Справа № 203/3260/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участі прокурора - ОСОБА_3

адвоката - ОСОБА_4

підозрюваного - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпрі клопотання прокурора другого відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, заявлене у рамках кримінального провадження №0000056,-

ВСТАНОВИВ:

Третім слідчим відділом (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000056, відомості за яким було внесено до ЄРДР 08.11.2023 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч.2 ст.28, ч.2 ст.364 КК України.

Постановою прокурора від 10.02.2026 року було змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення на ч.4 ст.191 КК України.

12.02.2026 року ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, за фактом розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого у великому розмірі в умовах воєнного стану.

В наданому клопотанні прокурором поставлено питання про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав.

Підозрюваний та його захисник під час розгляду клопотання просили відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у поданих захисником письмових запереченнях.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із видів останніх є запобіжні заходи.

Мета та підстави застосування запобіжного заходу, а також обставини, що враховуються при його обранні, визначені ст.ст.177,178 КПК України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно ч.ч.1,4 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до ст.17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права, а статтею 18 цього Закону встановлено порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст.17 Закону України №3477-IV, слідчим суддям слід враховувати позицію ЄСПЛ, відображену зокрема у п.175 рішення від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої, стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, п.32, Series А, №182).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ «обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими вона обґрунтовується, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент учинення (рішення у справі «Wloch v. Poland», п.109).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Таким чином, слідчий суддя враховує, що наявність обгрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач може зробити висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. На даному етапі провадження слідчий суддя не вирішує ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не оцінює докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, питання остаточної кваліфікації дій, розміру завданої шкоди, а на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення відповідного злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

Такий висновок узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року, по якій суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Перевіряючи доводи клопотання та заперечення сторони захисту, слідчий суддя враховує, що надані до клопотання матеріали кримінального провадження, в достатній мірі свідчать про факт вчинення кримінального правопорушення проти власності та дають вагомі підстави для висновку про причетність до його вчинення ОСОБА_5 .

Стосовно доводів сторони захисту про порушення правил підслідності, слідчий суддя враховує, що кримінальне провадження було розпочато у т.ч. за фактом можливого зловживання службовим становищем службовими особами правоохоронного органу з метою одержання неправомірної вигоди, тобто щодо вчинення кримінального правопорушення, яке в силу ч.4 ст.216 КПК України відноситься до підслідності слідчих органів ДБР.

Остаточне рішення за вказаним фактом не прийняте. Тому, сам факт перекваліфікації кримінального правопорушення постановою прокурора від 10.02.2026 року на ч.4 ст.191 КК України, не свідчить про порушення правил підслідності та відповідне питання має вирішуватись прокурором в подальшому виходячи із фактичних обставин кримінального провадження.

Також слідчий суддя враховує, що ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обгрунтованої ймовірності здійснення підозрюваним зазначених дій. КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Обгрунтовуючи клопотання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, прокурор посилався на наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України.

Слідчий суддя приймає до уваги, що ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 8-ми років. Враховує обізнаність підозрюваного про обставини кримінального провадження та особу допитаних свідків, що в свій сукупності дає достатні підстави вважати про наявність ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, впливу на свідків у кримінальному провадженні з метою зміни ними змісту та обсягу показань на його користь під час подальшого досудового розслідування та в суді.

Поряд з цим, слідчий суддя вважає, що прокурором не доведено наявність інших ризиків, зазначених в клопотанні, доводи щодо наявності яких грунтуються на припущеннях та належним чином не обгрунтовано.

Разом з наявними ризиками, передбаченими п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, слідчий суддя також у відповідності до ст.178 КПК України враховує вік підозрюваного, що останній раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину; наявність в нього постійного місця проживання, де він мешкає зі своєю сім?єю.

Враховує його явку за першим викликом до суду для участі у розгляді даного клопотання.

Крім того, слідчий суддя враховує правову позицію в справі ЄСПЛ «Манчіні проти Італії», де зазначено, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 §1(с) Конвенції.

Таким чином, враховуючи наявні ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а також фактичні обставини кримінального провадження та дані про особу підозрюваного, слідчий суддя вважає, що достатнім запобіжним заходом, який має бути застосований до нього на даному етапі досудового розслідування, забезпечить запобіганню наявним ризикам та належну процесуальну поведінку підозрюваного, є особисте зобов`язання, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1-4 ч.5 ст.194 КПК України.

Керуючись ст.ст.177,178,181,183,184,193,194,196 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання на строк до 12 квітня 2026 року включно, з покладенням на нього протягом вказаного строку наступних обов`язків:

- прибувати до слідчого, прокурора або суду за кожним викликом;

- не залишати межі Дніпропетровської області без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування у будь-який позапроцесуальний спосіб із свідками у даному кримінальному провадження щодо обставин цього провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1