність держави в умовах воєнного стану. Державна зрада у формі надання допомоги іноземній державі чи її представникам у проведенні підривної діяльності проти України не є звичайним кримінальним правопорушенням, а становить особливу загрозу фундаментальним інтересам держави та суспільства.

З огляду на це, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що за версією сторони обвинувачення наявність у ОСОБА_7 каналів комунікації та інформаційних зв`язків із представниками держави-агресора створює об`єктивні умови для можливого продовження передачі відомостей, що можуть шкодити державній безпеці України.

При цьому суд першої інстанції слушно зазначив, що в умовах сучасних технологій та глобальної мережі Інтернет здійснення підривної діяльності може відбуватися дистанційно, з використанням мобільних пристроїв, месенджерів та інших засобів комунікації. Тому застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, не здатне забезпечити належний контроль за його поведінкою у цифровому просторі та не усуває ризику продовження протиправної діяльності.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурором не доведено жодного ризику, фактично зводяться до незгоди сторони захисту з оцінкою доказів та обставин, наданою судом першої інстанції. Однак така незгода сама по собі не свідчить про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не обмежився формальним посиланням на тяжкість обвинувачення, а навів конкретні мотиви, з яких дійшов висновку про реальність ризиків, передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Зокрема, суд врахував характер інкримінованого діяння, його вчинення в умовах воєнного стану, суворість можливого покарання, специфіку злочину проти основ національної безпеки, можливість дистанційного продовження протиправної діяльності, а також недостатність більш м`яких запобіжних заходів.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має родину, постійне місце проживання та соціальні зв`язки, не спростовує висновків суду першої інстанції. Зазначені обставини були враховані судом, однак у сукупності з іншими даними вони не є достатніми для висновку про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про неспроможність альтернативних запобіжних заходів запобігти встановленим ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції належним чином перевірив можливість застосування до ОСОБА_7 більш м`яких заходів, у тому числі цілодобового домашнього арешту, про який фактично наполягала сторона захисту, однак дійшов правильного висновку, що такі заходи не зможуть забезпечити досягнення мети запобіжного заходу.

Домашній арешт, навіть цілодобовий, не забезпечує повної ізоляції особи від зовнішніх контактів, не унеможливлює використання засобів зв`язку, мережі Інтернет, месенджерів чи інших технічних засобів комунікації. З огляду на характер інкримінованого ОСОБА_7 злочину, саме така можливість має істотне значення для оцінки ризику продовження підривної діяльності.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що лише тримання під вартою у даному випадку здатне забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, його участь у судовому розгляді та запобігти встановленим ризикам.

Доводи апеляційної скарги про порушення розумних строків тримання під вартою також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Безумовно, відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою не може бути безстроковим, автоматичним чи таким, що ґрунтується лише на тяжкості обвинувачення. Разом із тим у кожному конкретному випадку суд має оцінювати, чи існують релевантні та достатні підстави для подальшого обмеження права особи на свободу.

У цьому кримінальному провадженні такі підстави судом першої інстанції наведені. Оскаржувана ухвала містить мотиви щодо наявності актуальних ризиків, оцінку особи обвинуваченого, характеру інкримінованого злочину, суспільного інтересу, умов воєнного стану, а також неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу. Тому твердження захисника про формальний характер ухвали та відсутність належного обґрунтування не відповідають її змісту.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану. У такій категорії кримінальних проваджень суспільний інтерес у забезпеченні належного судового розгляду, запобіганні ухиленню особи від суду та недопущенні продовження можливої підривної діяльності має особливу вагу.

Разом із тим зазначений суспільний інтерес не підміняє презумпцію невинуватості та не звільняє суд від обов`язку перевіряти наявність ризиків. Однак у цьому випадку суд першої інстанції такий обов`язок виконав, а його висновки є достатньо вмотивованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість пред`явленої підозри та відсутність доказів вини ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає, що на стадії вирішення питання про продовження строку тримання під вартою суд не вирішує питання про доведеність чи недоведеність винуватості особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Такі питання підлягають вирішенню виключно за наслідками судового розгляду по суті з дослідженням усіх доказів у їх сукупності.

На цій стадії суд перевіряє наявність достатніх процесуальних підстав для подальшого застосування запобіжного заходу, зокрема наявність обґрунтованого обвинувачення, ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та неможливість запобігання їм шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу. Вказані обставини судом першої інстанції перевірені належним чином.

Обґрунтованим є і висновок суду першої інстанції щодо невизначення розміру застави.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану суд, постановляючи ухвалу про застосування або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має право не визначати розмір застави у кримінальних провадженнях щодо злочинів, передбачених, зокрема, ст. 111 КК України.

Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, тобто особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, вчиненого в умовах воєнного стану, суд першої інстанції правомірно скористався наданим законом правом та не визначив розмір застави.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цьому випадку будь-який розмір застави не може бути достатньою гарантією запобігання ризикам, які пов`язані з можливим ухиленням від суду та продовженням підривної діяльності, оскільки такі ризики стосуються фундаментальних інтересів держави її суверенітету, територіальної цілісності та обороноздатності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника не спростовують висновків суду першої інстанції, не містять обставин, які б свідчили про незаконність, необґрунтованість чи невмотивованість ухвали, та фактично спрямовані на переоцінку обставин, яким суд першої інстанції вже надав належну правову оцінку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до ст. 412 КПК України могли б бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.05.2026 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 постановлена з додержанням вимог ст. 177, 178, 183, 194, 199, 331, 333 КПК України, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому підстав для її скасування чи зміни немає.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , слід залишити без задоволення, а ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.05.2026 без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.05.2026, якою задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000136 від 16.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4