Справа № 442/1066/26
Провадження № 1-кп/442/182/2026
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі :

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000014 від 06.01.2026 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м.Стебника, Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , студента 3-го курсу Дрогобицького державного педагогічного університету ім.І.Франка, працевлаштованого на посаді представника торгівельного ТОВ «РОШЕН - Львів», неодруженого, на утриманні дітей немає, військовозобов`язаного, адвокатом та депутатом не є, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

5 січня 2026 року, орієнтовно о 20 годині 10 хвилин ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем марки «NISSAN», модель «QASHQAI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по вул. Чумацькій у м.Стебнику Львівської області, в напрямку будинку №18, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не звернувся за допомогою до інших осіб, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка знаходились позаду напрямку руху автомобіля.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді садна в потиличній ділянці голови, синці на передній поверхні середньої третини правої гомілки, на внутрішній поверхні правого гомілково-ступневого суглобу, закритої черепно-мозкової травми, забійної гематоми потиличної ділянки, забій головного мозку легкого ступеня, лінійний перелом луски потиличної кістки зліва. Вказані тілесні ушкодження відносяться до тяжкого ступеня за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

У даній дорожній обстановці, що призвела до дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки «NISSAN», модель «QASHQAI», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем, порушив вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, зокрема: Розділу 1 пункту:

- 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров?ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

«дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом»»;

Розділу 2 пункту 2.3 підпунктів:

- «б - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- «д - не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху».

Розділу 10, пунктів:

- «10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

- «10.9 - під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб».

Допущені водієм ОСОБА_3 порушення вимог вищевказаних Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв?язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди і настанням шкідливих наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, внаслідок чого заподіяв потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за вищезазначені кримінальні правопорушення, винуватим у вчиненні яких визнається обвинувачений.

Частина 2 ст.286 КК України: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Правова позиція сторони обвинувачення.

Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений слідчим СВ Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_7 та затверджений прокурором Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_4 .

З огляду на обвинувальний акт прокурор вважає встановленим те, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

В судових дебатах прокурор просить суд при визначенні міри покарання взяти до уваги те, що обвинувачений щиросердно розкаявся у вчиненому, в повному обсязі відшкодував видатки, понесені лікувальною установою на лікування потерпілої, а також те, що ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем проживання і роботи. Враховуючи наведене, просить суд обрати йому покарання в межах санкції частини 2 статті 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від призначеного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обовязки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Правова позиція потерпілого.

Потерпіла в чудовому засіданні просить суд взяти до уваги, що обвинувачений неодноразово перед нею вибачався, щиро розкаявся у вчиненому, добровільно відшкодував заподіяну їй шкоду в повному обсязі. Тому просить ОСОБА_3 суворо не карати. Також просить обвинуваченого не позбавляти прав, оскільки, як їй відомо, він позичив гроші, щоб відшкодувати їй шкоду, а робота, пов"язана з водінням транспортного засобу, є його єдиним джерелом доходу.

Правова позиція сторони захисту.

В судовому засіданні обвинувачений свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав, щиросердно розкаявся у вчиненому. Пояснив, що здійснював маневр автомобілем заднім ходом, не побачив потерпілу та здійснив на неї наїзд. Збитки ОСОБА_6 відшкодував в повному обсязі, неодноразово перед нею вибачався. Просить суд суворо його не караит та не позбавляти прав, оскільки саме водіння транспортного засоуб є його єдиним джерелом доходу.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 погодився з позицією прокурора щодо призначення його підзахисному міри покарання. Додатково в обгрунтування позиції щодо непозбавлення ОСОБА_3 права керування транспортним засобом просить взяти до уваги виключно позитивну характеристику обвинуваченого з місця роботи. Те, що обов"язковою умовою роботи обвинуваченого на займаній ним посаід є наявність у нього посвідчення водія. Робота є не тільки єдиним джерелом існування ОСОБА_3 , а і єдиним джерелом доходу, яке дозволяє йому здобувати вищу освіту.Тому просить суд додаткове покарання не застосовувати.

Межі судового розгляду кримінального провадження.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, за умови, що учасники судового провадження не заперечують проти цього. Однак, це не звільняє суд від обов`язку встановити всі обставини, які підлягають доказуванню відповідно до ст.91 КПК України та має значення для провадження.

Даний висновок суду кореспондує правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 16.09.2024 у справі №444/870/22.

З урахуванням думки всіх учасників кримінального провадження, на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд обмежено допитами обвинуваченого, дослідженням висновку судово - медичної експертизи, а також дослідженням письмових доказів, що стосуються особи обвинуваченого.

Загальна характеристика складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Диспозиція ст.286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП. При цьому належить ураховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у 286 КК (наприклад, керування транспортним засобом без посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, не зареєстрованим, або без належного номерного знака [підп. «в» п. 2.9 ПДР] тощо); б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів (п.10.3 ПДР).

Склад злочину, передбачений ст.286 КК, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Даний висновок кореспондується з правовим висновком Великої палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 682/956/17.

Вчиняючи інкримінований злочин ОСОБА_3 був суб`єктом скоєння кримінального правопорушення.

Суб`єкт кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України є загальним та окрім загальних ознак суб`єкта злочину таких, як фізична осудна людина, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність, він повинен мати ще додаткові специфічні характеристики (ст.18 КК України).

Суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, що спричинило смерть потерпілого або заподіяло тяжке тілесне ушкодження), може бути лише особа, яка керує транспортним засобом, тобто здійснює усвідомлену і цілеспрямовану діяльність з використання відповідних його функцій. Даний висновок кореспондується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у справі №234/14062/16-к (провадження №51-1866км19).

Відповідно до ч.1 ст.19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей, що ОСОБА_3 на час вчинення кримінального правопорушення перебував у стані неосудності.

Наведене переконує суд, що під час вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_3 усвідомлював характер своїх дій та керував ними. Відтак він був осудним у розумінні приписів ч.1 ст.19 КК України.

Відповідно до копії паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже, на момент вчинення інкримінованих йому дій досяг 28 років.

На підставі викладеного судом встановлено, що обвинувачений досяг віку, з якого, відповідно до ч.1 ст.22 КК України, може наставати кримінальна відповідальність, та відповідає загальним ознакам суб`єкта кримінального правопорушення.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Відповідно до ч.3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

У силу ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а це, зокрема, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно з частиною 1 статті 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

У свою чергу, склад кримінального правопорушення являє собою абстрактну теоретичну конструкцію і включає чотири елементи (суб`єкт, суб`єктивну сторону, об`єкт, об`єктивну сторону). Кожен елемент включає певний набір обов`язкових і факультативних ознак для кваліфікації певного діяння як кримінального правопорушення. Такі ознаки повинні бути визначені у диспозиції відповідної норми КК України, за якою кваліфікується діяння обвинуваченого.

З урахуванням вищенаведених положень процесуального законодавства, заслухавши доводи сторін, оцінивши кожен наданий суду доказ щодо належності, допустимості, достовірності та у сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд встановив, що в діях ОСОБА_3 наявний склад злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і його дії кваліфіковано вірною.

Отже, з урахуванням всіх обставин справи, суд вважає доведеним:

факт вчинення ОСОБА_3 порушення Правил дорожнього руху, а саме: п. 1.5, пп.б, д п.2.3, п. 10.1, 10.9, як особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Мотиви призначення покарання.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України .

Зі змісту ст.65 КК України вбачається, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що, виходячи з указаної в ст.50, 65 КК України мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Як убачається з матеріалів даного кримінального провадження, обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України визнав у повному обсязі, сприяв досудовому розслідуванню та давав пояснення щодо всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, висловив щирий жаль, що його дії призвели до таких наслідків, неодноразово, що і підтверджено самою потерпілою, вибачався перед нею, добровільно в повному обсязі відшкодував заподіяну своїми кримінально карними діями шкоду.

З таких підстав, суд прийшов до висновку, що обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування шкоди.

Обтяжуючих обставин, передбачених ст.67 КК України, судом не встановлено.

З врахуванням наведеного, аналізуючи особу винуватого, як в загально соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, встановлених судом конкретних обставин події, суд, з урахуванням положень Загальної частини Кримінального кодексу України дійшов висновку, що покарання обвинуваченому повинно бути призначено в межах санкції статті, за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення, у виді позбавлення волі, оскільки такий вид покарання є необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

А тому, враховуючи позицію прокурора, думку потерпілої, яка претензій до обвинуваченого не має, те, що до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 притягається вперше, є особою молодого віку, його щире каяття, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_3 без відбування покарання, та приймає рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням згідно ст.75 КК України.

Водночас, суд вважає, що з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_3 в період дії іспитового строку та з метою організації органом виконання покарань належного контролю за його поведінкою, на обвинуваченого слід покласти обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч.2 ст.286 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку. Такого висновку дійшла колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 10.08.2021, справа № 137/807/20.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08.02.2018, справа № 361/2704/16-к, санкція ч. 2 ст. 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи, оскільки це покарання у санкції носить альтернативний характер і не є обов`язковим для застосування судом.

З урахуванням даних про обставини порушення обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху, особу ОСОБА_3 , а саме - щире каяття, виключно критичне ставлення до наслідків своїх дій, принесення вибачення потерпілій, готовність нести призначене покарання, відсутність у обвинуваченого інших джерел доходу для забезпечення свого існування і можливості продовження навчання, позитивну характеристику з місця роботи, яка безпосередньо пов"язана із керуванням транспортним засобом, думку потерпілої та прокурора з даного приводу, а також те, що після ДТП обвинувачений відшкодував потерпілій ОСОБА_6 шкоду, обставини, які пом`якшують покарання та суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки винного, суд дійшов до переконання про можливість виправлення обвинуваченого без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Заходи забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 118 КПК України до процесуальних витрат у кримінальному провадженні віднесені, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів.

За змістом статті 15 Закону України «Про судову експертизу», частини 2 статті 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно зі звітом про фактичні затрати на проведення інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-26/528-ІТ від 28.01.2026 в кримінальному провадженні №0000014 витрати на проведення експертизи становлять 4457 грн.

Згідно зі звітом про фактичні затрати на проведення інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-26/1281-ІТ від 29.01.2026 в кримінальному провадженні №0000145 витрати на проведення експертизи становлять 8914 грн.

Згідно зі звітом про фактичні затрати на проведення інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-26/1307-ІТ від 29.01.2026 в кримінальному провадженні №0000145 витрати на проведення експертизи становлять 4457 грн.

За таких обставин суд, ухвалюючи вирок у кримінальному провадженні, вирішує стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати за проведені вищевказані експертиз в сумі17 828 гривень 00 копійок.

Цивільний позов у справі не заявлено.

На стадії досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді особистого зобов"язання до 03.04.2026, підстав для його заміни на на даній стадії суд не вбачає.

З речовими доказами слід поступити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 349, 368 - 371, 373, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України, за якою призначити йому покарання у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 /один/ рік.

Згідно з п.п1, 2 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися у вказані органи для реєстрації.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_3 ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 06.02.2026 у виді особистого зобов"язання , - заилшити без змін до вступу вироку в законну силу.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Державного бюджету України судові витрати в сумі 4457 гривень 00 копійок за проведення інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-26/528-ІТ від 28.01.2026 ;

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Державного бюджету України судові витрати в сумі 8914 гривень 00 копійок за проведення інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-26/1281-ІТ від 29.01.2026;

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Державного бюджету України судові витрати в сумі 4457 гривень 00 копійок за проведення інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-26/1307-ІТ від 29.01.2026.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.01.2026, скасувати.

Речові докази:

-автомобіль марки «NISSAN», модел «QASHQAI», реєстраційний номер НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_3 , повернути останньому;

-DVD диски із файлами відеозапису події, які зафіксували камери відео спостереження , які знаходяться на фасаді будинку № 15 на вулиці Чумацькій в м. Стебнику Львівської області, - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з підстав, передбачених ст.394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1