Окнянський районний суд Одеської області
Справа № 506/108/26
Провадження № 1-кп/506/49/26
У Х В А Л А

про продовження запобіжного заходу

01.04.2026селище Окни

01 квітня 2026 року Окнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

розглянувши в залі судового засідання у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР 09.12.2025 року за №0000881 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Малаївці Красноокнянського району Одеської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, з неповною середньою освітою, в шлюбі не перебуває, не працює, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за участю сторони обвинувачення

прокурора ОСОБА_4

сторони захисту

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Окнянського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

ОСОБА_3 обвинувачується в тому , що 08.12.2025 в період часу приблизно з 17 години по 19 годину, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, він перебував за місцем свого мешкання в одній з кімнат будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де також перебувала його співмешканка ОСОБА_7 , та в цей час, на ґрунті раптово - виниклих особистих неприязних відносин, у нього виник злочинний умисел ,спрямований на заподіяння останній тілесних ушкоджень невизначеного ступеня тяжкості, пов`язаних з домашнім насильством.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 в цей же день та час, перебуваючи за місцем свого мешкання в одній з кімнат будинку за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою нанесення тілесних ушкоджень, з особистих мотивів, пов`язаних з домашнім насильством, тримаючи в правій руці дерев`яну палицю, яку знайшов неподалік, наніс вказаною палицею ОСОБА_7 множинні удари, точної кількості під час досудового розслідування встановити не надалось можливим, в область голови, тулубу та кінцівок, чим заподіяв останній наступні тілесні ушкодження:

- синці та садни тулуба, синці верхніх та нижніх кінцівок, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень;

- закриту травму тулуба: синці та садна тулуба, переломи правих ребер 3-7- го по правій лопатковій лінії, 4-7го по передній паховій лінії, лівих 6-7-го ребер по задній навколо хребцевій лінії які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень;

- відкриту черепно-мозкову травму: забійні рани голови, синці обличчя, крововиливи у м`які тканини голови, перелом правої тім`яної, правої скроневої та потиличної кістки справа, крововилив під тверду мозкову оболонку по випуклій поверхні правих тім`яно-скроневої часток, крововиливи під м`які мозкові оболонки на випуклій та внутрішній поверхні лобово-тім`яно-скроневої частки справа, та на випуклій поверхні правої скронево-тім`яної частки, забій- розміжчення випуклої поверхні правої скроневої частки, контузійні крововиливи у стовбур головного мозку, які складають єдиний комплекс ушкодження та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Внаслідок отриманих ушкоджень потерпіла ОСОБА_7 13 грудня 2025 року о 13 годині 35 хвилин померла у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії КНП «Подільська міська лікарня Подільської міської ради Подільського району Одеської області».

Смерть ОСОБА_7 стоїть в прямому причинному зв`язку з наявною у неї відкритою черепно-мозковою травмою у вигляді забійних ран голови, переломів кісток основи черепа, крововиливів під тверду та м`які оболонки головного мозку, забою-розміжчення головного мозку. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_7 став набряк головного мозку.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тобто в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілої.

Прокурором до суду подано клопотання про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строк застосування якого закінчується 07 квітня 2026 року, посилаючись на відсутність підстав для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, окрім тримання під вартою, оскільки ризики не зникли. Так, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років , у зв`язку з чим ризик втечі та переховування обвинуваченого з метою ухилення від кримінальної відповідальності залишається актуальним. На переконання прокурора, через близьке розташування державного кордону України у обвинуваченого є можливості безперешкодно перетнути державний кордон України з невизнаною Придністровською Молдавською Республікою, з якою у України відсутні будь-які міжнародно-правові відносини, або з Республікою Молдовою. Крім того, обвинувачений може незаконно впливати на свідків, з метою примусу останніх змінити показання на свою користь, шляхом вмовлянь , погроз або підкупу. Крім того, враховуючи схильність ОСОБА_3 до насильства, його негативне відношення до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини , дають підстави вважати ,що обвинувачений, перебуваючи у суспільстві, може вчиняти нові аналогічні або схожі кримінальні правопорушення.

Саме тому , на думку прокурора, з урахуванням зазначених обставин, залишається необхідність продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики залишаються такими ж і запобігти їх зникненню можливо, лише застосувавши відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про продовження запобіжних заходів обвинуваченому , посилаючись на те, що ризики не зменшились.

Представник потерпілої в судове засідання не з`явились, надавши заяву про розгляд кримінального провадження у її відсутність.

Обвинувачений ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що він не має наміру тікати і нікуди не дінеться від відповідальності. Якщо він вчинив протиправні дії, то відповість за їх вчинення. Тому він просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Захисник ОСОБА_5 підтримала думку підзахисного та зауважила, що останній є учасником бойових дій ,має ряд хронічних захворювань, по справі вже допитані всі свідки і тому , на її думку , слід обрати більш м`який запобіжний захід.

Вислухавши думки учасників процесу, суд прийшов до такого.

Частиною 3 ст.331 КПК України визначено, що до спливу продовженого строку тримання обвинуваченого під вартою суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

З`ясовуючи питання щодо наявності ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, на які послався прокурор у клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та з`ясовуючи, чи переважають дані, що характеризують обвинуваченого, ці ризики, суд враховує те, що ризиком є подія або дія, яка може настати або вчинитися з високим ступенем ймовірності, вірогідність яких має оцінюватись у сукупності з обґрунтованістю підозри та вагомістю доказів на її підтвердження, мірою покарання, яка загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим у вчиненні інкримінованого діяння.

Так, обвинуваченому інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років .

При цьому суд наголошує, що у розумінні практики ЄСПЛ, сама тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, однак таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

В п.79 рішення у справі «Харченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості ,переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).

При розгляді клопотань про продовження запобіжних заходів суд приймає до уваги, що кримінальне правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому ОСОБА_3 , відноситься до категорії тяжких злочинів, а міра покарання, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення його винуватості, та усвідомлення останнім цих обставин дає підстави вважати про наявність ризиків, на які вказує прокурор у клопотаннях, а саме: переховування від органів досудового розслідування та/або суду , вплив на свідків, а враховуючи насильственний характер кримінального правопорушення, то і ризик вчинення інших кримінальних правопорушень.

Так, висунення ОСОБА_3 обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення, фактичні обставини, за яких йому інкримінується вчинення цього правопорушення та наслідки його вчинення, міра покарання, яка загрожує йому у разі визнання винуватим у скоєнні даного кримінального правопорушення, у своїй сукупності свідчить про високий ступінь ймовірності втечі обвинуваченого у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Також суд бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» від 06 квітня 2000 року, за яким тримання під вартою є виправданим у тому випадку, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Такими ознаками, на думку суду, є тяжкість та підвищена суспільна небезпека інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, і за таких обставин суд погоджується з думкою прокурора, що зазначені ознаки дають підстави вважати можливим ухилення від суду, ризик незаконного впливу на свідків , ризик вчинення інших кримінальних правопорушень , і обрання більш м`якого запобіжного заходу може перешкоджати охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченню швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, а жоден невинуватий не був засуджений.

При цьому, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Також суд враховує вимоги ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, фактичні обставини справи, особу обвинуваченого та характер висунутого обвинувачення, тяжкість можливого покарання в їх взаємозв`язку з можливими ризиками у справі.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто, із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Таким чином, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи обвинувачених (їх характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинувачених під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки обвинувачених під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

До того ж, в Україні запроваджено воєнний стан через військову агресію російської федерації, у зв`язку з чим ризики, на які посилається прокурор, лише підсилюються. Очевидно, що в умовах, які існують в Україні, викликаних збройною агресією російської федерації проти України, у обвинуваченого збільшуються можливості для ухилення від суду, попри існуючі наразі обмеження щодо перетину державного кордону чоловіками призовного віку, суд не виключає можливість здійснювати перетин кордону навіть в умовах воєнного стану, у тому числі й незаконно та через неконтрольовані ділянки державного кордону, адже у держави наразі з об`єктивних причин можуть бути складнощі у можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого.

Ураховуючи, що кримінальне провадження не є статичним, що обумовлює можливість непрогнозованої зміни поведінки обвинуваченого, співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у вигляді можливого ув`язнення у майбутньому, із можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі у перспективі, робить цей ризик достатньо високим.

Зазначені обставини, на думку суду, дають підстави вважати обґрунтованою позицію прокурора про те, що тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , є вагомим доводом, що підтверджує існування ризику переховування обвинуваченого від суду.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних неправомірних дій.

Так, суд враховує близьке розташування державного кордону України, а тому у обвинуваченого є можливості у незаконний спосіб перетнути державний кордон України з невизнаною Придністровською Молдавською Республікою, з якою у України відсутні будь-які міжнародно-правові відносини, або з Республікою Молдовою.

Слід зауважити, що факт допиту свідків в судовому засіданні не виключає можливість здійснення незаконного впливу обвинуваченого на вже допитаних свідків , з метою примусу останніх змінити показання на свою користь.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Проте, розглядаючи можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, суд, враховуючи вищезазначене, відповідно до приписів ст.183 КПК України, вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Так, при вирішенні клопотання про продовження обвинуваченому запобіжних заходів, суд виходить з того, що обвинуваченому 11.12.2025 року ухвалою слідчого судді Подільського міськрайонного суду Одеської області обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, строком на два місяці.

18.12.2025 року ухвалою слідчого судді Подільського міськрайсуду Одеської області ОСОБА_3 змінено запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою строком до 10.02.2026 року.

Ухвалою слідчого судді Подільського міськрайонного суду Одеської області від 07 .02. 2026 року щодо обвинуваченого продовжено строк обраного запобіжного заходу , і його строк закінчується 07 квітня 2026 року.

Крім того, слід зауважити, що за клопотанням сторони обвинувачення , з яким погодилася і сторона захисту ,ухвалою від 01. 04. .2026 року судом призначено проведення додаткової судово-медичної експертизи , у зв`язку з чим розглянути кримінальне провадження до закінчення строків тримання обвинуваченого під вартою неможливо.

При обранні відносно обвинуваченого запобіжного заходу на стадії досудового розслідування слідчим суддею було враховано як особу обвинуваченого, так і ризики, передбачені ст.177 КПК України, і ці ризики на час вирішення питання щодо продовження судом запобіжних заходів не змінилися та не відпали.

Тому, на думку суду, наведене прокурором у клопотанні обґрунтування існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які мають місце в даному випадку, з врахуванням обставин і тяжкості кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує у разі визнання винуватості, даних, які характеризують особу обвинуваченого , є обґрунтованим.

Таким чином, зазначені обставини свідчать про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

При цьому стороною захисту не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ризики та обставини, визначені п.п. 1-11 ч.1 ст.178 КПК України, які враховувалися при обранні запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, на даний час втратили свою актуальність, а особа обвинуваченого перестала бути суспільно небезпечною, як і не надано доказів неможливості утримання обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора за станом здоров`я.

Тому, зважаючи на характер інкримінованого обвинуваченому злочину, на що звертає увагу сторона обвинувачення, застосування більш м`якого запобіжного заходу на даній стадії є недостатнім, наведені обвинуваченим та його захисником доводи не є переконливими та не гарантують належної процесуальної поведінки обвинуваченого у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується щодо нього цей вид запобіжного заходу , зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод, а тому і підстав для обрання відносно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, про які просили обвинувачений та захисник, немає.

Враховуючи положення п.2 ч.4 ст.183 КПК України ,суд не визначає розмір застави.

З урахуванням зазначеного, клопотання прокурора слід задовольнити, а у задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 371, 372, 392 КПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період судового розгляду справи, але не більше ніж на шістдесят днів - до 31 травня 2026 року включно.

На ухвалу в частині продовження запобіжного заходу може бути подана апеляція до Одеського апеляційного суду через Окнянський районний суд Одеської області протягом п`яти днів з моменту проголошення, а особою, яка перебуває під вартою протягом п`яти днів з моменту вручення копії ухвали.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали оголошено в залі судового засідання 01 квітня 2026 року о 16 . 45 г. год.

Суддя ОСОБА_1