Справа № 346/1443/25
Провадження № 1-кп/346/355/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі головуючого-судді: ОСОБА_1 , секретар судових засідань: ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого: ОСОБА_4 , здійснюючи підготовче судове провадження по кримінальному провадженню № 0000064, в якому ОСОБА_4 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Чернівці Чернівецької області; зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; громадянин України; освіта середня; судимості не має), обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України,

а сторонами кримінального провадження є: з боку обвинувачення: прокурор ОСОБА_3 , з боку захисту: обвинувачений ОСОБА_4

в с т а н о в и в:

Позиція сторони обвинувачення.

Зібрані на досудовому розслідуванні по кримінальному провадженню докази, підтверджують наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України. Наявними є ризики того, що:

- обвинувачений може переховуватись від суду (про що свідчить тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винним; і він вже реально переховувався від суду, оскільки у судові засідання не з`являвся, а повстки, які надсилались на його домашню адресу повертались із поміткою про відсутність обвиунваченого за цією адресою, але він суду нову адресу місця проживання не повідомляв);

- обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення (оскільки останній тривалий час переховувався від органів досудового розслідування, цим самим у весь цей час з моменту самовільного залишення військової частини до моменту доставлення його до органу досудового розслідування продовжував злочинну діяльність).

Тому тільки тримання обвинуваченого під вартою, і без застосування застави, умови якої він порушив, може убезпечити від настання вказаних ризиків. І вказані обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти настанню зазначеним ризикам.

Позиція сторони захисту.

Обвинувачений відмовлявся від отримання пам`ятки про його права та обов`язки та від клопотання про тримання його під вартою, у зв`язку із чим, суд роз`яснив обвинуваченому його права та обов`язки, а також оголосив повний зміст клопотання прокурора. Обвинувачений тільки просив застосувати заставу.

Оцінка суду щодо можливості обмеження свободи обвинуваченого.

Положення частини 1 статті 131 КПК України передбачають, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

І суд одразу відзначає, що при розгляді клопотань сторони обвинувачення щодо застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд здійснює контроль за дотриманням права будь-якої людини на свободу пересування.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 29 Конституції України).

Отже, право людини на свободу пересування не є абсолютним і може бути обмеженим, але тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Також суд враховує, що за положеннями частини 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: b) законний арешт для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт, здійснений з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

При цьому суд враховує і практику застосування цієї норми права Європейським судом з прав людини, зокрема висновок цього суду з рішення у справі «Ассанідзе проти Грузії» (Assanidze v. Georgia), заява № 71503/01, п. 171, ECHR 2004-II) за яким Суд повторив, що слово «законний» і словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом» у пункті 1 статті 5 Конвенції за своєю суттю відсилають до національного законодавства та встановлюють зобов`язання забезпечувати дотримання його матеріально-правових і процесуальних норм.

Тому суд застосовує положення КПК України, напряму.

Отже, положення частини 1 статті 131 КПК України передбачають, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. І відповідно до частини 1 статті 176 КПК України, запобіжними заходами є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою. При цьому згідно з частиною 4 статті 176 КПК України, запобіжні заходи під час досудового судового провадження застосовуються судом за клопотанням прокурора.

А отже, з метою досягнення дієвості кримінального провадження заходи його забезпечення (в тому числі й тримання обвинуваченого під вартою) можуть бути застосованими й під час судового провадження.

Проте суд відзначає, що за положеннями частини 1 статті 177 КПК України метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як запобіжного заходу, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам (на які вказував прокурор): 1) переховуватись від суду; 3) незаконно впливати на свідків; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином 5) вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому частина 2 статті 177 КПК України вказує на те, що підставою застосування будь-якого запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

А в силу положень частини 1 та 3 статті 184 КПК України, саме прокурор повинен довести і наявність обґрунтованої підозри, і наявність зазначених ризиків.

З огляду на зміст обвинувального акту від 18 березня 2025 року, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитись від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин, в умовах воєнного стану, 15.12.2024 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та незаконно без поважних причин перебував поза їх розташуванням до 18.02.2025 року цим самим проводив службовий час на власний розсуд не пов`язуючи його із проходженням військової служби.

Тобто, 18 березня 2025 року солдат ОСОБА_4 на твердженням сторони обвинувачення вчинив самовільне залишення військової частини тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, що є злочином, передбаченим частиною 5 статті 407 КК України. (а.с.2-6).

Суд також відзначає, що положення частини 5 статті 407 КК України передбачають, що самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану є окремим і самостійним складом злочину.

Суд також згоден із тим, що прокурор довів наявність ризику того, що обвинувачений може переховуватись від суду, оскільки обвинувачений вже переховувався від суду від самого початку судового провадження. Зокрема він жодного разу не з`явився у судове засідання, про зміну свого місця проживання ні прокурора, ні суд, ні захисника не повідомляв. Один раз він отримав повістку до суду особисто (а.с.27), але у судове засідання не прибув, і причини своєї неявки не повідомив. Усі інші повістки повертались до суду з відміткою про те, що обвинувачений за місцем проживання відсутній. Він неодноразово піддавався приводу, безрезультатно. А також порушив умови попередньо застосованого до нього запобіжного заходу у виді застави, оскільки після застосування до нього слідчим суддею тривання під вартою із затосуванням застави, після її внесення він опинився на волі, і як вказано вище порушив умови застави до суду не з`явився.

І оскільки розгляд кримінального провадження наразі триває, вказаний ризик є реальним.

Проте суд відзначає, що за положеннями частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі якщо прокурор доведе, що жоден більш м`який запобіжний захід не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Однак зважаючи на викладені вище обставини, що підтверджуються доказами суд погоджується із тим, що сама суть всіх інших більш м`яких запобіжних заходів, зокрема: особисте зобов`язання (стаття 179 КПК України), особиста порука (стаття 180 КПК України), домашній арешт (стаття 181 КПК України), чи застава (стаття 182 КПК України), не зможуть запобігти доведеному прокурором ризику, зважаючи на поведінку обвинуваченого.

Тобто, сама поведінка обвинуваченого прямо вказує на те, що він вже переховується від суду, порушивши запобіжний захід у виді застави.

При цьому суд враховує, що: докази про вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України можуть бути вагомими; йому загрожує покарання у виді позбавлення волі до 10 років; обвинуваченому 29 повних років; він має добрий стан здоров`я; не одружений; на утриманні нікого немає, загальна середня освіта; судимостей не має; раніше запобіжні заходи застосовувались, зокрема застава, який він порушив.

Суд також враховує, що за положеннями частини 2 статті 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років. А обвинувачений обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (від 5 до 10 років).

А тому суд вважає, що підстави для обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, без застави, з урахуванням ч.4 ст.183 КПК України, дійсно відсутні.

І як наслідок, суд погоджується із тим, що обвинуваченому слід обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, рахуючи, як це передбачено частиною 2 статті 197 КПК України, із дня його фактичного затримання, тобто по 03 травня 2026 року.

Оцінка суду щодо застави.

Відповідно до вимог частини 3 статті 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язані визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України.

Разом з цим, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

Тож з огляду на це, і з урахуванням того, що до ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під ватрою із застосуванням застави і враховуючи, що останній порушив обов`язки які на нього було покладено судом у разі виходу під заставу, суд вважає, що за таких обставин слід не визначати розмір застави.

Отже, керуючись статтями 2,7-29, 30-33, 36, 37, 42, 45-47, 55-57, 73, 75-83, 84-117, 131-132, 133-146, 176-206, 276-279, 291-293, 314-372, 376, 392-395 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу із застосування застави на тримання під вартою без визначення застави обвинуваченому ОСОБА_4 задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід із застосування застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання його під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, по 03 травня 2026 року, без визначення застави.

Поліцейським Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області та поліцейським Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області негайно узяти ОСОБА_4 під варту. Зобов`язати поліцейських Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області та поліцейських Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області у взаємодії з ротою конвойної служби ГУНП в Івано-Франківській області та/або відповідним підрозділом військової служби правопорядку доставити ОСОБА_4 до місця тримання його під вартою у Державну установу "Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)".

Ухвала має строк дії з 05 березня 2026 року по 03 травня 2026 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Призначити підготовче судове засідання на 24.03.2026, 16 год.

Головуючий суддя : ОСОБА_1