Справа № 459/2185/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/487/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 14 квітня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Червонограда Львівської області, із середньою освітою, непрацюючої, неодруженої, без судимості, жительки АДРЕСА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 304, ст. 166 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю у 2 (два) роки, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Визнано ОСОБА_6 невинуватою у пред`явлених їй обвинуваченнях за ч. 2 ст. 304, ст. 166 КК України та виправдано її.

Вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 приблизно о 20:30 год. 11.05.2022 за допомогою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не усвідомлювали протиправний характер дій обвинуваченої, в умовах воєнного стану, введеного на підставі Указу Президента України № 64/2022, умисно, з корисливого мотиву, з метою власного збагачення, таємно викрала із квартири АДРЕСА_2 належні ОСОБА_12 ноутбук, марки «НР», вартістю 3000 грн, та мультиварку, марки "TEFAL", вартістю 3000 грн.

Стороною обвинувачення ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 304 КК України у зв`язку із тим, що вона, будучи матір?ю малолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 11 травня 2022 року у вечірній час, близько 20:30 год., перебуваючи біля будинку № 20, що по проспекту Шевченка, в місті Червонограді Львівської області, усвідомлюючи, що її дочка ОСОБА_13 є малолітньою особою, на яку вона має психологічний вплив, використовуючи батьківський авторитет, усвідомлюючи, що малолітня ОСОБА_11 не чинитиме їй супротиву, користуючись довірою дочки, чим викликала у неї впевненість в своїх діях, шляхом підмовлення схилила малолітню ОСОБА_11 до таємного викрадення чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану, тим самим порушила принцип вільного розвитку особистості, умови нормально розвитку та виховання дитини, яка не досягла віку, з якого наступає кримінальна відповідальність, тим самим втягнула її в протиправну діяльність.

Окрім того, стороною обвинувачення ОСОБА_6 висунуто обвинувачення за ст. 166 КК України у зв`язку із тим, що вона 06.06.2022, приблизно о 05.00 год., будучи матір?ю малолітньої дочки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуваючи під соціальним супроводом Червоноградської міської ради Львівської області як сім?я, що опинилась в складних життєвих обставинах, злісно ухиляючись від виконання покладених на неї законодавством обов?язків по догляду за дітьми, залишила без будь-якого нагляду своїх малолітніх дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,я та малолітнього ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , внаслідок чого за невстановлених слідством обставин малолітня ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота, яка проявилася двома розривами печінки, крововиливом в брижу тонкого кишківника, ускладненою кровотечею в черевну порожнину, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, крововиливів на грудях, в попереково-крижовій ділянці спини, саден в поперековій ділянці спини, на підборідді, що є тяжкими наслідками.

На вказаний вирок захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 та прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 подали апеляційні скарги. .

Захисник обвинуваченої просить скасувати вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 14.04.2025 р. в частині засудження ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України та виправдати її у пред`явленому їй обвинуваченні за ч.4 ст. 185 КК України, у решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що в суді першої інстанції сторонами кримінального провадження було представлено суду 2 альтернативні версії події.

Обидві ці версії збігались в частині перебування ОСОБА_6 разом із ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , у вказаній в обвинувальному акті квартирі в зазначений в обвинувальному акті день та час, однак суперечили між собою в частині того, якою особою було викрадено із цієї квартири ноутбук та мультиварку. Так, за версією сторони обвинувачення викрадення такого майна було вчинено ОСОБА_6 за допомогою ОСОБА_15 , яка не усвідомлювала характер її протиправних дій, оскільки ОСОБА_6 повідомила їй про те, що потерпілий дозволив забрати такі речі. Тоді як за версією сторони захисту викрадення такого майна було вчинене ОСОБА_15 за допомогою ОСОБА_6 , яка не усвідомлювала протиправний характер її дій, оскільки ОСОБА_15 повідомила, що потерпілий дозволив їй забрати такі речі.

Наведений у вироку аналіз доказів в цій частині не містить фактичних даних, якими б стверджувалось викрадення саме ОСОБА_6 ноутбука та мультиварки з квартири потерпілого ОСОБА_12 , в т.ч. й поза усяким розумним сумнівом.

Версія сторони обвинувачення не підтверджується жодним із встановлених судом першої інстанції доказів, які б з точки зору інформативності, а отже й належності, прямо і безпосередньо стверджували про викрадення таких речей обвинуваченою, спростовуючи при цьому показання обвинуваченої про викрадення таких ОСОБА_15 .

Обґрунтування у вироку винуватості ОСОБА_6 заявою потерпілого ОСОБА_12 від 12.05.2022 р. є безпідставним, оскільки така заява за своєю правовою природою не є доказом у розумінні ст. 84 КПК України, а виступає підставою для реагування органом досудового розслідування.

Обґрунтування винуватості ОСОБА_6 протоколом огляду речей від 14.05.2022 р. та протоколом огляду речей (документів) від 08.06.2022 р. суперечить вимогам ст. 23 КПК України відповідно до якої в силу засади безпосередності дослідження доказів не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, а отже суперечить й вимогам ст. 7 цього Кодексу, відповідно до якої форма та зміст кримінального провадження повинні відповідати такій засаді.

Прокурор у апеляційній скарзі просить вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 14.04.2025, щодо ОСОБА_6 скасувати. Постановити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та засудити її, за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі.

Визнати винною ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.304 КК України та засудити її, за ч.2 ст.304 КК України до 4 років позбавлення волі.

Визнати винною ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушень, передбаченого ст. 166 КК України та засудити її, за ст. 166 КК України до 2 років позбавлення волі.

За ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш тяжкого покарання більш тяжким остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном на 3 роки, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що суд відкидає наявну у справі сукупність прямих та непрямих доказів, які підтверджують, що ОСОБА_6 використала свою малолітню дочку у процесі винесення викрадених речей, показання свідка ОСОБА_15 які підтверджують участь дитини та висновки спеціалістів служби у справах дітей, що вказують на використання авторитету матері та психологічну залежність дитини від матері.

Окрім того, судом першої інстанції безпідставно визнано, що ОСОБА_6 не схиляла свою малолітню дочку до участі у крадіжці, хоча на відео зафіксовано, як дитина виходить з квартири з пакетом викрадених речей. Під час огляду відео за участю соціального працівника дитина чітко ідентифікується.

Суд проігнорував психологічну залежність малолітньої від матері та авторитет батьківської вказівки, погодженість дій співучасників та безпідставно дійшов висновку, що відсутність прямого умислу в дитини виключає умисел у матері. Верховний Суд України у постанові від 10.11.2020 у справі № 712/12950/18 зазначив: «використання дитини у протиправних діях дорослим, навіть без її усвідомлення, може бути кваліфіковане як втягнення».

Таким чином, судом не взято до уваги докази, які об`єктивно доводять, що ОСОБА_6 , будучи матір`ю малолітньої ОСОБА_11 , використовуючи батьківський авторитет, психологічну та емоційну залежність доньки, втягнула її у протиправну діяльність.

Суд першої інстанції звузив предмет оцінки лише до одного епізоду, ігноруючи докази систематичного залишення обвинуваченою дітей без нагляду, антисанітарні умови проживання, ненадання медичної допомоги та інші ознаки злісного невиконання батьківських обов`язків.

Стороною обвинувачення надано суду докази злісного невиконання обвинуваченою батьківських обов`язків. Наведені докази свідчать про саме злісність невиконання обвинуваченою своїх батьківських обов`язків.

Попри те, що детальні обставини отримання органом досудового розслідування не встановлено, про те достовірно з`ясовано, що зазначені тілесні ушкодження малолітня отримала в час коли була залишена матір`ю без догляду. Залишення матір`ю без догляду 5 річної дитини є неналежним виконанням нею своїх батьківських обов`язків і в даному випадку призвело до зазначених тяжких наслідків, яких би не настало якби обвинувачена належним чином турбувалась про свою малолітню доньку.

Таким чином, висновок суду про недоведеність причинного зв`язку між залишенням дітей самих у квартирі та отриманими тілесними ушкодженнями дитини є хибним, суд безпідставно визнав недоведеним причинний зв`язок між залишенням дітей самих у квартирі та отриманими тілесними ушкодженнями дитини.

Висновки психолога, медичні довідки, показання свідків підтверджують систематичне нехтування обвинуваченою батьківськими обов`язками, що спричинило тяжкі наслідки.

Суд при оцінці всіх обставин кримінального правопорушення, мав би покладатися на рішення ЄСПЛ у справі N.Ts. v. Georgia в якому наголошується, що суд зобов`язаний оцінювати наслідки небезпечного середовища для дитини, а порушення елементарних санітарно-побутових умов, наявність психотравм, зафіксованих експертизою являється наслідком злісного і свідомого невиконання обов`язків.

Суд не врахував докази системного характеру зневаги до інтересів дітей, не надав належної оцінки сукупності матеріалів: відеозаписів, протоколів, висновків експертів, свідчень працівників соціальних служб. Верховний Суд у постанові № 761/27684/17 від 11.03.2021 наголосив, що «ігнорування взаємозв`язку між доказами є істотним порушенням ст. 94 КПК України».

Наведені вище обставини свідчать про те, що вирок суду першої інстанції, яким ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдано є необгрунтованим та не вмотивованим, що, крім іншого, суперечить вимогам ст. 370 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого, виступ прокурора ОСОБА_9 на підтримку своєї апеляційної скарги, обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги захисту та заперечили проти апеляційних вимог прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 не дотримано. До такого висновку колегія суддів дійшла, враховуючи наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

В обґрунтування апеляційних вимог сторона обвинувачення покликається на відсутність належної мотивації прийнятого судом першої інстанції рішення та істотне порушення вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Верховний Суд у своїх правових позиціях неодноразово констатував, що обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що, для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, що є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом не достатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість існування іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Окрім того, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Суд першої інстанції відкидає наявну у справі сукупність прямих та непрямих доказів, які підтверджують, що ОСОБА_6 використала свою малолітню дочку у процесі винесення викрадених речей, показання свідка ОСОБА_15 які підтверджують участь дитини та висновки спеціалістів служби у справах дітей, що вказують на використання авторитету матері та психологічну залежність дитини від матері, належно не обмотивувавши свою позицію.

Окрім того, судом першої інстанції визнано, що ОСОБА_6 не схиляла свою малолітню дочку до участі у крадіжці, хоча на відео зафіксовано, як дитина виходить з квартири з пакетом викрадених речей. Під час огляду відео за участю соціального працівника дитина чітко ідентифікується.

Суд не проаналізував можливість психологічної залежності малолітньої дитини від матері та авторитет батьківської вказівки, погодженість дій співучасників та безпідставно дійшов висновку, що відсутність прямого умислу в дитини виключає умисел у матері. Це суперечить позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10.11.2020 у справі № 712/12950/18, де зазначається6: «використання дитини у протиправних діях дорослим, навіть без її усвідомлення, може бути кваліфіковане як втягнення».

Таким чином, судом не взято до уваги докази, які об`єктивно доводять, що ОСОБА_6 , будучи матір`ю малолітньої ОСОБА_11 , використовуючи батьківський авторитет, психологічну та емоційну залежність доньки, втягнула її у протиправну діяльність.

Окрім цього, суд, ухвалюючи рішення про виправдання ОСОБА_6 за ст. 166 КК України, покликається на те, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між залишенням обвинуваченою своєї малолітньої дочки вдома та настанням тяжких наслідків у виді травмування дитини. Суд констатує, що обставин виникнення тілесних ушкоджень в дитини слідством не встановлено.

Статтею 166 КК України передбачено відповідальність за злісне невиконання батьками, опікунами чи піклувальниками встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною або за особою, щодо якої встановлена опіка чи піклування, що спричинило тяжкі наслідки.

Такі обов`язки в законодавстві України визначені ст. 150 Сімейного кодексу України (щодо виховання та розвитку дитини), а також ст. ст.180, 185, 198, 199 Сімейного кодексу України (щодо її утримання). Зокрема, ст. 150 СК України визначає такі обов`язки батьків: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2); забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч. 3); поважати дитину (ч. 4).

Суд першої інстанції звузив предмет оцінки лише до одного епізоду, ігноруючи докази систематичного залишення обвинуваченою дітей без нагляду, антисанітарні умови проживання, ненадання медичної допомоги та інші ознаки злісного невиконання батьківських обов`язків.

Стороною обвинувачення надано суду докази злісного невиконання обвинуваченою батьківських обов`язків, зокрема довідку № 22-2657 про результати проведення перевірки по матеріалах ЄО № 3141 від 25.05.2022, протокол допиту свідка ОСОБА_16 від 17.06.2022 проведений відповідно до п. 11 ст. 615 КПК України, висновок експерта № СЕ-19/114-22/10713-ПС від 27.07.2022, протокол допиту ОСОБА_11 від 14.06.2022 проведений відповідно до п. 11 ст. 615 КПК України, висновок експерта № 062/2022 від 10.06.2022, висновок експерта № 083/2022 від 11.08.2022, протокол огляду місця події від 21.06.2022, акт повторного відвідування № 38 від 25.05.2022, витяг з рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради № 81 від 09.06.2022, висновок психолога, рапорти працівників поліції від 06.06.2022, протокол додаткового допиту свідка ОСОБА_15 від 17.06.2022 проведений відповідно до п. 11 ст. 615 КПК України, протокол допиту свідка ОСОБА_17 від 18.06.2022 проведений відповідно до п. 11 ст. 615 КПК України, медичні довідки та свідчення працівників соцслужб які в сукупності вказують на постійну загрозу здоров`ю дитини.

Зазначені тілесні ушкодження малолітня отримала в час коли була залишена матір`ю без догляду. Залишення матір`ю без догляду 5 річної дитини, зокрема в 5:00 год. ранку, є неналежним виконанням нею своїх батьківських обов`язків і в даному випадку призвело до зазначених тяжких наслідків, яких би не настало якби обвинувачена належним чином турбувалась про свою малолітню доньку.

Таким чином висновок суду про недоведеність причинного зв`язку між залишенням дітей самих у квартирі та отриманими тілесними ушкодженнями дитини є передчасним, суд безпідставно визнав недоведеним причинний зв`язок між залишенням дітей самих у квартирі та отриманими тілесними ушкодженнями дитини.

На переконання колегії суддів, апеляційний розгляд у цьому випадку не може надати сторонам достатніх процесуальних можливостей для з`ясування обставин справи, важливих для правильної кваліфікації дій обвинуваченої, і вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції, під час якого слід повторно допитати обвинувачену, свідків, встановити наявність умислу у її діях, а також вчинити інші процесуальні дії, необхідність в яких може виникнути, для встановлення об`єктивної істини у справі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок або ухвалу суду першої інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно ч. 3 ст. 415 КПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 слід задоволити частково. Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 14 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 304, ст. 166 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому судовому розгляді, слід врахувати викладене вище, дослідити фактичні обставини справи, а також перевірити належним чином усі доводи, наведені в апеляційних скаргах захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , з використанням наданих процесуальних можливостей, за умов встановлення вини ОСОБА_6 , правильно кваліфікувати дії останньої та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, у відповідності до вимог ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задоволити частково, вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 14 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 304, ст. 166 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4