Номер справи 703/6844/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Сміла клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, утриманців не має, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого 11.03.2024 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, що передбачені ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України,

у с т а н о в и в :

На розгляді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України.

Ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11.09.2024 ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому продовжено, останнього разу ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області до 07.03.2026 включно.

Під час судового розгляду прокурор звернувся із письмовим клопотанням про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що було підтримане представником потерпілого.

Клопотання обґрунтовує ризиками, що відповідно до п. 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, полягають в тому, що обвинувачений, в якого відсутні міцні соціальні зв`язки, усвідомлюючи суворість покарання, яке загрожує йому у разі визнання винним у вчиненні злочинів, серед яких є умисні тяжкий та особливо тяжкий, а також пов`язані із незаконним обігом наркотичних засобів, може ухилятися від суду, а саме переховуватись, така поведінка була допущена ним після вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку із чим перебував у розшуку, в разі звільнення з-під варти може незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, свідки судом не допитані, продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кілька кримінальних правопорушень під час іспитового строку, тому запобіжний захід слід продовжити на 60 днів, без визначення розміру застави.

Сторона обвинувачення також посилається на те, що в кримінальному провадженні дотримано вимогу обґрунтованої підозри та отримано вагомі докази, що свідчать про об`єктивний зв`язок обвинуваченого ОСОБА_7 із кримінальними правопорушеннями, що є предметом судового розгляду.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_13 , позицію якої підтримав обвинувачений ОСОБА_7 , заперечувала проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Заперечення обґрунтовані тим, що ризики, вказані в клопотанні, не доведені. ОСОБА_7 не вчиняв спроб ухилитися від суду, не порушував заборон у зв`язку із застосованим щодо нього запобіжним заходом, правил, що діють в установі попереднього ув`язнення, не мав та не має намірів протиправно впливати на інших учасників кримінального провадження, відсутні будь-які інші обставини, що виправдовують його тривале тримання під вартою, строк такого на даний час перевищив півтора роки.

ОСОБА_7 має постійне місце проживання, в нього наявні міцні соціальні зв`язки, оскільки має батьків, які потребують його допомоги та догляду через стан їх здоров`я, що неможливо, поки останній перебуває під вартою. Надмірний строк тримання ОСОБА_7 під вартою не виправданий обґрунтованістю підозри або потребами судового провадження, суспільним інтересом, є грубим порушенням права на повагу до особистої свободи та людської гідності.

Заслухавши сторони кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

За частиною першою та пунктом 9 частини другої статті 131 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також, статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Клопотання містить посилання на ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що полягають в тому, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, продовжити вчиняти кримінальні правопорушення.

Зі змісту ч. 2 ст. 177 і п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК убачається, що при вирішенні питання про застосування або продовження запобіжного заходу в частині встановлення наявності заявлених стороною обвинувачення ризиків суд керується стандартом доведення «достатні підстави».

Існування кожного вказаного у ч. 1 ст. 177 КПК ризику повинно підтверджуватися фактами, наявність яких має бути переконливо продемонстровано (п. 85, 86 рішення Європейського Суду з прав людини від 30.01.2018 у справі «Макаренко проти України», заява №622/11).

При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити в майбутньому.

З огляду на викладене доводи сторін кримінального провадження оцінюються з огляду на обставини вчинення кримінально протиправного діяння, сформульовані в обвинувальному акті, дані про поведінку особи під час кримінального провадження та наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 178 КПК України.

Щодо ризику ухилення від суду.

В своєму клопотанні прокурор посилається на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, серед яких є тяжкі та особливо тяжкі злочини, вчинені під час звільнення від покарання із випробуванням.

Ризик переховування від суду обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим негативними для особи наслідками, серед яких суворість передбаченого покарання.

У розумінні практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте відповідне обвинувачення, у сукупності з іншими обставинами, збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

З огляду на тяжкість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307 КК України, посилання сторони обвинувачення на існування ризику переховування від суду особи, яка обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, серед яких умисні тяжкі та особливо тяжкі, не може вважатися безпідставним.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 року, заява №33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 року, заява №31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

В наведеному контексті, правові підстави застосування заходів забезпечення кримінального провадження оцінюються судом з огляду на ввесь обсяг обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України.

Однак тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.

Такою, поміж іншого, є поведінка обвинуваченого після подій кримінального правопорушення, що була висвітлена в засобах масової інформації, набула значного поширення та суспільного розголосу, оскільки ОСОБА_7 переховувався від правоохоронних органів та був затриманий в іншому населеному пункті.

Судом звертається увага, що вказані обставини, з огляду на стадію судового провадження, на даний час підтверджені виключно відомостями обвинувального акту та додатків і такі містять відомості про оголошення 10.09.2024 розшуку обвинуваченого ОСОБА_7 , його затримання 11.09.2024 на виконання ухвали слідчого судді, що свідчить щонайменше про його неявку для розгляду клопотання органу досудового розслідування щодо запобіжного заходу.

Щодо міцності соціальних зв`язків.

Судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 до затримання фактично проживав за іншою адресою, ніж адреса зареєстрованого місця проживання. Суду не надано доказів, що обвинувачений офіційно працевлаштований або здійснює трудову діяльність, що є законним джерелом доходу, відтак, має змогу утримувати непрацездатних батьків. Обвинувачений не одружений, дітей не має, з наявних відомостей та документів не вбачається перебування на його утриманні непрацездатних осіб.

Суд вважає, що наведених стороною захисту відомостей для висновку про наявність у обвинуваченого достатньо міцних соціальних зв`язків недостатньо. В таких умовах ризик того, що обвинувачений може вчинити спроби ухилитися від суду, не виключений, підстави для висновку, що даний ризик зменшився, відсутні.

Тому суд приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 має недостатні соціальні зв`язки для того, щоб перебувати під домашнім арештом, про що клопотала сторона захисту, такий запобіжний захід не дозволить забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків та не зможе запобігти ризикам. Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_7 не має у власності нерухомості, інформація про наявність в нього джерела законного прибутку відсутня. Вказані обставини в цілому вказуюють на ненадійність його соціальних зв`язків, яка у сукупності з обгрунтованими ризиками, не дозволяє суду пересвідчитись, що він не ухилятиметься від суду, а буде виконувати усі покладені процесуальні обов`язки.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, суд виходить з встановленого КПК України порядку отримання показань у кримінальному провадженні на різних його етапах та вважає, що ризик такого впливу зберігається до надання показань відповідними учасниками в суді. Свідки в даному кримінальному провадженні судом не допитувалися. Разом з тим оцінюючи вказаний ризик, суд також виходить із поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 під час допиту потерпілого. Така виражалась в тому, що під час надання потерпілим ОСОБА_18 показань, обвинувачений неодноразово звинувачував його в брехні, викладав власну версію подій, що її, за зовнішніми ознаками, схвалювали решта обвинувачених, які притягуються до відповідальності саме за вчинення кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_19 . Під час здійснення перехресного допиту обвинувачений нав`язував потерпілому власну думку, намагався спонукати до надання відповідей на свою користь, всупереч змістові повідомлюваної інформації та волі останнього. Вказану поведінку суд розцінює як усвідомлений тиск обвинуваченого на потерпілого, що приводить до категоричного висновку про схильність ОСОБА_7 чинити тиск на учасників справи незалежно від їх статусу потерпілого чи свідка. Крім того, суд бере до уваги, що переважна більшість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень вчинені в співучасті, у зв`язку з чим він може координувати свої дії з іншими співучасниками та опосередковано впливати на зміст, характер, обсяг показань, процесуальну поведінку інших осіб, навіть незалежно від їх процесуального статусу в справі.

Суд критично оцінює позицію сторони захисту стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_7 не може впливати на свідків, оскільки це - лише припущення сторони захисту, яке не є обґрунтованим, а поведінка обвинуваченого під час судового розгляду щодо потерпілого приводить суд до протилежного висновку.

Суд зазначає, що з рухом провадження ризик впливу зменшується, однак виключити відповідний ризик у зв`язку із тим, що в суді вже надав показання потерпілий не можливо. Поточні обставини вказують на те, що ризик впливу на інших осіб у кримінальному провадженні досі високий та такий вплив є реальним і може зашкодити судовому розгляду. Тому, такий ризик досі виправдовує тримання під вартою.

Щодо ризику продовжити протиправну поведінку.

Суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки відсутні відомості про те, що він має належне та постійне джерело доходу, притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину, а серед злочинів, у вчиненні яких обвинувачується в даному кримінальному провадженні, є особливо тяжкий, пов`язаний із застосуванням насильства, а також корисливі, пов`язані із незаконним обігом наркотичних засобів, вчинені, за версією обвинувачення, організованою групою.

Також судом приймається до уваги, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , кількість яких є значною, мали місце через невеликий проміжок часу після засудження його 11.03.2024 за ч. 1 ст. 186 КК України та звільнення від покарання з випробуванням, кількість епізодів злочинної діяльності вказує на стійку протиправну спрямованість його поведінки.

Отже суд приходить до переконливого висновку про існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 ст. 176 КПК України.

Виходячи з положень п. 2, 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосовано, зокрема, до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину, а також до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Такі обставини встановлені в даній справі, зважаючи на правову кваліфікацію діянь, у вчиненні яких ОСОБА_7 обвинувачується, наявність в нього судимості та здійснення судового розгляду відповідного кримінального провадження.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 307 КК України, є особливо тяжкими злочинами, а передбачені ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 310 КК України тяжкими злочинами.

Крім того, судом встановлено існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо посилань сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_7 тривалий час безпідставно утримується під вартою, слід зазначити, що продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості, на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (заява №28969/04, від 16 травня 2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Як зазначає Європейський суд з прав людини, питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), №34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Суд не відхиляє доводів на користь обвинуваченого, але вважає, що у даному випадку ці доводи не спростовують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків.

Пояснення сторони захисту про належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 та не ухиляння від суду, відсутність фактів порушення умов запобіжного заходу, суд оцінює критично. Ухилення від суду відбувається не тільки шляхом залишення місця проживання, а має вигляд будь-якого унеможливлення виконувати обов`язки, в першу чергу - переховування.

Окрім цього, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, критеріям, вказаним у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.10.2014 у справі «Чанєв проти України», оскільки в матеріалах справи існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів у відношенні до обвинуваченого чи суттєвого зменшення ризиків, заявлених стороною обвинувачення, як внаслідок дій учасників судового провадження, так і подій, що існують об`єктивно, на даний не встановлено.

Розглянувши клопотання, суд дійшов висновку, що застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою є обґрунтованим, повністю виключає можливості переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на свідків та потерпілого, створення перешкод кримінальному провадженню іншим чином або продовження протиправної діяльності, ризики чого на даний час зберігаються.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кількох злочинів, серед яких тяжкі та особливо тяжкі, пов`язані із застосуванням насильства, незаконним обігом наркотичних засобів, вчиненим у складі організованої групи, у обвинуваченого відсутні міцні соціальні зв`язки, з метою уникнення незаконного впливу на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, запобігання вчиненню інших кримінальних правопорушень, для виключення можливості ухилитися від суду, більш м`якого запобіжного заходу на даний час недостатньо.

За вказаних обставин суд вважає, що будь-які інші запобіжні заходи передбачені ст. 176 КПК України, не спроможні забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не усувають існування встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відтак тримання під вартою ОСОБА_7 є виправданим.

У зв`язку із викладеним клопотання слід задовольнити.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів (п. 1, 5).

Відповідаючи на наведені доводи сторін щодо виду запобіжного заходу та можливості визначення альтернативи у виді застави, суд відповідно до вимог ст. 178 КПК оцінює комплексно обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, наявні відомості про його майновий стан.

Застава, що відповідно до градації запобіжних заходів є менш суворим відносно тримання під вартою запобіжним заходом, полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на наступні критерії, які слід врахувати під час визначення розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; "професійне середовище" підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її внесення, а також за певних обставин розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім - забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Суд повинен так само обережно і ретельно розглядати питання про застосування застави, як і вирішувати, чи є необхідним продовження тримання особи під вартою. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями - серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі та ін. (рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, заява №23312/15).

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб у особи, щодо якої застосовано заставу, не виникало бажання будь-яким чином ухилитися від виконання процесуальних обов`язків чи перешкоджати провадженню в справі.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно (абз. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України).

Хоч максимальна межа, вказана у п. 3 ч. 5 ст. 182 КК України, визначена до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є значною, така сума не завжди є достатньою для гарантування належної процесуальної поведінки підозрюваних чи обвинувачених, зокрема осіб, які звинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, внаслідок яких могла бути одержана матеріальна вигода в тому чи іншому вигляді.

Оскільки законодавцем не визначено чітких критеріїв обрання розміру застави у виключних випадках, визначення її грошового еквіваленту відбувається відповідно до внутрішнього переконання суду.

В даному випадку суд, маючи право не визначати розмір застави, вважає за необхідне додатково оцінити можливість призначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, при цьому виходить із характеру кримінальних правопорушень, що є предметом судового розгляду.

ОСОБА_7 обвинувачується серед іншого, у вчиненні особливо тяжкого злочину, пов`язаного із незаконним обігом наркотичних засобів (ч. 3 ст. 307 КК України - незаконне придбання, зберігання пересилання з метою збуту, незаконний збут наркотичного засобу, що вчинені повторно, організованою групою). При цьому кримінальні правопорушення, пов`язані із незаконним обігом наркотичних засобів, є такими, що можуть приносити особі значні протиправні прибутки, а обвинувачений та його батько неодноразово заявляли про можливість внесення застави, за відсутності будь-яких відомостей про наявність законного джерела доходу. Вказані обставини в їх сукупності дають достатньо підстав вбачати, що застосування застави, як альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу ОСОБА_7 не матиме достатнього превентивного впливу, побоювання втратити відповідну грошову суму не забезпечить належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків з огляду на існування ризиків, доведених в даному кримінальному провадженні, в першу чергу ризику втечі, що пов`язаний із суворістю передбаченого покарання.

Отже, суд, враховуючи викладене, а також керуючись нормами п. 1, 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, не вважає за можливе застосувати щодо ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів - до 03.05.2026 включно, без визначення розміру застави.

Роз`яснити, що учасники провадження не позбавлені права звернення до суду у встановленому законом порядку з клопотанням про зміну чи скасування запобіжного заходу впродовж дії запобіжного заходу, однак суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися судом.

Ухвала підлягає негайному виконанню, проте може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків на її оскарження, а в разі оскарження - після розгляду скарги апеляційним судом, якщо така не буде скасована.

Копії ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та захиснику негайно після її оголошення та направити до ДУ «Черкаський слідчий ізолятор» для виконання.

Повний текст ухвали складений 09.03.2026.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3