ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/2183/25 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/604/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.114-2 КК України
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові апеляційну скаргу захисника на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 24.12.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 24.12.2025 року клопотання прокурора, про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч.3 ст.114-2 КК України, задоволено та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 21 лютого 2026 року включно, з утриманням його в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

На вищевказану ухвалу захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 24.12.2025 року та постановити нову ухвалу, якою повністю відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник зазначає, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, винесена за умов недоведеності стороною обвинувачення, за допомогою наданих нею доказів, наявності обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а також недоведеності ризиків, передбачених п.п.1, 2, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Крім того, ухвалу винесено без належного дослідження можливості застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Сторона захисту вважає, що матеріали справи не містять обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні правопорушення за ч.3 ст.114-2 КК України, ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, не містять підтвердження, а тяжкість злочину не може бути безумовною підставою для тримання ОСОБА_6 під вартою. Зауважує, що суд має право, а не обов`язок, не визначати розмір застави у такому випадку.

Додатково захисник подав до канцелярії Харківського апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги, суть яких зводиться до того, що обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою понад 7 місяців, що порушує принцип розумного строку та ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

До початку судового засідання захисником ОСОБА_7 було подано клопотання, в якому просить колегію суддів проводити розгляд апеляційної скарги без його участі та без участі обвинуваченого ОСОБА_6 , вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі.

Крім того, до початку судового засідання прокурором у кримінальному проваджені була подана заява, в якій просить колегію суддів проводити розгляд апеляційної скарги захисника без участі сторони обвинувачення, заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу законною та обґрунтованою..

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, заслухавши учасників по даній справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.1, 2, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до положень ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Колегія суддів, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів бере до уваги те, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що сам по собі строк перебування обвинуваченого під вартою у понад 7 місяців не може бути безумовною підставою для зміни або скасування запобіжного заходу, якщо на даний час не відпали ризики, передбачені ст.177 КПК України, та якщо такі ризики залишаються актуальними і підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України, яке є особливо тяжким злочином проти основ національної безпеки України, за який передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від восьми до дванадцяти років. Судом першої інстанції було досліджено можливість застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого або альтернативного запобіжного заходу, однак, з посиланням на ч.6 ст.176 КПК України та ч.4 ст.183 КПК України, а також враховуючи підстави й обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, суд дійшов вмотивованого висновку про те, що характер вчиненого кримінального правопорушення виключає таку можливість.

Крім того, колегія суддів наголошує, що згідно з положеннями ч.6 ст.176 КПК України, щодо осіб, які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема, ст.114-2 КК України, застосування більш м`яких запобіжних заходів істотно обмежене з огляду на підвищений рівень суспільної небезпеки таких діянь та специфіку ризиків, пов`язаних із їх вчиненням. Інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення безпосередньо пов`язане з поширенням інформації щодо переміщення, руху або розташування Збройних Сил України чи інших військових формувань, що в умовах збройної агресії створює реальну загрозу обороноздатності держави. З огляду на це, потенційні ризики перешкоджання кримінальному провадженню або вчинення нових протиправних дій мають підвищений характер та не можуть оцінюватися формально чи ізольовано від загального контексту воєнного стану.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу або щодо можливості повного скасування запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що такі заходи, за конкретних обставин цього кримінального провадження не здатні належним чином мінімізувати встановлені ризики. Зокрема, перебування обвинуваченого поза межами ізоляції від суспільства не виключає можливості використання засобів зв`язку або інших способів координації дій, що може створити загрозу як для належного судового розгляду, так і для національної безпеки.

Колегія суддів також зазначає, що принцип розумності строків тримання під вартою передбачає оцінку не лише загальної тривалості такого заходу, але й складності кримінального провадження, обсягу доказової бази, поведінки сторін та стадії судового розгляду. У даному випадку продовження строку тримання під вартою здійснено в межах процесуальних строків, визначених КПК України, із наведенням конкретних мотивів та обґрунтуванням актуальності ризиків.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності скасування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 . З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги. Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 24.12.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: