КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/6110/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_9 ,

представника власників майна ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та захисту інвестицій, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 , подане у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001274 від 21.06.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 229, ч. 4 ст. 321 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно із забороною відчуження, розпорядження та користування, яке було вилучене 14.07.2025 року під час проведення обшуку, а саме на автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього, які належать ОСОБА_6 та фактично перебували у користуванні ОСОБА_7 .

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року, представник власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2025 року (справа № 759/15673/26), якою задоволено клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та захисту інвестицій, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 про арешт майна, вилученого в ході проведення обшуку транспортного засобу марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 , що перебувало у володінні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та накладено арешт на транспортний засіб марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього, та постановити нову ухвалу, якою повністю відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 посилається на те, що ухвала слідчого судді прийнята з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, при її прийнятті слідчий суддя ухилився від виконання функції судового контролю за дотриманням конституційних прав учасників кримінального провадження.

Вказує на те, що відповідно до матеріалів, якими прокурор обґрунтовує клопотання, та відповідно до самого тексту клопотання, жодній особі у кримінальному провадженні про підозру не повідомлено.

За таких обставин існують обґрунтовані підстави вважати, що при прийнятті рішення про арешт майна у слідчого судді були відсутні будь-які відомості, щодо існування події будь-якого кримінального правопорушення, а відтак підстави для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі із таким ступенем втручання у гарантовані законодавством права та свободи, також були відсутні.

Посилається на те, що для здійснення дій, спрямованих на накладення арешту на майно, необхідно дві умови: 1) Наявність того, щоб таке майно було речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України; 2) Наявність постанови про визнання речовим доказом.

Тільки за наявності цих умов сторона обвинувачення може звертатись до суду із клопотанням про арешт майна.

Проте, матеріали - додатки до клопотання, якими прокурор обґрунтовував необхідність накладення арешту на майно, не містять постанови слідчого від 14.07.2025 року про визнання речовими доказами транспортного засобу марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключів від нього, натомість прокурор посилався на вказаний документ у клопотанні.

Виходячи з тексту клопотання прокурора про арешт майна, метою застосування арешту є збереження речових доказів, таких як: транспортний засіб «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього.

Зокрема, орган досудового розслідування вважає, що вказане майно було здобуте злочинним шляхом або таким, що використане в протиправній діяльності, виходячи з того, що 14.07.2024 року автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 використовував зазначений автомобіль в своїй злочинній діяльності, а також з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), оскільки в результати неправомірних дій ОСОБА_7 спричинено матеріальний збиток потерпілій компанії ФМС Корпорейшин.

Проте, всупереч вимогам абзацу 2, частини 2 ст. 171 КПК України, прокурором до клопотання не додано жодного документу, який би підтверджував факт відповідності майна критеріям, що визначені ст. 98 КПК України (навіть постанови про визнання речовими доказами) та наявності цивільного позову у вказаному кримінальномупровадженні.

У зв`язку з цим не зрозуміло, як саме вказане майно може бути використано у якості доказу у кримінальному провадженні та яку шкоду і кому має бути відшкодовано.

На переконання адвоката ОСОБА_8 стороною обвинувачення не надано жодного належного обґрунтування наявності правової підстави накладення арешту на зазначене майно, а слідчим суддею не досліджено відповідність вилученого майна критеріям ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим арешт накладено необґрунтовано.

В судове засідання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності зазначених учасників провадження, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_9 , який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення,вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Управлінням розслідування особливо тяжких злочинів ГСУ НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0001274 від 21.06.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 229, ч. 4 ст. 321 КК України.

Відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі повідомлень щодо виявлення шахрайський дій при здійсненні реалізації інсектицидів та пестицидів, майнові права інтелектуальної власності на які належать виключно компаніям ФМС Корпорейшн, ТОВ «Syngenta» та ТОВ «БАЙЄР».

Згідно наявних відомостей Європейського бюро боротьби з шахрайством (European Anti-Fraud Office) на території Європейського Союзу, шляхом обману здійснюється заволодіння грошовими коштами громадян через систематичний продаж фальсифікованого інсектициду та пестициду, що надходять з території України.

В подальшому, під час досудового розслідування встановлено, що організована група із числа громадян України, переслідуючи корисливий мотив, з метою збагачення, відповідно до розподілу ролей здійснюють незаконне виготовлення та зберігання вищевказаної фальсифікованої продукції яка містить отруйні речовини у спеціально обладнаних приміщеннях на яких наклеєні підроблені етикетки торгових марок, після чого збувають на території України та до країн ЄС, чим вводять в оману покупців стосовно якості інсектициду, чим спричиняють матеріальні збитки вказаним компаніям.

В ході проведення слідчих (розшукових) дій встановлено коло осіб, причетних до вчинення вказаного вище кримінального правопорушення, зокрема ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має в своєму користуванні автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 .

14.07.2025 року співробітниками Національної поліції проведено обшук автомобіля марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 , який у своїй злочинній діяльності використовував ОСОБА_7 . За результатами слідчої дії вищевказаний автомобіль та ключі від нього вилучені.

Відтак, вказаний автомобіль та ключі від нього відповідно до вимог ч. 7 ст. 236 КПК України відповідають критеріям тимчасово вилученого майна - вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

14.07.2025 року автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 використовував зазначений автомобіль в своїй злочинній діяльності, а також з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), оскільки в результаті неправомірних дій ОСОБА_7 спричинено матеріальний збиток потерпілій компанії ФМС Корпорейшн.

Згідно реєстраційної картки автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 , належить ОСОБА_6 .

16.07.2025 року (клопотання датоване 14.07.2025 року) прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та захисту інвестицій, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва з клопотанням, яке подане у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001274 від 21.06.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 229, ч. 4 ст. 321 КК України, про арешт майна.

Вказане клопотання було обґрунтоване тим, що положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачають арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Прокурор у клопотанні посилався на те, що накласти арешт на вищезазначене майно необхідно, оскільки незастосування заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати речових доказів або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати встановленню обставин, які підлягають доказуванню під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та захисту інвестицій, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 , подане у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001274 від 21.06.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 229, ч. 4 ст. 321 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно із забороною відчуження, розпорядження та користування, яке було вилучене 14.07.2025 року під час проведення обшуку, а саме на автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього, які належать ОСОБА_6 та фактично перебували у користуванні ОСОБА_7 .

Постановляючи оскаржувану ухвалу, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, оскільки дане майно може бути використано як речовий доказ у кримінальному провадженні.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Вимогами п.п. 6, 8 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, у порушення вимог п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт транспортного засобу марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключів від нього, належним чином не перевірив та не обґрунтував в ухвалі мету та правову підставу для такого арешту, обмежившись лише переліком норм кримінального процесуального закону, які регулюють порядок накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів.

При цьому, не зважаючи на те, що органом досудового розслідування визнано речовим доказом транспортний засіб марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього, в ухвалі слідчого судді належним чином не обґрунтовано підстави та мету арешту цього майна.

Ухвала слідчого судді містить лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин вчинення кримінальних правопорушень, без наведення обґрунтувань, які б давали розумні підстави вважати, що майно - автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього, які належать ОСОБА_6 та фактично перебували у користуванні ОСОБА_7 , зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування у провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001274 від 21.06.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 229, ч. 4 ст. 321 КК України,є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, об`єктом кримінально протиправних дій, набуте кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення.

В порушення вимог п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власника майна.

З огляду на наведене, надаючи оцінку наданим прокурором матеріалам судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що накладення арешту на автомобіль та ключі від нього, які належать ОСОБА_6 та фактично перебували у користуванні ОСОБА_7 , за викладених в ухвалі слідчого судді обставин, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів зауважує на тому, що слідчим суддею накладено арешт на вказане майно саме з метою його збереження як речового доказу, що є самостійною правовою підставою для арешту майна, не надавши оцінки доводам клопотання прокурора щодо арешту вилученого автомобіля та ключів від нього з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Надаючи оцінку вказаним доводам клопотання прокурора, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на те, що клопотання прокурора та матеріали провадження не містять будь яких доказів чи посилань на підтвердження того, що у цьому кримінальному провадженні до власника майна, якому не вручено підозру у даному провадженні, заявлено цивільний позов, що свідчить про відсутність правової підстави для арешту майна з метою відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

З урахуванням вищевикладеного у сукупності, на думку колегії суддів, слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали не перевірено вказані обставини, які свідчать про відсутність правових підстав для накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на що посилається орган досудового розслідування у своєму клопотанні.

Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього, які належать ОСОБА_6 та фактично перебували у користуванні ОСОБА_7 ,здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в право на мирне володіння майном здійснено без законних на те підстав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та захисту інвестицій, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 , подане у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001274 від 21.06.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 229, ч. 4 ст. 321 КК України, про арешт майна та накладено арешт на тимчасово вилучене майно із забороною відчуження, розпорядження та користування, яке було вилучене 14.07.2025 під час проведення обшуку, а саме на автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього, які належать ОСОБА_6 та фактично перебували у користуванні ОСОБА_7 - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та захисту інвестицій, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 , подане у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001274 від 21.06.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 229, ч. 4 ст. 321 КК України, про арешт майна, яке було вилучене 14.07.2025 під час проведення обшуку, а саме на автомобіль марки «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_1 та ключі від нього, які належать ОСОБА_6 та фактично перебували у користуванні ОСОБА_7 - відмовити.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4