Справа № 742/2302/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/724/25
Категорія - ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000187 від 20.05.2024 року за апеляційною скаргою першого заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 липня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Київ Київської області, громадянки України, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 .; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої:

02.04.2025 Ічнянським районним судом за ч. 4 ст. 190 КК України до 4 років позбавлення волі, ст.ст. 75, 76 КК України звільнено з встановленням іспитового строку 2 роки,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 липня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу розміром 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупності кримінальних правопорушень шляхом складання покарань, призначених вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02.04.2025, та даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі та штрафу розміром 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Застосовано до ОСОБА_8 ст. 75 КК України і звільнено її від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю в 2 ( два) роки.

Згідно ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу ухвалено виконувати самостійно.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 5000 (п`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди , 6176 (шість тисяч сто сімдесят шість)гривень 57 копійок в рахунок відшкодування витрат на лікування та 5000 (п`ять тисячі) гривень в рахунок витрат понесених на правничу допомого.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор у кримінальному провадженні подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченої, просить змінити вирок суду відносно ОСОБА_8 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Виключити з вироку рішення про застосування положень ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України. Вважати ОСОБА_8 засудженою за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02.04.2025 року, яким ОСОБА_8 засуджена за ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, виконувати самостійно. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскільки вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02.04.2025 року щодо ОСОБА_8 набрав законної сили і на час ухвалення оскаржуваного вироку залишався незмінним, то положення ч. 4 ст. 70 КК України при ухваленні рішення про необхідність призначення обвинуваченій покарання за новий злочин у виді штрафу, застосуванню не підлягали, а вироки повинні виконуватись самостійно.

Як встановлено судом першої інстанції, 19.05.2024, близько 21 години, ОСОБА_8 , перебуваючи поблизу магазину «Лілія», який розташований за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Малківка, вул. Загребельна, 70, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між нею та потерпілою ОСОБА_9 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно нанесла не менше 1 удару кулаком руки в область голови потерпілої ОСОБА_9 , чим спричинила потерпілій тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синець лівої лобно-скроневої ділянки, які згідно з висновком судово-медичної експертизи, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив вирок суду змінити, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_8 відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченої та дослідження даних про її особу, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, фактичні обставини справи в апеляційному порядку не перевіряються.

Що стосується вимог апеляційної скарги прокурора про необхідність змінити вирок місцевого суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то на думку суду апеляційної інстанції, вказані вимоги є слушними та підлягають до задоволення.

Як убачається із матеріалів справи, вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02.04.2025 року ОСОБА_8 засуджена за ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, остання вчинила 19.05.2024 року, тобто до постановлення попереднього вироку Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02.04.2025 року

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.36 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики в порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Згідно з ч.6 ст.13 вищевказаного Закону, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 15.02.2021 (справа №760/26543/17) викладено висновок, згідно з яким, якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч.4 ст.70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.

Враховуючи, що попередній вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02.04.2025 року щодо ОСОБА_8 набрав законної сили, а покарання у виді штрафу, призначене обвинуваченій за оскаржуваним вироком, є покаранням, яке належить відбувати реально (сплатити штраф), суд першої інстанції помилково застосував положення ч.4 ст.70 КК України, оскільки в даному випадку обидва вироки підлягають самостійному виконанню.

Згідно п. 2 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Таким чином, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виявилось у необґрунтованому призначенні покарання з урахуванням положень ч. 4 ст. 70 та ст. 72 КК України, що відповідно до вимог ст. 413 КПК України, є підставою для зміни судового рішення. Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_8 неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність є слушними та підлягають до задоволення.

Керуючись, ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 липня 2025 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Виключити з вироку рішення про застосування положень ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України.

Вважати ОСОБА_8 засудженою за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02.04.2025 року, яким ОСОБА_8 засуджена за ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, виконувати самостійно.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4