Справа № 545/1241/26
Провадження № 1-кп/545/355/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 рокум. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого- адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого- адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Полтава клопотання прокурора Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава Полтавської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, тимчасово не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Полтавського районного суду Полтавської області надійшли матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000066 від 27.01.2026 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтави від 29.01.2026 року ОСОБА_4 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 27.03.2026 року.

Прокурором надано клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у якому зазначено, що наявна обґрунтована підозра у вчиненні останнім кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, а тому виникла необхідність у продовженні застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки обставини та ризики, які слугували підставами для обрання вказаного запобіжного заходу не зменшились та не відпали.

Метою застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу, відповідно до ст. 177 КПК України є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

-переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_4 , перебуваючи на волі та усвідомлюючи тяжкість інкримінованого йому кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 15 років, може вжити заходи для переховування, що унеможливить своєчасне виконання процесуальних рішень та призначення йому покарання за скоєне кримінальне правопорушення. Тяжкість покарання може стимулювати обвинуваченого до втечі, оскільки останній має змогу виїхати за межі області.

-незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки такі є його давніми знайомими та родичами, з якими вони проживають разом та/або інших свідків у кримінальному провадженні, зокрема умовляннями та/або погрозами застосування будь-якого впливу на них, які в тому числі є його односельцями, заставляти змінити їх покази або дати неправдиві висновки, оскільки показами свідків, в тому числі, підтверджується вина обвинуваченого ОСОБА_4

-знищити або сховати будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та вчинити інше кримінальне правопорушення, обвинувачений ОСОБА_4 може знищити, переховувати речі, будь-які інші речові докази, що мають істотне значення для досудового розслідування та які на даний час не долучені до кримінального провадження та не відшукані;

-перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки у ході досудового розслідування встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, показання надав у вигідному для себе світлі, тому існує ризик, що він буде ухилятись від явки до суду, іншим чином уникати відповідальності, приховувати будь-які інші сліди вчинених кримінальних правопорушень, впливати на свідків у провадженні. Про вказаний ризик свідчить і поведінка обвинуваченого, як під час вчинення кримінального правопорушення, так і після, обставини вчинення та насильницький характер кримінального правопорушення. Окрім того, перебуваючи на волі останній може довести свій злочинний умисел направлений на вбивство ОСОБА_6 до кінця.

Також встановлено, що до обвинуваченого ОСОБА_4 неможливо застосувати інші більш м`які запобіжні заходи, зокрема, не можливо застосувати:

-особисте зобов`язання, у зв`язку з тим, що цей запобіжний захід вимагає наявність особливої довіри до обвинуваченого в підтвердження можливості дотримання процесуальних обов`язків, враховуючи тяжкість злочину, вимагається постійний контроль за поведінкою обвинуваченого;

-особисту поруку, оскільки на адресу правоохоронних органів не надходили письмові звернення осіб, які поручаються за обвинуваченого ОСОБА_4 ;

-заставу, оскільки слідчому чи прокурору не надходили заяви або клопотання від обвинуваченого, рідних або інших осіб про врахування можливостей внесення грошових коштів на спеціальний рахунок, визначений у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України при зверненні слідчого, прокурора, слідчого судді з клопотанням про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

-домашній арешт, оскільки враховуючи обставини кримінального правопорушення, поведінку ОСОБА_4 , яка йому передувала, визначають необхідність здійснення постійного візуального контролю за його поведінкою з метою запобігання вчиненню вищевказаних ризиків. Також, останній може впливати на свідків, покинути межі Полтавського району, оскільки останній розуміє про невідворотність покарання у вигляді позбавлення волі за вчинення вказаних злочинів.

Зважаючи на викладені обставини застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`які запобіжні заходи неможливо, а тому виникає обґрунтована необхідність у продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної поведінки обвинуваченого, зокрема під час судового розгляду.

У разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не можливо запобігти вищевказаним ризикам, оскільки всі вони передбачають перебування на волі, що дає можливість вчинити дії, вказані у наведених ризиках, тим самим негативно вплинути на повне та всебічне встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав з викладених у ньому підстав.

Обвинувачений ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та замінити запобіжний захід більш м`яким- у вигляді цілодобового домашнього арешту, оскільки він має сталі родинні зв`язки та вважає, що тримання під вартою- це надто суворий запобіжний захід.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 також просив замітини обвинуваченому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, оскільки зазначені прокурором ризики не доведені.

Представник потерпілого- адвокат ОСОБА_7 зазначив, що не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а тому вважає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є надто суворим.

Потерпілий ОСОБА_6 підтримав думку свого представника.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого, посилаючись на доведеність існування ризиків, а доводи сторони потерпілого є необґрунтованими.

Заслухавши доводи прокурора, думку обвинуваченого та його захисника, потерпілого та його представника, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Суд, за нормами ст. 331 КПК України, під час судового розгляду, за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому підозрюється. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Окрім цього, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно листа Верховного суду від 03.03.2022 № 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію в Україні.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, тобто, у вчиненні замаху на особливо тяжкий злочин (умисне вбивство), злочину невеликої тяжкості, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 15 років, а тому наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується сукупністю зібраних у ході досудового розслідування доказів.

При встановленні наявності ризиків, суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 з метою уникнення відповідальності може:

-переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_4 , перебуваючи на волі та усвідомлюючи тяжкість інкримінованого йому кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 15 років, може вжити заходи для переховування, що унеможливить своєчасне виконання процесуальних рішень та призначення йому покарання за скоєне кримінальне правопорушення. Тяжкість покарання може стимулювати обвинуваченого до втечі, оскільки останній має змогу виїхати за межі області.

-незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки такі є його давніми знайомими та родичами, з якими вони проживають разом та/або інших свідків у кримінальному провадженні, зокрема умовляннями та/або погрозами застосування будь-якого впливу на них, які в тому числі є його односельцями, заставляти змінити їх покази або дати неправдиві висновки, оскільки показами свідків, в тому числі, підтверджується вина обвинуваченого ОСОБА_4

-знищити або сховати будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та вчинити інше кримінальне правопорушення, обвинувачений ОСОБА_4 може знищити, переховувати речі, будь-які інші речові докази, що мають істотне значення для досудового розслідування та які на даний час не долучені до кримінального провадження та не відшукані;

-перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки у ході досудового розслідування встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, показання надав у вигідному для себе світлі, тому існує ризик, що він буде ухилятись від явки до суду, іншим чином уникати відповідальності, приховувати будь-які інші сліди вчинених кримінальних правопорушень, впливати на свідків у провадженні. Про вказаний ризик свідчить і поведінка обвинуваченого, як під час вчинення кримінального правопорушення, так і після, обставини вчинення та насильницький характер кримінального правопорушення. Окрім того, перебуваючи на волі останній може довести свій злочинний умисел направлений на вбивство ОСОБА_6 до кінця.

Таким чином, за результатами встановлених у судовому засіданні обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов переконання про доведеність чинників, які передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України. Запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, за вказаних обставин справи та серйозністю висунутого проти нього обвинувачення, з урахуванням встановлених ризиків, не є надмірним та таким, що принижує його гідність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наявні наведені ризики є дійсними та тривають. Суд вважає, що альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати ОСОБА_4 належну поведінку.

Згідно з положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

Судом не встановлено відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважали ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 не пов`язаного з позбавленням волі.

Таким чином, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відсутність підстав для задоволення клопотання обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, виходячи з реальності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які доведені прокурором, підвищену суспільну небезпечність вказаного кримінального правопорушення.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину складає від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 201 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд вважає визначення розміру застави у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 недоцільним, оскільки злочин вчинено із застосуванням насильства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 331 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк ШІСТДЕСЯТ ДНІВ до 23.05.2026 року.

Відлік строку запобіжного заходу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з 25.03.2026 року.

Тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснювати в ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23».

Відповідно до ч. 4 ст.183 КПК України розмір застави не визначати.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про заміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт- відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали надіслати учасникам судового провадження для відома, начальнику ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23», де утримується обвинувачений- для виконання.

Ухвала може бути оскаржена, в частині обрання запобіжного заходу, безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає, набирає законної сили після її проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

СуддяОСОБА_8