ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 573/838/24

провадження № 51-603кмо25

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

засудженого ОСОБА_12 (у режимі відеоконференції),

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 08 липня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000182, за обвинуваченням

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білопілля Сумської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Коротка історія кримінального провадження

Оскарженим вироком суд першої інстанції визнав ОСОБА_12 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Апеляційний суд оскарженою ухвалою залишив вирок без змін.

Установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

ОСОБА_12 визнано винуватим у тому, що він, будучи придатним за станом здоров`я до військової служби, за відсутності передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки від призову, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, 08 квітня 2024 року умисно без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для направлення до військової частини з метою проходження служби, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і закрити кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з відсутністю в діянні засудженого складу кримінального правопорушення.

Захисник свої доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції: не надав належної оцінки доказам, які підтверджують наявність у засудженого щирих релігійних переконань, несумісних із проходженням військової служби; проігнорував документи, що свідчать про його належність до релігійної організації Свідків Єгови в Україні; не врахував усталеної практики Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), який неодноразово визнавав, що віровчення Свідків Єгови забороняє проходження будь-якої військової служби.

У зв`язку із цим вважає, що суд дійшов хибного висновку про ухилення засудженого від мобілізації та можливість проходження ним військової служби без зброї.

Захисник вважає, що апеляційний суд усупереч приписам статті 419 КПК України, не спростував доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони захисту; не здійснив повноцінного аналізу наведених аргументів, не надав на них вичерпних відповідей і не навів належних мотивів ухваленого рішення.

На обґрунтування незаконності рішення апеляційного суду захисник зазначає, що цей суд:

- проігнорував довідку релігійного центру Свідків Єгови в Україні, якою підтверджено, що засуджений не тільки є віруючим, а й публічно здійснює релігійну діяльність як священник, навчаючи інших основам віровчення;

- безпідставно застосував правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 02 травня 2024 року у справі №?344/12021/22, яка стосувалася особи, що не належала до жодної релігійної організації. Водночас засуджений є членом релігійної громади Свідків Єгови та священнослужителем;

- зробив хибний висновок щодо можливості проходження засудженим служби, не пов`язаної з використанням зброї (наприклад, будівництво укріплень чи допомога пораненим), що суперечить віровченню Свідків Єгови. Суд обґрунтував цей висновок рішенням, ухваленим у справі, яка стосувалася представника іншої конфесії - Церкви адвентистів сьомого дня (постанова від 13 червня 2024 року, справа № 601/2491/22), віряни якої мають інше ставлення до військового обов`язку;

- не обґрунтував, чому не врахував позиції ЄСПЛ, який послідовно визнає Свідків Єгови релігійною спільнотою із чіткими пацифістськими переконаннями, що не допускають участі у військовій службі, а також носіння зброї чи форми.

Захисник переконаний, що з огляду на практику ЄСПЛ та правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 02 травня, 13 червня та 26 листопада 2024 року, засуджений мав підстави для сумлінної відмови від проходження військової служби у порядку, передбаченому частиною 4 статті 35 Конституції України (надалі - Конституція) та статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - ЕКПЛ, Конвенція), оскільки така відмова ґрунтувалася на його щирих релігійних переконаннях, несумісних із виконанням будь-якої військової служби, включно зі службою без зброї, а також на його належності до релігійної організації, віровчення якої категорично виключає можливість такої служби.

Таким чином, на переконання сторони захисту, у діянні засудженого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України.

Підстави розгляду провадження об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата)

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 434-1 КПК України суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики в порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Під час розгляду касаційної скарги колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - ККС ВС) дійшла висновку про наявність підстави, передбаченої частиною 2 статті 434-1 КПК України, до передачі цього провадження на розгляд об`єднаної палати.

Колегія суддів послалася на те, що у постанові Першої судової палати ККС ВС від 02 травня 2024 року (справа № 344/12021/22, провадження № 51-90км24) колегія суддів виснувала, що відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції положення частини 4 статті 35 Основного Закону мають застосовуватися як норми прямої дії. З огляду на зазначене і приписи ст. 9 Конвенції, від яких Україна в умовах воєнного стану не відступала в порядку ст. 15 ЄКПЛ, особа не підлягає кримінальній відповідальності за ст. 336 КК України за умови доведення несумісності виконання військового обов`язку з її релігійними переконаннями - підтвердження належними й достатніми доказами її участі у релігійних організаціях, що сповідують віровчення відповідного змісту, або наявності таких особистих глибоких, щирих і послідовних переконань.

Така ж позиція висловлена колегіями суддів Першої та Другої судових палат ККС ВС у постановах від 13 червня 2024 року (справа № 601/2491/22, провадження № 51?6732км23) та від 21 січня 2025 року (справа № 344/7666/22, провадження № 51?1154км23), які, хоча й не погодилися з доводами касаційних скарг щодо наявності у переглянутих ними кримінальних провадженнях підстав для сумлінної відмови засудженого від військової служби за релігійними переконаннями, однак констатували наявність права на таку відмову, зауваживши, що досягнення справедливого балансу між правом людини, закріпленим у статті 9 Конвенції та статті 35 Конституції в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Таку позицію підтримала і колегія суддів Третьої палати ККС ВС, обґрунтовуючи своє рішення про передачу справи на розгляд об`єднаної палати.

Однак у подібних до цього кримінального провадження правовідносинах є й інша практика суду касаційної інстанції, що відображена у постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 15 квітня 2025 року (справа № 573/406/24, провадження № 51-317км25). У цьому судовому рішенні зроблено висновок, що під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама собою мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави. На переконання Суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, у тому числі Свідками Єгови.

За таких обставин колегія суддів Третьої судової палати ККС ВС передала це провадження стосовно ОСОБА_12 на розгляд Об`єднаної палати для відступу від висновку колегії Першої судової палати ККС ВС, вказаного у постанові від 15 листопада 2025 року (справа № 573/406/224, провадження № 51-317км25), оскільки виходить із правової позиції щодо застосування частині 1 статті 461 КПК України у подібних правовідносинах, відмінної від раніше висловленої Верховним Судом у цьому рішенні, вважає обґрунтованим підхід, застосований колегіями суддів Першої та Другої судових палат ККС ВС у постановах від 02 травня 2024 року (справа № 344/12021/22, провадження № 51?90км24), від 13 червня 2024 року (справа № 601/2491/22, провадження № 51?6732км23) та від 21 січня 2025 року (справа № 344/7666/22, провадження № 51?1154км23).

Отже, об`єднаній палаті потрібно вирішити питання щодо того чи має право громадянин на сумлінну відмову від військової служби з релігійних переконань під час мобілізації у період воєнного стану.

Позиції учасників судового провадження

Захисники та засуджений у судовому засіданні підтримали вимоги касаційної скарги, просили задовольнити скаргу із зазначених у ній підстав.

Прокурор просив суд відмовити в задоволенні касаційної скарги захисника.

Оцінка Суду

Об`єднана палата заслухала суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи й дійшла таких висновків.

Джерела права, дотичні до справи

Конституція України

Стаття 17

Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Стаття 35

Кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Стаття 65

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права (далі - Пакт, МПГПП)

Стаття 18

1. Кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних і ритуальних обрядів та вчень.

2. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.

3. Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров`я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод

Стаття 9 Свобода думки, совісті і релігії

1. Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

2. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України від 23 квітня 1991 року № 987-XII «Про свободу совісті та релігійні організації»

Стаття 3. Право на свободу совісті

Кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Стаття 4. Рівноправність громадян незалежно від їх ставлення до релігії

Громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії.

Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом.

Ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Закон України від 12 грудня 1991 року № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу»

Стаття 1

Альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Стаття 4

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу»

Стаття 1. Військовий обов`язок

1. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

4. Громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Стаття 2. Військова служба і виконання військового обов`язку в запасі

Види військової служби:

базова військова служба;[1]

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військова служба за контрактом осіб рядового складу;

військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, а також закладів фахової передвищої військової освіти;

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Закон України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII«Про оборону України»

Стаття 17. Права та обов`язки громадян України у сфері оборони

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022«Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений указами Президента України і діє дотепер.

Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», згідно з яким оголошено про проведення загальної мобілізації.

Мотиви ухвалення рішення

Об`єднана палата зазначає, що питання, поставлене стороною захисту в цій справі, полягає в тому, чи узгоджується кримінальна відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації з правом особи на свободу думки, совісті та релігії, яке закріплено в Конституції України й міжнародних договорах, ратифікованих Україною.

Суд вказує, що положення статті 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених статтею 9 ЕКПЛ, допускається відповідно до статті 15 ЕКПЛ, однак об`єднана палата враховує, що з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано.[2] Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.

Об`єднана палата зазначає, що призов на військову службу під час мобілізації здійснює суттєвий вплив на звичайний спосіб життя особи, оскільки вона забезпечує захист держави, а не продовжує займатися своєю попередньою діяльністю, вимушена змінити місце перебування (проживання), не може залишати військової частини, тощо. Також такий призов може мати певний вплив, в тому числі змінити, можливості особи звичним для неї способом сповідувати ту чи іншу віру, відвідувати релігійні та пов`язані з ними заходи.

Однак право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Тому об`єднаній палаті належить вирішити питання, чи є таке втручання виправданим з погляду тих положень Конституції України та міжнародних договорів, які допускають обмеження свободи сповідувати свою релігію.

Частина 2 статті 35 Конституції України, частина 3 статті 18 Пакту і частина 2 статті 9 Конвенції в схожих виразах допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети).

Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.

Об`єднана палата зазначає, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

На думку об`єднаної палати, національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.

Як вважає об`єднана палата, неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава.

Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

Об`єднана палата не залишає поза увагою посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, об`єднана палата, однак, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.

Об`єднана палата не бачить підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.

За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі стаття 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить статті 35 Конституції України.

Тому об`єднана палата констатує, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнає, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.

Суд не може оцінювати, який спосіб реалізації прав сумлінних відмовників і узгодження їх з легітимними інтересами суспільства є найкращим, оскільки це компетенція Парламенту. Однак суд зазначає, що ключовим є саме організація процесу такого врахування з тим, щоб особи, які є сумлінними відмовниками були залучені до виконання завдань, які не пов`язані із носінням та/або використанням зброї.

Об`єднана палата визнає, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Хоча питання відмови від виконання наказу, який передбачав носіння або використання зброї, не є предметом цього розгляду, об`єднана палата визнає, що мотиви відмови від виконання такого наказу необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.

Водночас об`єднана палата вважає, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

Таким чином, об`єднана палата робить висновок, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Застосування до обставин справи

Суд першої інстанції визнав доведеним, що засуджений, священнослужитель у релігійному об`єднанні Свідків Єгови, після отримання повістки без поважних причин не прибув до ТЦК та СП для проходження військової служби.

З урахуванням викладених вище висновків об`єднаної палати, висновок суду про те, що призов на військову службу засудженого під час мобілізації в період воєнного стану в Україні є законним, а його дії є ухиленням від призову на військову службу під час мобілізації в розумінні статті 336 КК України, є правильним.

Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в межах, визначених статтею 404 КПК України, у порядку, встановленому статтею 405 цього Кодексу, належним чином розглянув доводи, викладені у апеляційній скарзі захисника, які аналогічні доводам у його касаційній скарзі, дав на них вичерпні відповіді й із цих питань умотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши переконливі аргументи, які ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, її законність сумнівів у колегії суддів не викликає.

Отже, за результатами касаційного розгляду об`єднаною палатою не встановлено підстав до задоволення касаційної скарги захисника.

Щодо покарання

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання із числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За правилами статті 75 КК України в разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, вмотивувавши належним чином своє рішення.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, районний суд, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, за результатами перегляду вироку щодо ОСОБА_12 , обираючи останньому покарання, врахував дані про особу засудженого, а саме те, що він за місцем проживання характеризується позитивно, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання, визнано те, що його вперше притягнуто до кримінальної відповідальності. Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.

Районний суд, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, дійшов висновку, що дані про особу засудженого не знижують ступеня суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення та призначив покарання за статтею 366 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

При цьому суди першої та апеляційної інстанцій не встановили підстав для застосування до засудженого положень статті 75 КК України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 433 КПК України суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками судів попередніх інстанцій про неможливість звільнення ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України та вважає за необхідне змінити вирок районного суду й ухвалу апеляційного суду в частині форми реалізації кримінальної відповідальності на підставі частини 2 статті 433 КПК України.

Згідно із частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Враховуючи мету покарання, яка полягає в тому, щоб досягти виправлення засудженого, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, зважаючи на те, що кримінальне правопорушення ОСОБА_12 вчинив вперше, його тяжкість (є нетяжким злочином), відповідно до довідки релігійної організації «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» від 22 січня 2024 року № 2203 з 22 травня 2004 року присвячений охрещеним служителем цього центру, а з 04 січня 2010 року він є священнослужителем, старійшиною (єпископом) релігійного збору, об`єднана палата вважає, що обставини цього конкретного кримінального провадження, які підлягають врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставами для висновку про можливість досягти мети заходу примусу зі звільненням ОСОБА_12 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання, призначеного за ст. 336 КК України.

З огляду на викладене, судові рішення в частині форми реалізації кримінальної відповідальності підлягають зміні.

На виконання положень ч. 4 ст. 442 КПК об`єднана палата формулює такий висновок щодо застосування норм права

Законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях.

Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні статті 336 КК України.

Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, об`єднана палата

ухвалила:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 08 липня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року щодо ОСОБА_12 в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

Відповідно ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_12 в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Звільнити ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти з установи виконання покарань.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6

ОСОБА_7

[1] Термін, який замінив термін «строкова військова служба» у відповідності до змін, внесених Законом № 3633-IX від 11.04.2024 року

[2] Partial withdrawal of derogation contained in Note verbale No. 31011/32-119-46585 from the Permanent Representation of Ukraine, dated 4 April 2024, registered at the Secretariat General on 5 April 2024, concerning Articles 4.3, 9, 13, 14 and 16 of the Convention, https://rm.coe.int/1680af452a