КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа: № 756/7743/25 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/824/4664/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 422-1 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 120 251 000 500 001 54 від 17 січня 2025 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 (ВКЗ),

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (ВКЗ), -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 09.06.2025, на задоволення клопотання прокурора у провадженні, обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 07.08.2025 включно.

Водночас, вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 щодо зміни обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

В обґрунтування прийнятого рішення суд послався на те, що: строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 спливає, завершити судовий розгляд до закінчення цього строку неможливо; ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою суттєво не зменшились; доказів того, що обвинувачений не може утримуватись в умовах слідчого ізолятору або з`явились якісь нові обставини, які вказують на необхідність зміни запобіжного заходу - у справі відсутні; розмір застави не визначено, оскільки правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , було вчинено із застосуванням насильства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить: скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09.06.2025 стосовно ОСОБА_7 ; у задоволенні клопотання прокурора у провадженні про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовити; на задоволення його-захисника клопотання змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, а саме у виді цілодобового домашнього арешту за місцем його проживання.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник посилається на те, що ні з підозри, ні з обвинувального акта не вбачається, чому органами досудового розслідування здійснено кваліфікацію саме за фактом замаху на вбивство без будь-яких очевидних доказів, що вказують на умисел ОСОБА_10 позбавити життя іншу людину. Натомість ознайомленням з матеріалами судово-медичної експертизи № 042-564-2025 від 14.04.2025 встановлено обставини, що повністю нівелюють твердження прокурора про замах на вбивство, зважаючи на локалізацію і характер травм і тяжкість тілесних ушкоджень отриманих потерпілим.

Захисник вважає, що і підозра, і обвинувальний акт, і клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу базуються виключно на показаннях однієї сторони, осіб, які проводили обшук і не проведено допиту жодного з свідків події, не задіяних у обшуку, що безумовно призвело до однобокої оцінки подій.

Одночасно захисник звертає увагу, що у п. 48 Рішення "Чеботар проти Молдови" № 35615/06 від 13.11.2007 вказується, що вимога обґрунтованої підозри є важливим елементом гарантії від свавільного арешту і затримання. Того факту, що підозра є добросовісною, недостатньо. Слова "обґрунтована підозра" означають наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача, що особа, можливо, вчинила злочин.

Як стверджує захисник, клопотання всупереч п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК України не містить конкретних обставин, на підставі яких слідчий дійшов висновку про наявність ризиків, зазначених у клопотанні, як і відсутні посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини. У той же час, відповідно до рішень ЄСПЛ від 23.02.2012 у справі "Клішин проти України" та від 12.03.2009 у справі "Олександр Макаров проти Російської Федерації" наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Захисник зазначає, що відповідно до змісту клопотання слідчим визначено наявність ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду. На підтвердження наявності даного ризику слідчий не наводить жодних доказів чи навіть доводів його реальності, наприклад, документально чи показаннями свідків підтверджені факти переховування чи про намір обвинуваченого переховуватись (придбання квитків на поїздку чи орендування житла в іншому населеному пункті, приховування чи раптова зміна місця проживання, зміна імені, підробка особистих документів тощо). Натомість з матеріалів справи, а також клопотання прокурора вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 під час обшуку перебував вдома, по АДРЕСА_1 , не мав наміру змінювати місце проживання чи переховуватись.

Також не може, на переконання захисника, продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення волі, оскільки зазначене не узгоджується з усталеною практикою ЄСПЛ.

Як визначив захисник, слідчий вказує, як на один з ризиків, на наявність у обвинуваченого широкого кола знайомих, що на думку слідства свідчить про можливість створення штучного алібі та неможливості встановлення істини по справі, що, в свою чергу, видається захиснику дивним, у зв?язку з чим, слідчий, підозрюючи ОСОБА_7 у таких діях не встановив даних цих осіб та не перевірив можливість такого спотворення об`єктивної істини.

Щодо ризику незаконно впливати на свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, захисник зазначає, що вказане безумовно є лише припущенням слідчого, що він може, а не буде, здійснювати вплив на свідків, обвинувачених, експертів, потерпілих тощо. В обґрунтування даного доводу, як указує захисник, не лише не наведено жодного доказу, а й не зазначено жодної особи, на яку може впливати підозрюваний. У даному випадку слідчий не лише не навів жодного доказу на підтримку власних аргументів, а обмежився виключно гіпотетичною можливістю вчинення неправомірних дій підозрюваного, спрямованих на перешкоджання слідству. Таким чином, слідчий пропонує суду надати оцінку не фактичним даним підкріпленим доказами, а його припущенням, що безумовно не може слугувати належним джерелом для формування законного судового рішення.

Щодо наявності ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, то слідчим без жодного доказу вказано на можливість впливати на викривлення значимих даних для кримінального провадження. На думку захисника, з особистої характеристики ОСОБА_7 вбачається, що він ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, сумлінно навчається у ВНЗ, перебуває у шлюбі, піклується про рідних, має міцні соціальні зв?язки, допомагає армії в умовах війни.

Зважаючи на все вищевикладене, захисник вважає, що застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде необґрунтованим, а тому клопотання прокурора не підлягає задоволенню.

За наведеним, на переконання захисника, існують достатні підстави для застосування стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримання доводів апеляційної скарги в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, дослідивши матеріали провадження за апеляційною скаргою та матеріали з кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

При перегляді судового рішення у вказаному кримінальному провадженні, у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", апеляційний суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції та практикою ЄСПЛ констатовано, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу,

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня його застосування.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 та ч. 8 ст. 176 цього Кодексу.

Водночас, за ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність вказаних ризиків, що висвітлено в ч. 2 ст. 177 КПК України, з урахуванням обставин, перелічених нормою ч. 1 ст. 178 КПК України.

Приписами ч. 2 ст. 392 КПК України передбачена можливість оскарження в апеляційному порядку ухвал суду, зокрема, про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, за процедурою, визначеною ст. 422-1 КПК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги як регламентовано ч. 1 ст. 404 КПК України, беручи до уваги і доводи сторін у кримінальному провадженні під час апеляційного розгляду.

Таким чином, в суді апеляційної інстанції підлягають перегляду рішення суду першої інстанції, ухвалені в порядку ст. 331 КПК України лише щодо наявності ризиків, що стали підґрунтям, зокрема, для продовження строку тримання особи під вартою, які постановлені до ухвалення судового рішення по суті, що, у свою чергу, не передбачає можливості витребування матеріалів кримінального провадження за змістом ч. 2 ст. 422-1 КПК України, а виключно, у разі необхідності, одержання та дослідження тільки ухвали про продовження строку тримання під вартою та відповідного клопотання.

Отже, положеннями ст. 422-1 КПК України регламентовано порядок перевірки ухвал суду першої інстанції, у тому числі, про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті висунутого обвинувачення, де сторонами у провадженні є: з боку обвинувачення - прокурор, з боку захисту - обвинувачений (підсудний), його захисник чи законний представник.

Між тим, як випливає зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , він, у більшості тез, посилається на клопотання саме слідчого, а не прокурора, яке фактично і ревізує, що взагалі не є предметом розгляду судом апеляційної інстанції за нормою ч. 1 ст. 404 КПК України, який переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На стадії розгляду кримінального провадження за обвинувальним актом у суді першої інстанції, судом як першої, так і апеляційної інстанції не перевіряється і обґрунтованість підозри, на необхідність чого наполягає захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, - бо в обвинувальному акті викладене саме обвинувачення, яке підлягає доказуванню під час розгляду провадження по суті шляхом дослідження доказів, за результатом чого і ухвалюється рішення стосовно обвинуваченого (а не підозрюваного як указано в апеляційній скарзі) ОСОБА_7 , а тому на стадії перегляду судового рішення щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою не може надаватися оцінка обґрунтованості обвинувачення, як не досліджуються і докази у провадженні на підтвердження чи спростування висунутого обвинувачення, а тільки вивчається наявність ризиків, які стали підставою, як у даному випадку, для продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_7 у виді тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи матеріали кримінального провадження в частині продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону, викладених в ст. 199 КПК України, з оцінкою і положень ч. 1 ст. 183 КПК України, які декларують, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження - є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Клішин проти України" від 23.01.2012 № 30671/04, наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Приміром доказами на обґрунтування ризику можуть бути, зокрема, фактичні знищення, ховання або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; показання свідків про намір обвинуваченої особи вчинити дії, спрямовані на знищення, схов або спотворення важливих для слідства речей чи документів, спроба обвинуваченої особи вчинити дії направлені на знищення доказів; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; документи, підтверджуючі, що обвинувачений вчиняв подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку; інформація про притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності, інформація про кримінальні зв`язки особи; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; необхідні докази того, що особа вчиняє якісь конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю тощо.

При цьому, КПК України не зобов`язує наявності доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям "ризик" - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У рішенні в справі "W проти Швейцарії" № 14379/88від 26.01.1993 ЄСПЛ зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний/обвинувачений може ухилятись від слідства/суду.

Водночас і у рішенні ЄСПЛ у справі "Пунцельт проти Чехії" № 31315/96 від 25.04.2000 зауважено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Крім того, ЄСПЛ у справі "Ілійков проти Болгарії" № 33977/96 від 26.06.2001 відзначив, що "суворість передбаченого покарання" є суттєвим елементом при оцінюванні "ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

У свою чергу, у рішенні ЄСПЛ у справі "Бессієв проти Молдови", Суд вказав, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введений воєнний стан Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-ІХ, дія якого неодноразово продовжувалась.

Загальновідомим є факт того, що наразі є території України, які тимчасово окуповані російською федерацією, й території, на яких ведуться бойові дії, для виїзду на які не потрібен закордонний паспорт, що потенційно посилює ступінь ризику переховування чи втечі через кордон з країною агресором.

Згідно формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 120 251 000 500 001 54 від 17.01.2025, призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, солдат ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він приблизно о 06 год. 00 хв., 17.01.2025, перебуваючи в будинку АДРЕСА_3 , під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2024 у справі № 757/60095/24-к в рамках кримінального провадження № 620 241 001 300 038 57 від 20.11.2024 за фактом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у порушення вимог ст.ст. 41, 68 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, реалізуючи злочинний умисел, з метою позбавлення старшого слідчого ТУ ДБР м. Києві ОСОБА_11 життя у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, діючи умисно, тримаючи в правій руці ніж, підбіг до останнього та завдав удар ножем у живіт, тобто в ділянку тіла, де розташовані життєво-важливі органи людини, внаслідок чого потерпілому спричинено тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного непроникаючого поранення живота, різану рану тильної поверхні правої кисті, різану рану 5-го пальця правої кисті, після чого, ОСОБА_11 почав оборонятися, а начальник сектору полковник СБУ ОСОБА_12 дістав табельну вогнепальну зброю та повідомив про можливість її застосування у разі не припинення нанесення тілесних ушкоджень. Тобто, через активний опір ОСОБА_11 та ОСОБА_12 незаконним діям ОСОБА_7 , останній не довів свій злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 до кінця з обставин, які не залежали від його волі.

Після чого ОСОБА_11 очевидцями події викликано швидку медичну допомогу, працівниками якої по прибуттю надано своєчасну медичну допомогу, після чого останнього було госпіталізовано до КНП "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги", де він перебував на стаціонарному лікуванні до 20.01.2025.

Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані як замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України, що відноситься до особливо тяжкий злочинів, оскільки передбачає можливість призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 15 років або довічне позбавлення волі.

Отже, за висунутим ОСОБА_7 обвинуваченням, на переконання колегії суддів, ризик переховування від суду (ризик втечі) є актуальним, навіть безвідносно до стадії судового розгляду, бо обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення його до кримінальної відповідальності та пов`язаними з цим можливими негативними для нього наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Позитивна характеристика ОСОБА_7 , його перше притягнення до кримінальної відповідальності, навчання у ВНЗ, перебування у шлюбі, наявність міцних соціальних зв?язків, на які послався захисник в апеляційній скарзі, не може звести до мінімального ризик переховування ОСОБА_7 від суду або ж зовсім свідчити про його відсутність, зважаючи на суворість можливого покарання за вчинення інкримінованого злочину.

З метою уникнення можливої відповідальності за інкриміноване правопорушення, існує ризик і незаконного впливу на свідків, експерта, анкетні дані яких відомі обвинуваченому, шляхом тиску, підбурювання, вмовляння, залякування чи підкупу.

А тому, є незрозумілими твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що відсутні у ОСОБА_7 :

- ризик переховування, бо він під час обшуку перебував вдома, по АДРЕСА_1 , - оскільки, за висунутим обвинуваченням, ОСОБА_7 за вказаною адресою і інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України;

- ризик перетину кордону з дією воєнного стану, - що, крім іншого, не узгоджується з висунутим обвинувачення проведення обшуку у солдата ОСОБА_7 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2024 у справі № 757/60095/24-к в рамках кримінального провадження № 620 241 001 300 038 57 від 20.11.2024 за фактом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби);

- ризик впливуна свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, - то, щонайменше, як вказав сам захисник в апеляційній скарзі, у кримінальному провадженні № 120 251 000 500 001 54 від 17.01.2025 окрім підозрюваного за ст. 348 КК України ОСОБА_13 підозрювалася і ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 345 КК України, щодо можливості впливу на яку захисник ніяким чином не відмітив як і наслідки такого можливого впливу;

- ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити інше кримінальне правопорушення, що спростовується висунутим обвинуваченням вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України, в рамках кримінального провадження за ч. 5 ст. 407 КК України;

- і є незрозумілим, у який спосіб ОСОБА_7 допомагає армії в умовах війни, коли є кримінальне провадження № 620 241 001 300 038 57 від 20.11.2024 за фактом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби).

За викладеним у сукупності, враховуючи загрозу суворості можливого покарання та особливості інкримінованого злочину - особливо тяжкого, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності в досліджуваному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати та актуальність яких не зменшилася на стадії судового провадження.

Необхідно взяти до уваги і обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України, під час його затримання в межах кримінального провадження за ч. 5 ст. 407 КК України, вчиненого в умовах воєнного стану, що за розкриттям позиції у рішенні ЄСПЛ "Лабіта проти Італії" № 26772/95 від 06.04.2000 вказує на те, що тримання під вартою ОСОБА_7 у даному випадку є виправданим, бо конкретні ознаки свідчать про наявність справжньої вимоги громадських інтересів, які, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовують відступ від правила поваги до особистої свободи.

Наведені вище обставини, у їх сукупності, дають можливість зробити висновок, що виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, на даному етапі кримінального провадження - судового розгляду, в змозі забезпечити уникненню ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 , розуміючи яке покарання йому загрожує у разі доведення вини, з метою уникнення кримінальної відповідальності може, щонайменше, переховуватися від суду, що унеможливить встановлення істини у кримінальному провадженні та виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

А тому, суд першої інстанції, на дотримання наведених вище вимог кримінального процесуального закону та виходячи з усталеної практики ЄСПЛ, і дійшов ґрунтовного висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, на даному етапі судового провадження не встановлено, як і не вказано стороною захисту, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи аніж тримання під вартою, у даному випадку не зможуть запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, при повному та об`єктивному дослідженні на даному етапі судового розгляду всіх обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому, в ухвалі суду першої інстанції достатньо наведені мотиви, за яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці ЄСПЛ, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які б вплинули на правильність прийняття судового рішення, доводи щодо якого і є предметом перегляду судом апеляційної інстанції у відповідності з приписами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та залишає без змін оскаржувану ухвалу суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року,якою на задоволення клопотання прокурора продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 07 серпня 2025 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4