УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року

м. Київ

справа № 756/4536/24

провадження № 51-1558 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 березня 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком

3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Ірпінське АТП 13250» у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_6 100 000 грн, на користь ОСОБА_7 100 000 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що 04 лютого 2024 року, близько 18:40, керуючи технічно справним автобусом D марки «MERCEDES-BENZ 313 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , він рухався по правому асфальтованому узбіччю автодороги М 07 Київ-Ковель-Ягодин у м. Києві, зі сторони вул. Міська у напрямку м. Гостомеля Київської області, зі швидкістю приблизно 100-130 км/год, яка перевищувала максимально дозволену на даній ділянці дороги 90 км/год. В цей час, по вищевказаному асфальтованому узбіччю, у попутному з ним напрямку рухалась пішохід ОСОБА_8 .

Під час руху, ОСОБА_5 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 1.10 в частині визначення терміну «узбіччя», 2.3 «б», п. 12.6 «ґ» та розділу 34 горизонтальна дорожня розмітка 1.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР). Як виняток, за умови забезпечення безпеки дорожнього руху, дозволяється перетинати лінію 1.1 для об`їзду нерухомої перешкоди, розміри якої не дають змоги здійснити її безпечний об`їзд, не перетинаючи цю лінію, а також обгону поодиноких транспортних засобів, що рухаються зі швидкістю менше 30 км/год.

Порушення вищевказаних вимог ПДР з боку водія ОСОБА_5 , виявились у тому що він, рухаючись у загальному потоці транспортних засобів, швидкість яких була не менш ніж 90 км/год, достеменно знаючи організацію дорожнього руху на даній ділянці дороги, умисно та зухвало ігноруючи вимоги ПДР, будучи обізнаним про те, що рух по узбіччю заборонений, усвідомлюючи, що вибір прийомів керування в даному випадку визначається односторонньою вольовою активністю водія, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, з метою випередження попутних транспортних засобів, свідомо перетнув горизонтальну дорожню розмітку 1.1 (вузьку суцільну лінію, перетинати яку в даному випадку категорично забороняється), виїхав на асфальтоване узбіччя (розташоване праворуч від його смуги), де порушуючи швидкісний режим, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, створюючи загрозу життю та здоров`ю громадян, неподалік електроопори № 95 двадцятого кілометру автодороги М 07 Київ-Ковель-Ягодин у м. Києві здійснив наїзд на пішохода

ОСОБА_8 , яка рухалась попереду, по асфальтованому узбіччю, в попутному з ним напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_8 померла на місці події.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 березня 2026 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_9 задоволено, апеляційні скарги ОСОБА_10 - представника потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково. Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року змінено в частині вирішення цивільного позову та щодо долі речових доказів. Постановлено стягнути з ТОВ «Ірпінське АТП 13250» у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_7 500 000 грн, на користь потерпілої ОСОБА_6 200 000 грн. Речовий доказ автобус - D марки «MERCEDES-BENZ 313 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 повернути ОСОБА_9 , як власнику. В решті вирок суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржені судові рішення в частині призначеного покарання, шляхом виключення з судових рішень призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Свої вимоги мотивує тим, що суди, на його думку, під час призначення додаткового покарання не навели переконливих мотивів його необхідності та не обґрунтували, чому саме покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необхідним для досягнення мети покарання. Разом із тим, як зауважує захисник, судами встановлено, що ОСОБА_5 щиро розкаявся, повністю визнав вину, добровільно відшкодував шкоду, потерпілі не заперечували щодо незастосування додаткового покарання, до того ж, професійна діяльність безпосередньо пов`язана з керуванням транспортними засобами, що є єдиним джерелом доходу.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо можливості незастосування до його підзахисного

додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, а також дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, працевлаштований, має на утриманні двох малолітніх дітей, а також взяв до уваги щире каяття, добровільне відшкодування потерпілим завданої шкоди, що визнав пом`якшуючими покарання обставинами, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Вирішуючи питання про необхідність призначення альтернативного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК, суд вказав про доцільність його призначення, оскільки поведінка ОСОБА_5 на автошляху була явно небезпечною для оточуючих.

Урахувавши обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, відверте нехтування обвинуваченим ПДР, а також наслідки у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_8 , суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише з призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Разом з цим, суд, із урахуванням обставин, що встановлені під час розгляду кримінального провадження, даних про особу ОСОБА_5 , з огляду на необережну форму вини, позицію потерпілих, які просили не призначати йому суворе покарання, дійшов висновку, що у сукупності зазначене свідчить про можливість виправлення останнього без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та покладенням обов`язків протягом іспитового строку, необхідних для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому та звільнив ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 , у тому числі за апеляційною скаргою його захисника, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги останнього, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави такого судового рішення.

Як убачається з оскарженої ухвали, колегія суддів апеляційного суду визнала непереконливими доводи сторони захисту щодо необгрунтованості призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Так, апеляційний суд зазначив, що враховуючи тяжкість вчиненого злочину та його наслідки, що призвели до загибелі людини, дані про особу винного, який працював водієм автобуса та зобов`язаний був неухильно дотримуватись Правил дорожнього руху, наявність встановлених обставин, що пом`якшують покарання, колегія суддів погоджується із призначеним обвинуваченому додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на визначений строк, оскільки таке додаткове покарання буде відповідати засадам законності та справедливості, та запобігати вчиненню нових злочинів.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду також вважає необгрунтованими доводи касаційної скарги захисника про те, що позбавлення засудженого права керувати транспортними засобами унеможливить його матеріальне забезпечення.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Правилами дорожнього руху регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Натомість, ОСОБА_5 були допущені грубі порушенняПДР, що потягло за собою наслідки у виді смерті особи.

За таких обставин посилання у касаційній скарзі захисника на те, що позбавлення права керувати транспортними засобами позбавить єдиного джерела доходу засудженого, не можуть бути безумовною підставою для звільнення від відбування призначеного йому додаткового покарання та жодним чином не зменшують його вини у вчиненому, тому не можуть суттєво впливати на призначене покарання. Водночас, суспільна небезпека від можливих наслідків порушення ПДР значно перевищує особисті інтереси засудженого. Крім того, призначення покарання засудженому без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Отже, на думку колегії суддів, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених вироку та ухвали внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 вересня

2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 березня 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3