УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 712/9892/24

провадження № 51- 4419 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.

установив:

Соснівський районний суд м. Черкаси вироком від 04 липня 2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудив за:

- ч. 2 ст. 114-2 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- ч. 1 ст. 436-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- ч. 3 ст. 436-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці без конфіскації майна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі без конфіскації майна на строк 5 років 3 місяці.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_4 , перебуваючи у м. Черкаси, більш точне місце досудовим розслідуванням не встановлено, діючи з прямим умислом, з мотивів несприйняття існуючої української влади та схвалення політики країни-агресора, у період з 16 березня 2022 року по 15 вересня 2022 року, використовуючи месенджер «Telegram», що зареєстрований за абонентським номером НОМЕР_1 , у переписці з абонентом « ОСОБА_6 », а також 08 та 09 липня 2022 року, у ході спілкування в Інтернет-месенджері «Viber» виправдовував, визнав правомірною, заперечував збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Окрім того, ОСОБА_4 , перебуваючи у м. Черкаси, діючи з прямим умислом, з мотивів несприйняття існуючої української влади та схвалення політики країни-агресора, 13, 16, 19 та 31 січня 2024 року, у ході спілкування у режимі телефонії та в ході розмов повторно виправдовував, визнав правомірною, заперечував збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Також ОСОБА_4 , 14 вересня 2022 року, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, використовуючи месенджер «Telegram», що зареєстрований за абонентським номером НОМЕР_2 , у переписці з абонентом « ОСОБА_6 », переслав останньому фотознімок із зображенням військової техніки ЗСУ, та у повідомленні від 15 вересня 2022 року зазначив наступне: «Мы ушли вдоль пляжа в сторону Санжейки», чим надав можливість ідентифікувати розташування підрозділів ЗСУ у період 14-15 вересня 2022 року у Одеській області.

Інформація про розташування ЗСУ та інших утворених відповідно до законів України військових формувань в Одеській області, яка 14-15 вересня 2022 року була передана ОСОБА_4 з використанням месенджеру «Telegram», не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом ЗСУ, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2025 року залишив без змін.

У своїй касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року. На підставі положень ст. 69 КК пом`якшити призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 114-2, ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

На обґрунтування своїх доводів захисник у скарзі зазначає про те, що:

- ОСОБА_4 раніше не судимий, є засновником та директором ТОВ «Вакуумнова» (м. Черкаси), має у власності нерухоме майно та утримує неповнолітнього сина, 2008 року народження, що свідчить про міцність та сталість його соціальних зв`язків. У ході досудового розслідування та судового розгляду визнавав вину та щиро розкаявся у скоєному. Про дієвість його каяття свідчить добровільне перерахування на користь збройних ЗСУ грошових коштів у розмірі 100 000 грн. Злочини, які інкримінуються ОСОБА_4 , не відносяться до категорії особливо тяжких;

- набуття особливосуспільної небезпечності інкримінованих ОСОБА_4 злочинів в умовах воєнного стану не передбачено кримінальним законодавством ані як кваліфікуюча, ані як обтяжуюча обставина, отже покладення даного висновку в основу призначеного покарання є протиправним;

- визначений у ст. 66 КК перелік пом`якшуючих підстав не є вичерпним, у зв`язку з чим перерахування ОСОБА_4 на користь ЗСУ грошових коштів також слід розглядати, як пом`якшуючу обставину;

- суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, не врахувавши конкретних обставин справи та наявність повного переліку пом`якшуючих обставин, повною мірою не врахували даних про особу засудженого, а саме його щиросердне каяття, перерахування коштів на користь ЗСУ, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, а також його посткримінальну поведінку;

- поза увагою апеляційного суду залишилось обґрунтування можливості застосування при призначенні ОСОБА_4 покарання положень ст. 69 КК.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Щодо доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_5 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, що, на переконання сторони захисту, виразилося в необґрунтованому незастосуванні до

ОСОБА_4 положень, передбачених статтями 69, 75 КК України, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. З огляду на принципи співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Системне тлумачення цієї норми кримінального закону свідчить про те, що підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є дві групи чинників, котрі характеризують як учинений злочин, так і особу винного та мають ураховуватися в їх сукупності, а саме:

- наявність кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину;

- дані, які певним чином характеризують особу винного.

Як видно з вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 вид та розмір покарання, урахував:

- ступінь тяжкості вченених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів;

- дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , зокрема те, що він раніше не судимий, офіційно працює, має на утриманні неповнолітнього сина, 2008 року народження.

Обставиною, яка пом`якшує ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття, оскільки останній змінив позицію щодо війни в Україні та засуджує незаконне вторгнення рф в Україну, крім того добровільно перерахував на потреби ЗСУ грошові кошти у розмірі 100 000 гривень.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , суд першої інстанції не встановив.

Крім того, при призначенні покарання місцевий суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_7 , яка зазначила, що вона є колишньою дружиною обвинуваченого. Разом з ним виховує сина ОСОБА_8 . Кожного року обвинувачений забирав сина на відпочинок з серпня - по вересень місяць. З сином мав тісний психологічний зв`язок. Від сина ніколи не чула, що батько розповідав йому про російську політику, дізналась про це лише з матеріалів кримінального провадження. З ОСОБА_4 почали тісно спілкуватися незадовго до взяття його під варту. Після ув`язнення має українську позицію та просив її задонатити на користь ЗСУ грошові кошти в сумі 100 000 гривень.

З огляду на зазначене місцевий суд дійшов переконання щодо необхідності призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі без конфіскації майна, із застосуванням ст. 70 КК, обґрунтувавши свою позицію тим, що злочини, які вчинив ОСОБА_4 , відносяться до розділу в сфері злочинів проти основ національної безпеки України та проти миру та безпеки людства та міжнародного правопорядку, що набуває особливої суспільної небезпечності вказаних правопорушень в період воєнного стану в Україні у зв`язку з російською агресією, та не знайшов підстав для застосування щодо останнього положень ст. 75 КК, посилаючись на те, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи апеляційну скаргу захисника в тому числі в частині призначеного обвинуваченому покарання, урахував дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, поведінку, а також те, що він вчинив злочини, які відносяться до категорії нетяжких та тяжких, раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, офіційно працює, має на утриманні неповнолітнього сина, наявність пом`якшуючих покарання обставин - щире каяття, оскільки ОСОБА_4 змінив позицію щодо війни в Україні та засуджує вторгнення рф в Україну, добровільно перераховані на потреби ЗСУ кошти в розмірі 100 000 гривень, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_4 покарання відповідає засадам співмірності та індивідуалізації, є необхідним й достатнім для його виправлення та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також забезпечить захист держави від подібних посягань.

При цьому, зважаючи на наведене, а також на те, що кримінальні правопорушення, які вчинив ОСОБА_4 , належать до злочинів проти основ національної безпеки України та проти миру та безпеки, людства, міжнародного правопорядку, що набуває особливо суспільного характеру в період воєнного стану в Україні через російську агресію, суд апеляційної інстанції погодився із позицією суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 положень, передбачених статтею 75 КК.

Разом з цим апеляційний суд зазначив, що покарання, призначене ОСОБА_4 в межах санкцій ч. 2 ст. 114-2, ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК без конфіскації майна із застосуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК, було призначено практично в мінімальному розмірі, а всі ті обставини, що були зазначені в апеляційній скарзі захисника, які, на його думку, були підставою для застосування щодо ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, були враховані місцевим судом під час визначення виду та розміру призначеного останньому покарання у виді позбавлення волі.

На переконання Суду, наведені висновки судів попередніх інстанцій щодо справедливості, необхідності і достатності призначеного ОСОБА_4 покарання у цілому є законними й обґрунтованими.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , наполягаючи на застосуванні до засудженого ОСОБА_4 положень, передбачених ст. 69 КК, стверджує, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на повний перелік обставин, які пом`якшують його підзахисному покарання, а саме: його щиросердне каяття, перерахування коштів на користь ЗСУ, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, а також його посткримінальну поведінку.

Положеннями ч. 1 ст. 66 КК встановлено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Згідно з позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, яка міститься в постанові від 23 січня 2024 року у справі № 283/2169/19, для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, вирішальним є встановлення факторів, які б свідчили про справжність, щирість визнання вини, шляхом відповідного ставлення до скоєного, що передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, обставиною, яка пом`якшує ОСОБА_4 покарання, місцевий суд визнав щире каяття, оскільки останній змінив позицію щодо війни в Україні та засуджує незаконне вторгнення рф в Україну, крім того добровільно перерахував на потреби ЗСУ грошові кошти у розмірі 100 000 гривень.

Таким чином, Суд уважає, що суди попередніх інстанцій, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, дійшли обґрунтованих висновків про наявність у обвинуваченого лише однієї обставини, передбаченої ст. 66 КК, а саме щирого каяття, яке судами було встановлене, у тому числі у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 вчинив конкретні дії, спрямовані на виправлення ситуації, а саме добровільно перерахував на потреби ЗСУ грошові кошти у розмірі 100 000 гривень, а тому доводи касаційної скарги захисника про те, що у ОСОБА_4 наявні декілька пом`якшуючих його вину обставин, є необґрунтованими.

Згідно зі ст. 75 КК (у редакції, яка діяла на момент вчинення ОСОБА_4 правопорушень), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням

З урахуванням фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій, у тому числі вчинення засудженим кримінальних правопорушень, які

відносяться до розділу в сфері злочинів проти основ національної безпеки України та проти миру та безпеки, людства та міжнародного правопорядку, що набуває особливої суспільної небезпечності вказаних правопорушень в період воєнного стану в Україні у зв`язку з російською агресією, а також ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких віднесене законом до тяжких, висновок суду апеляційної інстанції про неможливість виправлення ОСОБА_4 без відбування покарання у виді позбавлення волі є обґрунтованим.

До того ж Суд вважає, що відсутні підстави для визнання тих обставин, що ОСОБА_4 раніше не судимий, є засновником та директором ТОВ «Вакуумнова» (м. Черкаси), має у власності нерухоме майно та утримує неповнолітнього сина, 2008 року народження, визнав вину та щиро розкаявся у скоєному, добровільно перерахував на користь збройних ЗСУ грошові кошти у розмірі 100 000 грн, його постримінальну поведінку, тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів.

Крім того, ураховує:

- зміст ст. 75 КК, якою передбачено можливість застосування її положень лише внаслідок призначення винній особі покарання, яке не перевищує 5 років позбавлення волі;

- відсутність підстав для застосування до ОСОБА_4 положень, передбачених ст. 69 КК.

Суд зауважує, що в цьому випадку застосування до засудженого ОСОБА_4 інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням буде неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому відсутні підстави для задоволення вимог касаційної скарги захисника ОСОБА_5 в цій частині.

Таким чином, на думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо порушень вимог КПК, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у касаційній скарзі не наведено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3