Справа № 192/2146/25
Провадження № 1-кп/192/203/25
Ухвала

Іменем України

24 грудня 2025 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-ще Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області, кримінальне провадження №0000284, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 травня 2025 року, відносно ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Олександрія, Кіровоградської області, який до затримання був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час утримується в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

У ухвалою слідчого судді Соборного районного суду міста Дніпра від 15 липня 2025 року, щодо обвинуваченого, було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк застосування встановлено до 12 вересня 2025 року із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів громадян, що складає 908400 грн. 00 коп., дію якого ухвалою суду було продовжено до 26 грудня 2025 року.

17 грудня 2025 року, у відповідність до ст. 331 КПК України, прокурором подано до суду клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, в якому він зазначив, що на даний час ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшився, і тому вважав, що строк тримання під вартою слід продовжити.

Обвинувачений, захисники щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого заперечували, оскільки вважали, що ризики, які зазначені прокурором відсутні.

Представник потерпілого проти задоволення клопотання прокурора заперечував.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, ознайомившись з клопотанням, суд приходить до таких висновків.

Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, за який передбачено покарання до 12 років позбавлення волі (а. с. 3-9).

Підставою продовження відносно обвинуваченого строку тримання під вартою стале те, що суд прийшов до висновку, що ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України не зник і не зменшився.

Згідно матеріалів кримінального провадження судом допитано всіх свідків і потерпілого.

При цьому прокурор під час розгляду клопотання зазначив, що на даний час ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України відносно обвинуваченого відсутній.

На даний час прокурор обґрунтовує підстави продовження строку тримання під вартою тим, що ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України наявний і не змінився.

На підтвердження вказаного прокурор лише посилається на тяжкість кримінального правопорушення в якому обвинувачується обвинувачений.

Відповідно до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Судом встановлено, що обвинувачений перебуває під вартою з 15 липня 2025 року.

З цього часу органом досудового розслідування було закінчено досудове розслідування, направлено до суду обвинувальний акт, судом призначено судовий розгляд, і здійснено дослідження всіх письмових доказів, допитано потерпілого і свідків.

При розгляді даного клопотання суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року в справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Також у рішенні ЄСПЛ в справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі «Ніколова проти Болгарії»). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Ноймайстер проти Австрії» позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; також див. справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).

Враховуючи викладене, оскільки прокурором не доведено жодним доказом, окрім пред`явлення обвинувачення обвинуваченому за ч. 5 ст. 190 КК України наявність ризику п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тому суд вважає, що на даний час ризик, який вказується стороною обвинувачення з врахуванням тривалості розгляду справи, зменшився і є недостатнім для висновку щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

У зв`язку з чим в задоволені клопотання прокурора слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 331 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: суддя ОСОБА_1