Справа № 304/2331/25 Провадження № 1-кс/304/950/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2025 року м. Перечин

Слідчий суддя Перечинського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання заступника начальника СВ відділення поліції № 1 Ужгородського РУП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_3 , погоджене начальником Перечинського відділу Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 на підставі матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за № 0000147 від 24 липня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, про арешт майна,

У С Т А Н О В И В :

орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді з даним клопотанням про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 225,2 м кв, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить підозрюваному ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання мотивує тим, що слідчим відділенням відділення поліції № 1 здійснюється досудове розслідування вказаного кримінального провадження за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, в ході якого встановлено, що у невстановлений час та місці у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на організацію незаконного переправлення осіб призовного віку від 23 до 60 років, яким обмежено виїзд через Державний кордон України, всупереч обмежень, що встановлені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» з корисливих мотивів.

Вказує, що на виконання такого умислу ОСОБА_6 розробив злочинну схему, за якою особи призовного віку від 23 до 60 років за його сприяння, яке у свою чергу виразилося у наданні усних інструкцій, порад та вказівок, організації доставки до місць незаконного перетину державного кордону України, потрапляли до країн Європейського союзу. У подальшому залучив до цього злочину ОСОБА_5 , роль якого полягала у безпосередньому супроводі осіб через лісовий масив на околиці міста Перечин до місця незаконного перетину кордону поза межами пунктів пропуску, за грошову винагороду.

Зазначає, що ОСОБА_6 , будучи організатором, перебуваючи у невстановленому місці, за грошову винагороду у розмірі 4 000 доларів США, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , у невстановлений досудовим розслідування час та спосіб підшукав громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця Запорізької області, якому наказав будь-яким чином до 05 жовтня 2025 року прибути до міста Ужгорода, де поселитися та очікувати його подальших вказівок, а також мати при собі 4 000 доларів США. Після цього ОСОБА_6 , на виконання злочинного плану замовив приміщення бані «У Баєва», що у місті Перечин по вул. Покровській, та 11 жовтня 2025 року сказав ОСОБА_7 , який діяв під контролем правоохоронних органів, прибути до міста, де зустрів останнього біля ресторану «Реторта» на транспортному засобі марки «ВАЗ 2108», р/н НОМЕР_1 , та поселив його у вказаному приміщенні, наказавши очікувати і нікуди не виходити.

Пізніше того ж дня ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 вдвох провели з ОСОБА_7 детальний інструктаж, повідомивши, що перетин відбудеться 12 жовтня 2025 року близько 08.00 год, коли вони проведуть його до околиці лінії державного кордону та покажуть напрямок, за яким йому слід буде рухатися та пройти самому декілька кілометрів, а у разі виявлення прикордонними нарядами сказати, що вони не знайомі і збирають гриби.

Відтак, 12 жовтня 2025 року близько 09.00 год ОСОБА_6 та ОСОБА_5 посадили ОСОБА_7 до автомобіля марки «ВАЗ 2108», р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 , де з ними перебував також ОСОБА_8 , який не був обізнаний про їх злочинні наміри, та де по дорозі ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 4 000 доларів США, які останній повинен був розділити з ОСОБА_5 , однак близько 10.15 год в урочищі «Кодабино» міста Перечин на напрямку 198 прикордонного знаку за 5 000 м до Державного кордону України вони були затримані правоохоронними органами.

Слідчий зазначає, що 12 жовтня 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 322 КК України, а саме незаконне переправлення осіб через державний кордон України, сприяння його вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, вчинене щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Крім цього вказує, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у спільній власності підозрюваного ОСОБА_5 перебуває житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, за позицією слідчого, оскільки відповідно до санкції ч. 3 ст. 332 КК України передбачене додаткове покарання у виді конфіскації майна, тому у даному випадку з метою забезпечення вказаного виду покарання та уникнення можливості відчуження майна власником чи третіми особами, посилаючись на положення п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК, просить накласти арешт на майно ОСОБА_5 , розглянувши клопотання без виклику особи, у володінні якої воно знаходиться.

Слідчий у судове засідання не з`явився, одночасно з клопотанням і він, і прокурор подали заяви про розгляд такого за їх відсутності, клопотання підтримують у повному обсязі та просять задовольнити.

Власник майна у порядку ч. 2 ст. 172 КПК України про розгляд даного клопотання про арешт майна не повідомлявся.

На підставі ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не проводиться.

Слідчий суддя, вивчивши надані ініціатором клопотання матеріали, зваживши доводи викладені у клопотанні, прийшов до такого висновку.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 цього Кодексу арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Також за ч. 5 ст. 170 КПК у випадку накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна, арешт накладається на майно підозрюваного за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

За змістом ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для третіх осіб.

Отже, з аналізу зазначених норм КПК України, при вирішення питання про арешт майна, слідчий суддя має встановити: 1) чи набула особа статусу підозрюваного, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення підозрюваним та чи достатні підстави вважати, що суд може призначити їй покарання у виді конфіскації майна; 2) чи відноситься майно, щодо якого вирішується питання про його арешт до виду майна, на яке можна накладати арешт та чи перебуває воно у власності осіб, щодо майна яких дозволено накладення арешту з відповідною метою; 3) чи можливо за допомогою арешту досягнути завдань, для виконання яких сторона обвинувачення звертається із відповідним клопотанням; 4) чи будуть розумними та співрозмірними із завданнями цього кримінального провадження наслідки арешту майна для осіб, чиї права обмежуються внаслідок його застосування.

З матеріалів клопотання видно, що органом досудового розслідування слідчим відділенням відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 24 липня 2025 року здійснюється розслідування у кримінальному провадженні № 0000147 з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 332 КК України, за отриманими даними про здійснення громадянином ОСОБА_9 за попередньою змовою з іншими невстановленими особами, незаконного переправлення громадян України, а саме чоловіків призовного віку, які не мають підстав для виїзду за межі території України, через державний кордон до Словацької Республіки поза встановленими пунктами пропуску в межах Ужгородського району за грошову винагороду у розмірі 4 000 доларів США з особи.

Дванадцятого жовтня 2025 року в лісовому масиві урочища «Кодабино» на околиці міста Перечин за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, було затримано (особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення) громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого того ж дня було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Згідно доводів слідчого, під час досудового розслідування встановлені обставини, що свідчать про за факт організації за попередньою змовою групою осіб незаконного переправлення військовозобов`язаних через державний кордон.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України, повідомлено про підозру.

Як встановлено слідчим суддею, 12 жовтня 2025 року о 13.40 год письмове повідомлення про підозру було вручено особисто ОСОБА_5 , про що в матеріалах, долучених до клопотання, містяться особисті підписи останнього про її отримання.

Таким чином ОСОБА_5 має статус підозрюваного у цьому кримінальному провадження та щодо майна останнього може розглядатися питання про його арешт з метою забезпечення конфіскації майна.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, слідчий суддя виходить з того, що кримінальне процесуальне законодавство України не містить визначення поняття «обґрунтована підозра», у зв`язку з чим, керуючись приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя при встановленні змісту вказаного поняття враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, з вказаної практики вбачається, що існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які змогли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. При цьому, факти, які дають підставу для підозри, не мають бути такого ж рівня, як і ті, що обґрунтовують засудження особи, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Отже, обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

Таким чином, слідчому судді необхідно з`ясувати, чи є підстави обґрунтовано вважати, що ОСОБА_5 міг вчинити інкримінований йому злочин. При цьому остаточна оцінка та кваліфікація конкретних діянь здійснюється судом під час розгляду справи по суті.

Як вбачається з клопотання та доданих до нього матеріалів досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснюється за фактом організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприяння вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, вчинене за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів.

Слідчий суддя вважає, що викладені вище обставини на даному етапі досудового розслідування з розумною достатністю та вірогідністю пов`язують підозрюваного з вчиненими кримінальними правопорушеннями, оскільки для стороннього спостерігача прослідковувався б зв`язок між описаними діями підозрюваного та ознаками складу інкримінованого йому злочину.

Оцінивши вказані докази в їх сукупності з доводами клопотання, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_5 , виходячи з наданих матеріалів клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України за викладених у клопотанні обставин.

При цьому слідчим суддею встановлено, що за вчинення вказаного злочину кримінальним законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Тобто конфіскація майна передбачена у санкції відповідної статті як обов`язкове додаткове покарання, а тому, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд повинен буде застосувати до ОСОБА_5 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином враховуючи вагомість наданих стороною обвинувачення доказів про ймовірне вчинення підозрюваним інкримінованого йому злочину, санкція якого передбачає конфіскацію майна як обов`язкове додаткове покарання, слідчий суддя вважає, що дійсно існують достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 може бути призначене покарання у виді конфіскації майна. Вказане обумовлює необхідність забезпечення такої можливої конфіскації шляхом застосування до майна підозрюваного такого заходу забезпечення як арешт належного йому майна.

Частина 10 статті 170 КПК України встановлює, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Крім того як було зазначено вище, арешт майна з метою забезпечення можливої конфіскації на стадії досудового розслідування може бути накладений на майно підозрюваного.

Як вказує ініціатор клопотання та вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 453232983 від 23 листопада 2025 року ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності (1/3 частка) належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану обставину орган досудового розслідування підтверджує рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 10 липня 2024 року, згідно з яким за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визнано право власності в порядку спадкування за законом за спадкодавцем ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень ст. 173 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У цьому кримінальному провадженні необхідність арешту майна обумовлена сукупністю підстав вважати, що таке майно може підлягати конфіскації як виду покарання. Ризиками, для запобігання яких необхідне накладення арешту, є можливість відчуження цього майна власником чи довіреними йому особами.

Зважаючи на обставини, що розслідуються у межах цього кримінального провадження щодо підозри ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, майно якого за вироком суду може бути конфісковане, можливість відчуження ним вказаного майна є обґрунтованою.

З накладенням арешту можливість особи розпоряджатись відповідним майном на власний розсуд та відчужувати його на користь третіх осіб втрачається. Отже у такий спосіб, може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його відчуження.

За таких умов заявлена слідчим мета (забезпечення конфіскації майна як виду покарання) може бути досягнута через застосування до майна підозрюваного саме такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

На думку слідчого судді, накладення арешту в цьому випадку є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, враховуючи суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, його специфіку і тяжкість, наявність обґрунтованої підозри у його вчиненні особи, яка є власником такого майна, а також необхідність забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання. За таких обставин, слідчий суддя вважає, що пов`язані із накладенням арешту обмеження є виправданими, співмірними із завданнями кримінального провадження та пропорційними меті, з якою такі обмеження застосовуються.

У цьому контексті слідчий суддя зазначає, що арешт накладається без заборони користування відповідним майном, а тому не вбачає негативних наслідків від його застосування як для самого підозрюваного, так і для інших осіб. Водночас заборона розпорядження відповідним майном є обґрунтованою та виправданою з огляду на встановлений ризик передачі належного підозрюваному майна на користь інших осіб, що унеможливить досягнення заявленої мети арешту.

Також слідчий суддя відзначає, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що обмеження, яких зазнає підозрюваний, на цьому етапі виправдовують такий ступінь втручання у його право власності.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку про наявність необхідних і достатніх підстав для задоволення клопотання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», зокрема ухвали про арешт майна у кримінальних провадженнях оприлюднюються в електронній формі не раніше дня їх звернення до виконання.

Керуючись ст. 36, 40, 131, 132, 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

клопотання заступника начальника СВ відділення поліції № 1 Ужгородського РУП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_3 , погоджене начальником Перечинського відділу Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 на підставі матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за № 0000147 від 24 липня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на майно, що перебуває у власності підозрюваного ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Виконання зазначеної ухвали покласти на начальника Перечинського відділу Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 .

Згідно із ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Роз`яснити, що відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти діб з моменту її оголошення.

Слідчий суддя:ОСОБА_1