Провадження №11-кп/801/321/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000742, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 14 червня 2020 року, за апеляційною скаргою з доповненням прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_11 та апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2026 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сорока, Іллінецького району, Вінницької області, громадянина України, з середньою спеціалізованою освітою, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2026 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Покладено на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України:

періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Ухвалено початок іспитового строку ОСОБА_7 рахувати з дати ухвалення вироку.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2 000 грн у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За обставин детально викладених у вироку, судом визнано доведеним, що 13 червня 2020 року близько 23:40 год ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , провадження щодо яких закрито у зв`язку із закінченням строків давності, а також особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, перебуваючи біля лавки, розташованої перед під`їздом № 2 у дворі будинку АДРЕСА_2 поводили себе зухвало, гучно розмовляли, виражались нецензурною лайкою, кричали, голосно сміялись ігноруючи пізню пору доби.

Після цього, ОСОБА_9 , який проживає в цьому під`їзді будинку, вийшов з помешкання, підійшов до указаних осіб та попросив вести себе тихіше, оскільки вони заважають відпочивати мешканцям.

У цей час, ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , провадження щодо яких закрито у зв`язку із закінченням строків давності, також, особа матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, використовуючи малозначний привід, діючи умисно, з метою самоствердження за рахунок інших осіб, перебуваючи в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, безпідставно, з хуліганських спонукань, проявляючи особливу зухвалість та очевидну зневагу до існуючих норм поведінки, продовжуючи своє нахабне поводження, передбачаючи і бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, демонструючи свою зверхність, наблизились до ОСОБА_9 та почали наносити кулаками рук та ногами численні удари по його голові та тулубу, внаслідок чого, заподіяли останньому фізичного болю, страждання, тілесні ушкодження.

Крім того, ОСОБА_7 продовжуючи свої хуліганські дії, взяв правою рукою скляну пляшку з-під горілки за горлечко та почав нею наносити хаотичні удари по різних ділянках тіла потерпілого ОСОБА_9 , чим спричинив останньому фізичного болю, страждання, тілесні ушкодження.

Унаслідок протиправних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , провадження щодо яких закрито в зв`язку із закінченням строків давності, а також, особи матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження ОСОБА_9 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 924 від 10 вересня 2020 року отримав тілесні ушкодження:

синці та садна на голові, крововиливи на слизових оболонках верхньої та нижньої губи, синці на передній поверхні грудної клітки зліва, в ділянці лівої ключиці, в ділянці лівого плечового суглобу, на лівому плечі, в ділянці правого ліктьового суглобу, на передній черевній стінці, на задній поверхні грудної клітки справа та зліва, в поперековій ділянці, на боковій поверхні грудної клітини справа та зліва, в поперековій ділянці, на боковій поверхні грудної клітки зліва, на лівому стегні, які належать до легких тілесних ушкоджень;

закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор у кримінальному провадженні прокурор Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_11 просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2026 року скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його затримання на виконання вироку апеляційного суду.

Виключити з мотивувальної частини вироку пом`якшуючу покарання обставину щире каяття, та з обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказівку на прізвища ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд при призначенні покарання застосував закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст. 75 КК України, при цьому не урахував ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та думку потерпілого щодо призначення покарання;

суд безпідставно урахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , оскільки останній свою винуватість за пред`явленим обвинуваченням визнав лише на стадії судового розгляду, цивільний позов визнав частково та добровільно не відшкодував завдану шкоду потерпілому;

при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, місцевий суд указав, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення він вчинив спільно з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що є неприпустимим, оскільки провадження щодо указаних осіб закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить судове рішення скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та в частині вирішення цивільного позову.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

призначити ОСОБА_7 покарання за пред`явленим обвинуваченням у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

стягнути з ОСОБА_7 на його користь 2 970,73 грн у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 182 250 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд не урахував ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який на досудовому розслідуванні вину не визнав, не надав критичної оцінки своїй злочинній поведінці, не розкаявся у вчиненому та добровільно не відшкодував завдану шкоду;

суд першої інстанції безпідставно урахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 та не урахував обставину, яка обтяжує його покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння;

визначений розмір відшкодування матеріальної та моральної шкоди є несправедливим, невмотивованим та необґрунтованим, оскільки суд недостатньо урахував глибину його страждань внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, тривалого періоду відновлення та порушення звичайного укладу життя.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з доповненнями з підстав, викладених у ній та просив її задовольнити. Не заперечив проти задоволення апеляційної скарги потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити. Не заперечили проти задоволення апеляційної скарги з доповненнями прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги потерпілого. Частково заперечили проти задоволення апеляційної скарги з доповненнями прокурора, указали, що оскаржуваний вирок в частині призначення покарання є законним та обґрунтованим. Щодо зміни вироку в частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, поклалися на розсуд суду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг у їх межах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Указаний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційних скаргах не заперечуються та перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Доводи апеляційної скарги з доповненням прокурора та апеляційної скарги потерпілого в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставне застосування до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даних про особу винного.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 є тяжким злочином;

характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, згідно досудової доповіді Вінницького районного сектору № 1 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області виправлення ОСОБА_7 без позбавлення чи обмеження волі на певний строк є можливим та не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб; посткримінальну поведінку обвинуваченого; часткове відшкодування заподіяної шкоди;

обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття;

відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Урахувавши обставини, що впливають на призначення покарання, суд, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 296 КК України, в межах санкцій указаної статті, дійшов висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання та ухвалив рішення про звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 75 КК України встановлено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням також визначив Верховний Суд у постанові від 19 липня 2018 року у справі № 755/6254/17, де указав, що:

«згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована у тому разі, коли при призначенні покарання, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві».

Відтак умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

На думку колегії суддів, наведені судом першої інстанції обставини дають підстави стверджувати про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без реального відбування ним покарання, а призначене покарання із застосуванням звільнення від відбування покарання із випробуванням є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас в апеляційній скарзі з доповненням прокурора та апеляційній скарзі потерпілого не наведено мотивів посилення призначеного ОСОБА_7 покарання шляхом призначення цього покарання без застосування ст. 75 КК України.

Належних доводів того, чому висновки суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без відбування ним покарання є незаконними, невмотивованими чи необґрунтованими прокурором та потерпілим в апеляційних скаргах не наведено.

Місцевий суд в цілому дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального законів, належним чином використав свої дискреційні повноваження та достатньо переконливо обґрунтував своє рішення, що визначена ОСОБА_7 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Ураховуючи встановлені судом обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що прокурор та потерпілий в апеляційних скаргах не навели переконливого обґрунтування тверджень про неможливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання, так і мотивованих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції в частині призначеного покарання.

На переконання апеляційного суду, призначене покарання відповідає вимогам закону, особі обвинуваченого, тяжкості скоєного злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, є необхідним і буде достатнім для досягнення мети покарання, що передбачена ст. 50 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку в частині призначення покарання.

Доводи апеляційної скарги з доповненням прокурора та апеляційної скарги потерпілого щодо безпідставного визнання місцевим судом щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 є безпідставними з огляду на таке.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції уважав, що у цьому провадженні наявна обставина, яка в силу п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття у вчиненому.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 161/4501/19 зроблено висновок, що:

«виходячи із системного тлумачення законодавства і судової практики, щире каяття означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи».

У постанові Верховного Суді від 20 квітня 2021 року у справі № 457/529/20 зроблено висновок, що:

«щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень.

Указана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності».

У цьому кримінальному провадженні установлено дійсне щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , про що беззаперечно свідчать його показання надані в суді першої інстанції, відповідно до яких останній не лише детально повідомив про всі обставини вчиненого кримінального правопорушення, а й висловив щирий жаль щодо свого протиправного вчинку, неодноразово повідомляв про усвідомлення неприпустимості та протиправності його дій.

Факт того, що ОСОБА_14 не визнав вину під час досудового розслідування, однак під час судового розгляду свою вину за пред`явленим обвинуваченням визнав повністю та підтвердив усі обставини вчинення кримінального правопорушення на висновки суду щодо щирого каяття не впливає, оскільки суд не має права засуджувати особу за бажання реалізувати його права, у тому числі право надати показання і мати процедуру судового розгляду із дослідженням всієї події у сукупності, у тому числі чинників, що зумовили протиправну поведінку особи.

Реалізація прав особи, передбачених Конституцією України та КПК України щодо права на справедливий суд, бути почутим, мати можливість допитати свідків обвинувачення, отримати роз`яснення експерта щодо висновку експертизи, не свідчить про відсутність щирого каяття особи та не може бути оцінена судом як нещира поведінка особи під час судового розгляду.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 283/2169/19 зроблено висновок, що:

«щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (наприклад, при з`явленні з зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, вирішальним є встановлення факторів, які б свідчили про справжність, щирість визнання вини, шляхом відповідного ставлення до скоєного, що передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації».

З огляду на поведінку обвинуваченого, його відношення до вчиненого злочину, підстав стверджувати про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття немає.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що місцевий суд безпідставно не визнав обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння є безпідставними з огляду на таке.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню, у тому числі, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження (п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України).

Встановлення обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного призначення покарання, тому суду необхідно всебічно досліджувати матеріали провадження щодо наявності таких обставин і у вироку наводити мотиви прийнятого рішення.

У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази про перебування обвинуваченого ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння.

Ба більше, така обставина, як вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, не була указана стороною обвинувачення в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 .

Апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги з доповненням прокурора про те, що місцевий суд допустився помилки при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження мають відповідати загальним засадам кримінального провадження, однією з яких є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (ст. 17 КПК України передбачає).

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Неприпустимим є використання тверджень у судових рішеннях про вчинення кримінальних правопорушень конкретними особами, у тому числі у співучасті з обвинуваченим, із зазначенням їх особистих даних, за відсутності вироку суду відносно них, який набрав законної сили, оскільки це порушує засади кримінального провадження презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, чого суд першої інстанції у своєму вироку не дотримався.

Місцевий суд у мотивувальній частині вироку, формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, указав, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 296 КК України, останній вчинив спільно з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Такі дані у вироку суду прямо указують на ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , як осіб спільно з якими ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 296 КК України.

Водночас місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року кримінальне провадження № 0000742, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 14 червня 2020 року щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 296 КК України закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Відтак з мотивувальної частини оскаржуваного вироку слід виключити посилання на осіб ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , указавши їх як осіб, кримінальне провадження щодо яких закрито.

Отже, при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України є підставою для зміни вироку в апеляційному порядку.

Щодо цивільного позову

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Установлено, що потерпілим ОСОБА_15 у цьому кримінальному провадженні заявлено цивільний позов, в якому останній просив стягнути завдану кримінальним правопорушенням матеріальну шкоду в розмірі 11 882,95 грн та моральну шкоду в розмірі 729 000 грн.

Указаний позов суд першої інстанції задовольнив частково та ухвалив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 2 000 грн та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

Частиною п`ятою статті 128 КПК України встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників і характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також порядок її відшкодування.

Матеріальна шкода стягується судом відповідно до ступеню вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, з урахуванням наявності медичних рекомендацій та чеків, квитанцій, що підтверджують придбання медичних препаратів.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що потерпілим ОСОБА_9 , в обґрунтування цивільного позову, не було надано копій документів на підтвердження витрат, пов`язаних з його лікуванням.

Вирішуючи позов у цій частині, суд першої інстанції урахував наявні в матеріалах кримінального провадження копії документів про проходження потерпілим медичних оглядів, квитанції та чеки, пов`язані з лікуванням потерпілого ОСОБА_9 .

Апеляційним судом здійснено перевірку указаних квитанцій та установлено, що загальний розмір витрат за указаними квитанціями та чеками становить 8 840 грн.

Урахувавши ступінь вини обвинуваченого ОСОБА_7 та заявлену потерпілим вимогу про солідарне стягнення шкоди з усіх осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення розміру компенсації матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню обвинуваченим, у розмірі 2 000 грн.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/12403/21 зроблено висновок, що:

«розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності».

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Отже, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Установивши, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , якими потерпілому ОСОБА_9 було заподіяно легкі тілесні ушкодження (шкоду здоров`ю), останній зазнав моральних страждань і душевних переживань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та завданням потерпілому моральної шкоди.

З урахуванням конкретних обставин справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_9 , часу для відновлення його фізичного та психоемоційного стану, характеру та тяжкості змін у його житті, характеру вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про визначення розміру компенсації моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

Апеляційний суд звертає увагу, що посилання потерпілого ОСОБА_9 в обґрунтування суми заявленої моральної шкоди на висновок експерта № СЕ-19/102-20/17837-ПС від 19 травня 2021 року за результатами проведення судової психологічної експертизи є безпідставними, оскільки у цій експертизі досліджувалось чи була ситуація щодо отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості психотравмувальною для нього, спричинення указаною ситуацією моральної шкоди та можливий розмір за завдані страждання (моральну шкоду).

Водночас, за пред`явленим обвинуваченням, діями ОСОБА_7 потерпілому не було спричинено тілесних ушкоджень середньої тяжкості

На переконання колегії суддів, за встановлених обставин справи, присуджене судом першої інстанції моральне відшкодування потерпілому ОСОБА_9 відповідає вимогам розумності та справедливості, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку суду в частині вирішення цивільного позову.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу з доповненням прокурора ОСОБА_11 - задовольнити частково, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити в частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу з доповненням прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_11 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України змінити в частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Виключити з мотивувальної частини вироку, а саме формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, посилання на осіб ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , зазначивши їх як осіб, кримінальне провадження щодо яких закрито.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4