Провадження № 11-кп/824/3035/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

06 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинуваченого - ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_11 - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2025 рокуОСОБА_11 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 110-2КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 17 січня 2026 року включно без визначення розміру застави.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не припинили свого існування, та неможливість обрання обвинуваченому ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки він не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та негативно відобразиться на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 вказано про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив про те, що оголошена ОСОБА_11 підозра та пред`явлене обвинувачення необґрунтовані, оскільки з матеріалів кримінального провадження не вбачається достатніх відомостей, які б свідчили про наявність в його діях складу кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються. Також захисник вказав про те, що всупереч вимогам закону сторона обвинувачення не представила, а суд не врахував відсутність доказів, які підтверджують наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також те, що вони не зменшились або з`явились нові, які виправдовують подальше утримання обвинуваченого під вартою. Вважає, що ризик переховування від суду необґрунтований, адже ОСОБА_11 раніше не судимий, має різні відзнаки та нагороди, відома людина, політик, громадський діяч, депутат, повноваження якого не припинені, а тому його виїзд за межі України можливий лише за згоди Голови ВРУ, відповідно до Рішення РНБО до нього застосовано санкції, що обмежує його у можливостях користуватися належними йому активами, а також переніс короновірусну хворобу, що призвела до загострення хронічних захворювань, що в своїй сукупності вказує про наявність у нього міцних та сталих зв`язків, які унеможливлюють його наміри переховування від суду. До того ж, сторона обвинувачення не надала жодного доказу існування такого наміру у ОСОБА_11 , а ризику переховування додатково можна запобігти покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Також зазначив про необґрунтованість ризику впливу на свідків, адже жодної спроби вплинути на них не було зафіксовано, а в рамках досудового розслідування кримінального провадження всі свідки допитані і навряд змінять свої покази, а щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, то зазначив, що вказаний ризик має занадто ймовірний характер та не підтверджується жодним доказом. Захисник також вказав, що сторона обвинувачення не надала достатніх та переконливих аргументів і доказів щодо неможливості застосування до ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу, а посилання на положення ч. 6 ст. 176 КПК України вважає таким, що не відповідає загальним засадам кримінального провадження та практиці ЄСПЛ з цього приводу. Додатково захисник звернув увагу те, що під час прийняття рішення про продовження запобіжного заходу суд не врахував належним чином стан здоров`я ОСОБА_11 , а також захисник зауважив про незаконність складу суду, який ухвалив судове рішення, оскільки при повторному авторозподілу були допущені порушення вимог ч. 3 ст. 35 КПК України. Апелянт вважає, що з урахуванням того, що ОСОБА_11 є народним депутатом, позитивно характеризується, раніше до юридичної відповідальності не притягався, зареєстрований та проживає у м. Києві, має хронічні захворювання, які потребують лікування, перебуває у шлюбі та має на утриманні 3 малолітніх дітей, більше 2 років утримується під вартою, запобігти заявленим ризикам можливо шляхом застосування до нього іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, в тому числі з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Відтак просить суд оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_8 також вказав про незаконність ухвали суду першої інстанції, посилаючись на відсутність реальних ризиків ухилення ОСОБА_11 від суду, адже такий ризик сторона обвинувачення обґрунтовує тяжкістю можливого покарання, що є неприпустимим, а також його широким колом знайомств, однак для цього у особи повинні бути специфічні знайомства, зокрема у правоохоронних органах або серед кримінальних угрупувань, однак ОСОБА_11 таких не має. Додатково звернув увагу на те, що ОСОБА_11 є народним депутатом, а тому перетнути державний кордон України без згоди Голови ВРУ, та без погодження з Головою СБУ, не може. Також вказав про те, що ризики знищити або спотворити докази та незаконно впливати на свідків є гіпотетичними та нічим не підтверджені. Крім цього, захисник вказав, що в діях ОСОБА_11 відсутні ознаки складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а тому вважає, що будь-які ризики є малоймовірними. Просивсуд оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисників, які подані апеляційні скарги підтримали та просили задовольнити; прокурорів, які заперечували щодо задоволення апеляційних скарг захисників, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК Українивизначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою було вирішено на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_11 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України, яке є особливо тяжким злочином проти основ національної безпеки України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої, а також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України, яке є тяжким злочином проти основ національної безпеки України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 8 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів також враховуються конкретні обставини інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дані про його особу, соціальний статус, рід занять, що у загальному підсумку дає підстави стверджувати про існування у обвинуваченого реальної можливості безперешкодного потрапляння як на територію іншої держави, так і на територію, яка не контролюється Україною, що свідчить про існування ризику переховування від суду.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги поряд з іншими обставинами і загроза суворого покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснив оцінку ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_11 у контексті з даними про особу обвинуваченого та дійшов обґрунтованого висновку про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, що само по собі уже дає підстави для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обставини вчинення поставлених у вину обвинуваченому ОСОБА_12 кримінальних правопорушень дають підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, враховуючи при цьому те, що судовий розгляд у даному кримінальному провадження фактично не розпочатий та свідки не допитані.

Наведене у своїй сукупності свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції стосовно існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу.

Відповідно до положень ч.6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109 - 114? КК України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою. Рішенням Конституційного Суду України № 7-р(II)/2024 від 19.06.2024 року дана норма закону визнана такою, що відповідає Конституції України.

За правилами ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Абзацом 8 ч. 4 ст.183 КПК України установлено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109 - 114? КК України.

Тобто, зміст положень ч.6 ст.176, ч.3 та абз. 8 ч. 4 ст.183 КПК України дає підстави для висновку про те, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109 - 114? КК України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою із можливістю визначення розміру застави, враховуючи обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а також обставини зазначені у ч. 1 ст. 178 КПК України, а саме вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, наявність постійного місця роботи або навчання, його репутацію, наявність судимостей та інше.

Можливість застосування щодо таких осіб інших запобіжних заходів окрім як тримання під вартою із установленням альтернативного запобіжного заходу у виді застави при наявності на те підстав та у порядку встановленому законом, положеннями діючого КПК України не передбачено.

Наведене дає підстави стверджувати про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про необхідність застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що указує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про продовження строку його тримання під вартою.

Доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині необхідності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою та указували би на можливість відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відповідно звільнення ОСОБА_11 з-під варти, апеляційні скарги захисників не містять.

Поряд із цим, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині того, що лише запобіжний захід у виді безальтернативного тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, попередить існуючі ризики ухилення обвинуваченого від суду та впливу на свідків, а визначення розміру застави ОСОБА_11 не зможе забезпечити виконання завдань кримінального провадження.

Колегія суддів констатує те, що тримання особи під вартою у порядку застосування запобіжного заходу не ставить на меті покарання особи, а застосовується виключно із метою попередити існуючи ризики, перелік яких визначений ч.1 ст. 177 КПК України.

Оцінивши аргументи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_11 , врахувавши термін перебування обвинуваченого під вартою, який триває більше двох років, за умови того, що судовий розгляд фактично не розпочатий, колегія суддів приходить до висновку про те, що прокурор у ході розгляду клопотання не довів наявності нових ризиків або збільшення ступеню наявних ризиків, що виправдовувало би таке тривале безальтернативне утримання обвинуваченого під вартою. Обов`язок прокурора наводити такі обставини передусім випливає із численноїпрактики Європейського суду з прав людини, який через призму своїх рішень (зокрема Рішення від 10.02.2011 року у справі «Харченко проти України», Рішення від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України», Рішення від 08.04.2010 року у справі «Фельдман проти України» та інші) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції того, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри та наявність ризиків констатованих на етапі застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою перестає бути підставою для позбавлення свободи, і орган досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави, у тому числі і збільшення ризиків.

Враховуючи викладене колегія суддів констатує, що подальше застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою не можливо визнати виправданим та таким, що відповідає наведеній вище практиці ЄСПЛ. Компенсувати ступінь зменшення існуючих ризиків, за відсутності нових ризиків та із урахуванням вимог ч.6 і ст. 176 КПК України може встановлення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, що указує на наявність підстав для висновку про можливість, за правилами ч.3 ст.183 КПК України визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави.

При вирішенні питання про необхідність застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді застави колегія суддів зважає на те, що обвинувачений перебуває під вартою більше двох років. Із урахуванням сутності висунутого ОСОБА_11 обвинувачення тримання його під вартою більше двох років може розцінюватись як надмірне. Надмірне тримання обвинуваченого під вартою та ігнорування згаданої вище практики ЄСПЛ в частині доведення прокурором існування додаткових ризиків дало підстави обвинуваченому ОСОБА_11 звернутися до відповідних міжнародних судових інстанцій за захистом порушеного конвенційного права, зокрема до ЄСПЛ щодо надмірного тримання його під вартою. Відповідно до наданих стороною захисту матеріалів 04.12.2025 року ЄСПЛ прийняв до провадження скаргу ОСОБА_11 в частині надмірної тривалості тримання під вартою відповідно до статті 5 § 3 Конвенції. Суд повідомив Уряд України про можливість надати зауваження щодо прийнятності та суті скарги до 02.04.2026 року та звернув увагу на можливість подання Урядом односторонньої декларації з можливістю подальшого розгляду справи по процедурі дружнього врегулювання.

На думку колегії суддів, одним із заходів, який може сприяти дружньому врегулюванню скарги ОСОБА_11 може стати застосування щодо нього альтернативного запобіжного заходу у виді застави відповідно до положень ч.3 та абз. 8 ч. 4 ст.183 КПК України.

Враховуючи сукупність указаних вище обставин, практику ЄСПЛ, наявність прийнятої ЄСПЛ до провадження скарги ОСОБА_11 на надмірну тривалість його тримання під вартою та із метою можливого попередження негативних наслідків для України внаслідок задоволення ЄСПЛ скарги ОСОБА_11 у виді покладення на державу відповідних витрат та підриву авторитету держави на міжнародному рівні колегія суддів приходить до висновку про безумовну необхідність застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_11 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Між тим, розмір застави, передбачений п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, який визначений законодавцем для категорії злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_11 із урахуванням фактичних обставин злочинів, їх тяжкості та даних про особу обвинуваченого, на думку колегії суддів, не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти існуючим ризикам, що указує на необхідність визначення застави у більшому розмірі, ніж передбачений п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Таким, який буде здатним запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_11 покладених на нього обов`язків, на переконання колегії суддів, буде розмір застави у 10 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 33 280 000 грн. На думку колегії суддів такий розмір застави дійсно є засобом запобігання зазначеним вище ризикам та достатньою мірою гарантує виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Підстави стверджувати про те, що зазначений вище розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого, на етапі застосування запобіжного заходу у виді застави вперше відсутні.

Із урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2025 року в частині не визначення обвинуваченому ОСОБА_11 альтеративного запобіжного заходу у виді застави та на підставі ч. 3 ст. 183 КПК України визначити обвинуваченому ОСОБА_11 альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 10 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 33 280000 (тридцять три мільйони двісті вісімдесят тисяч) грн.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_11 - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2025 року щодо ОСОБА_11 змінити.

На підставі ч. 3 ст. 183 КПК України визначити ОСОБА_11 альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 10 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 33 280 000 (тридцять три мільйони двісті вісімдесят тисяч) грн., яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною чи юридичною особою (заставодавцем) на розрахунковий рахунок Київського апеляційного суду (надавач послуг: Київський апеляційний суд, ; номер рахунку за стандартом IBAN: UA1082186; банк надавача послуг: ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку: 820172, платник: прізвище, ім`я, по батькові особи-платника повністю, призначення платежу: Застава за (Прізвище, ім`я, по батькові особи, щодо якої вноситься застава повністю), дата/місяць/рік народження, по справі (номер справи) в Київському апеляційному суді).

У разі внесення застави ОСОБА_11 негайно звільнити з-під варти та зобов`язати останнього з`явитися до суду за першою вимогою у рамках цього кримінального провадження та відповідно до положень ч. 5 ст. 194 КПК України покласти наступні обов`язки:

- прибувати до суду за першою вимогою;

- не відлучатися за межі м. Києва та Київської області без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання (у випадку наявності) до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон;

- носити електронний засіб контролю.

Визначити строк дії, покладених на обвинуваченого ОСОБА_11 обов`язків до 06.03.2026 року.

Після внесення застави, визначеної в цій ухвалі, обвинувачений ОСОБА_11 зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у виді застави.

Роз`яснити заставодавцю обов`язок із забезпечення належної поведінки обвинуваченого та його явки до суду. У разі невиконання заставодавцем вказаного обов`язку, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться до суду без поважних причин чи не повідомить про причини неявки, або порушить інші, покладені на нього обов`язки, застава звертається в дохід держави.

Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на прокурорів у вказаному кримінальному провадженні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4