Справа № 304/2189/25 Провадження № 1-кп/304/278/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2025 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

його захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження № 0000128 від 22 серпня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Тур`я Ремета Перечинського району Закарпатської області, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, розлученого (має на утриманні малолітню дитину), учасника бойових дій, непрацюючого, здійснює догляд за дитиною, яка потребує стороннього догляду на постійній основі, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що в умовах введеного указом Президента України воєнного стану при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, але не пізніше липня 2025 року, будучи обізнаним про те, що діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки по здійсненню мобілізаційних заходів викликає широкий резонанс у суспільстві, в тому числі серед осіб, які мають намір ухилитися від мобілізації або не виявляють бажання бути призваними на військову службу, перебуваючи за місцем проживання у АДРЕСА_1 , використовуючи належний йому мобільний телефон марки «POCO X3 PRO» (IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 ) із сім-карткою з номером мобільного телефону НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , на своєму особистому аккаунті в соцмережі «Tiktok» ідентифікатор «vodila_04» під ніком « ОСОБА_6 » (в подальшому перейменований на «varosh_driver» за посиланням ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), 14 липня, 13 та 21 серпня 2025 року умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, виготовив та розповсюдив відеозаписи, на яких були присутні спільні мобільні пости поліції та військовослужбовців центрів комплектування і соціальної підтримки на території міста Ужгорода, а також містилася інформація з відомостями про місця і час проведення відповідних заходів вказаними військовими формуваннями, що допомагала уникнути мобілізації громадянам України, які мають намір ухилитися від виконання своїх обов`язків по захисту незалежності та територіальної цілісності України, чим втрутився у законну діяльність ТЦК та СП і створив перешкоди законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, що призвело до суспільно-небезпечних наслідків у вигляді нездійснення у повному обсязі у визначені терміни мобілізаційних заходів, встановлення мобілізаційного ресурсу держави, призову, укомплектування ЗСУ та інших військових формувань, ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних і резервістів, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року вказане кримінальне провадження призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Одинадцятого листопада 2025 року у місті Перечин між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 за участю захисника - адвоката ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості у відповідності до вимог статті 472 КПК України, згідно з умовами якої обвинувачений визнає свою вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 114-1 КК України. Крім цього сторони дійшли згоди щодо покарання, яке має понести обвинувачений у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з його звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладенням, передбачених ст. 76 КК України обов`язків, а також визначили наслідки укладення, затвердження і невиконання зазначеної угоди.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 добровільність наміру щодо укладення угоди підтвердив та просив суд затвердити угоду про визнання винуватості. Повідомив, що в повному обсязі розуміє характер обвинувачення та погоджується з його формулюванням, зазначеним в угоді та обвинувальному акті, беззастережно визнає свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні та щиро розкаюється, готовий понести узгоджене покарання. Разом зі своїм захисником просили затвердити угоду про визнання винуватості та вирішити долю речових доказів згідно з вимогами кримінального процесуального закону.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості підтримала, просила суд затвердити таку, вказавши на відповідність угоди вимогам чинного законодавства, добровільність її укладення, належність кримінального правопорушення до числа тих, щодо яких законом передбачена можливість укладення угод про визнання винуватості, а також, що існують достатні фактичні дані для визнання обвинуваченим своєї винуватості в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, що підтверджується сукупністю зібраних під час досудового розслідування доказів. Також вважала, що умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. Крім того звертала увагу суду на особу обвинуваченого ОСОБА_4 , його ставлення до вчиненого та активну подальшу поведінку, яка вказує на бажання виправитися, а також на пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обставин, що обтяжують таке. При вирішення судом долі речових доказів, просила застосувати стосовно таких спеціальну конфіскацію як до як засобу (знаряддя) вчинення кримінального правопорушення.

Суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, прийшов до такого висновку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні зокрема щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Частина 5 вказаної статті передбачає, що укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 цього Кодексу.

При ухваленні вироку суд враховує позицію Верховного Суду, викладену ним у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 653/1302/15-к, в якій Суд зокрема зазначав, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про основи національної безпеки України» суб`єктами забезпечення національної безпеки України, зокрема є ЗСУ та інші військові формування, утворені відповідно до законів України.

У ст. 1 Закону України «Про оборону України» відзначається, що військове формування - це створена відповідно до законодавства України сукупність військових об`єднань, з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

До органів військового управління відповідно до ст. 1 вказаного Закону, як військових формувань, віднесено військові комісаріати, що забезпечують виконання законодавства з питань загального військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Окрім того, перешкоджанням законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань України, як об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ст. 114-1 КК, за наявності правового режиму особливого періоду, необхідно вважати умисне створення перешкод або встановлення будь-яких обмежень у законній діяльності військовослужбовців ЗСУ та інших військових формувань України при виконанні ними своїх службових обов`язків в особливий період.

Перешкоджання може відбуватися в такий із наведених способів: блокування органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, шляхів сполучення, обладнання, споруд, руху військового транспорту шляхом перекриття руху, виставлення пікетів або постів, організації скупчення людей, тварин або транспорту, влаштування перепон, барикад, завалів тощо; пошкодження, знищення, захоплення або незаконне утримання військових об`єктів, споруд, будівель, техніки, транспорту та об`єктів інфраструктури; інші дії, що спрямовані на створення перепон у діяльності або виконанні військовослужбовцями ЗСУ та інших військових формувань України своїх службових обов`язків.

Ухвалюючи вирок на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами та оцінених відповідно до ст. 94 КПК України, суд прийшов до висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , передбачене ч. 1 ст. 114-1 КК України як перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

Окрім цього зі змісту угоди видно, що при узгодженні сторонами покарання ОСОБА_4 було враховано і дотримано положення ст. 65, 68 КК України, а саме: сторони узгодили покарання у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; при визначенні виду та меж покарання виходили із положень розділів X-ХІ Загальної частини КК України; врахували характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину; взяли до уваги особу винного, характер та ступінь його участі у вчиненні злочину; врахували поведінку після вчинення злочину; визначили обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відтак узгоджене сторонами покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам призначення покарання, застосування відносно ОСОБА_4 виду та розміру покарання, що вказані в угоді, з його звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, відповідатиме меті покарання, передбаченій ст.50 КК України.

При цьому суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, яке буде до нього застосовано.

Ухвалюючи цей вирок, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 15.04.2020 у справі № 344/2514/19, згідно з якою, зокрема, право обвинуваченого на визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення та укладення угоди про визнання винуватості передбачено діючим кримінальним процесуальним законом і може бути вільно використано ним відповідно до принципу диспозитивності.

Також суд встановив, що прокурор усвідомлює наслідки затвердження угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України.

Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що дана угода про визнання винуватості відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та відповідно може бути затверджена і на підставі цієї угоди може бути ухвалений вирок, оскільки її умови узгоджуються з вимогами вказаного Закону, не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін чи інших осіб, укладення угоди було добровільним, наявні фактичні підстави для визнання винуватості. Також судом береться до уваги те, що узгоджені сторонами вид і міра покарання є такими, що відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_4 , який є учасником бойових дій, має на утриманні дитину, яка потребує постійного стороннього догляду, раніше не судимий.

Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

При цьому у відповідності до вимог ч. 3 ст. 75 КК України тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування даного кримінального провадження та підготовчого судового засідання не обирався, на даний час клопотань про обрання такого суду не подано, отже питання щодо нього судом не розглядається.

Вирішуючи долю речових доказів, суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Як убачається з матеріалів справи, визнаний речовим доказом та належний ОСОБА_4 мобільний пристрій - телефон марки «POCO X3 PRO» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 , із сім-карткою з номерами мобільних телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , з допомогою якого обвинувачений створив та розповсюдив відеозаписи, що перешкоджали законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань, був використаний ним як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, на підставі ст. 96-2 КК України, до такого має бути застосована спеціальна конфіскація.

Питання процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження вирішуватиметься у порядку статей 124, 174 КПК України.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Керуючись ст. 96-2 КК України, ст. 314, 368, ч. 2 ст. 373, ст. 374 КПК України, с у д

У Х В А Л И В :

затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 11 листопада 2025 року між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі статей 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію та речовий доказ, а саме належний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мобільний пристрій марки «POCO X3 PRO» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 , із сім-карткою з номерами мобільних телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , що переданий на відповідальне зберігання до камери речових доказів слідчого відділу УСБУ в Закарпатській області - конфіскувати у власність держави.

Процесуальні витрати за проведення судової лінгвістичної експертизи № СЕ25-19/Л/1/6 від 08 серпня 2025 року у розмірі 7 131 (сім тисяч сто тридцять одна) грн 20 коп стягнути із ОСОБА_4 на користь держави.

Заходи забезпечення кримінального провадження, вжиті ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 вересня 2025 року у виді арешту майна - скасувати.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку суду учасники кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 7 ст. 376 КПК України. Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1