УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 639/492/24

провадження № 51 - 4287 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 лютого 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001184 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ядрин Чуваської РСР РФСР, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 лютого 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 , у період воєнного стану, поширеного на території України, 16 листопада 2023 року приблизно о 16:00 год, перебувала в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого тимчасового мешкання, а саме у квартирі АДРЕСА_2 . У цей час, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт із ОСОБА_6 , під час якого ОСОБА_5 схопила зі столу у праву руку ніж господарсько-побутового призначення, та перебуваючи обличчям до ОСОБА_6 , умисно зі значною силою нанесла ножом два удари в область грудної клітини, від чого ОСОБА_6 впав на диван.

У результаті протиправних дій ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_6 було спричинено тілесні ушкодження внаслідок яких останній помер на місці.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 22 жовтня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника залишив без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 лютого 2025 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зокрема зазначає, що:

? у діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та її дії необхідно кваліфікувати за ст. 118 КК України;

? суди не врахували той факт, що сукупність встановлених обставин підпадають під ознаки уявної оборони. Такими, зокрема є те, що потерпілий перебував у стані тяжкого алкогольного сп`яніння; напад з боку потерпілого був раптовим та супроводжувався прямими погрозами вбивством та побоями; існував доведений факт насильства з боку потерпілого;

? обстановка давала ОСОБА_5 достатні підстави хоча і помилково, але сприймати посягання як реальну загрозу її життю та у зв`язку із чим остання перевищила межі захисту;

? апеляційний суд не надав оцінку листу ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України», який підтверджував скарги ОСОБА_5 на біль у ділянках побоїв та формально протиставив йому висновок судово-медичної експертизи;

? цей суд залишив поза увагою довід сторони захисту про те, що характер тілесних ушкоджень свідчить про хаотичність захисту, а не про цілеспрямований умисел на вбивство;

? суд апеляційної інстанції не надав оцінку факту відмови місцевого суду призначити посмертну судово-психіатричну експертизу потерпілого;

? ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 94, 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності.

Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, були допитані обвинувачена ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та експерт ОСОБА_10 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Допитана в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_5 надала показання про те, що вона мешкала разом з потерпілим ОСОБА_6 за місцем його проживання, але близьких стосунків не підтримувала. ОСОБА_6 постійно вживав спиртні напої та з цього приводу у нього виникали приступи схожі на епілепсію. ОСОБА_5 повідомляла ОСОБА_7 , що її батько поводить себе агресивно та вчиняє сварки, на що отримала відповідь що б вона не звертала уваги на його надлишкову емоційність. 16 листопада 2023 року ОСОБА_5 перебувала за вказаною адресою та ОСОБА_6 запропонував їй випити, вона випила банку сидру, сіла на крісло і заснула. Через деякий час, точно скільки пройшло ОСОБА_5 визначити не може, вона прокинулась від криків потерпілого, який був чимось незадоволений, ОСОБА_6 схопив її за волосся і ОСОБА_5 впала на підлогу. Потім схватив її за плечі та почав трусити. ОСОБА_6 був в стані алкогольного сп`яніння та шукав ще спиртні напої. ОСОБА_11 не стала з ним говорити, з яких причин не пам`ятає. Кулаками він ОСОБА_5 не бив, тільки погрожував, що вб`є. ОСОБА_5 взяла ніж вдарила ним в грудь ОСОБА_6 і він відпустив її. Після цього ОСОБА_5 хотіла покинути квартиру, але замок на вхідних дверях не працював, був зламаний та вийти одразу не змогла. Після нанесення удару, ОСОБА_5 довго перебувала у іншій кімнаті та заснула. До цієї пригоди між ними конфліктів не відбувалось, тільки одного разу кинув в неї пультом від телевізора. За те, що ОСОБА_6 зловживав спиртними напоями вона ніколи його не сварила.

Судами встановлено, що показання обвинуваченої ОСОБА_5 спростовуються показаннями потерпілої та свідків, допитаних в судовому засіданні, в присутності та за участі обвинуваченої та сторони захисту.

Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 16 листопада 2023 року, відповідно до якого під час проведення цієї слідчої дії в квартирі АДРЕСА_2 виявлено, зокрема, труп ОСОБА_6 ; даними протоколу огляду трупа від 16 листопада 2023 року в ході проведення якого було зафіксовано розташування трупа ОСОБА_6 , його положення, одяг та видимі тілесні ушкодження; даними виписки № 649 КП ХОВ ОКНП, якою підтверджено стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_5 ; даними висновку експерта № 10-12/3009-ДМ/2023 від 05 січня 2024 року, згідно якого у крові ОСОБА_6 виявлений етиловий спирт в кількості 2,75 %, причиною смерті останнього явилось проникаюче колото-різане поранення грудної клітини зліва з ушкодженням серця, розвитком тампонади навколосерцевої сумки кров`ю; даними протоколу проведення слідчого експерименту від 14 грудня 2023 року за участю ОСОБА_5 , відповідно до якого остання показала механізм спричинення потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень; даними висновку судово-медичної експертизи № 09-1607/2023 від 17 листопада 2023 року, відповідно до якого при огляді ОСОБА_5 будь-яких тілесних ушкоджень у останньої не встановлено.

Разом з тим у постановленій за наслідками судового розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності.

У той же час колегія суддів Верховного Суду вважає слушними висновки судів попередніх інстанцій та дійшла до переконання про те, що доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України є безпідставними.

Так, умисне вбивство, передбачене в ч. 1 ст. 115 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у виді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини, коли винний усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість або неминучість (високу вірогідність) заподіяння смерті особі внаслідок його вчинення, бажає або свідомо припускає її настання.

За приписами ст. 36 КК України, які втілюють гарантоване ст. 27 Конституції України право кожного захищати своє життя і здоров`я від суспільно небезпечних посягань, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання. Захист здійснюється шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

На відміну від умисного вбивства (ст. 115 КК України) обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мета - захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої для припинення або відвернення посягання. Разом з тим, відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони, за наявності підстав до її здійснення.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України). Явність такої невідповідності перш за все означає, що заподіяна тому, хто посягає, тяжка шкода об`єктивно перебуває в очевидній, різкій невідповідності або з небезпечністю вчиненого посягання, або з обстановкою захисту, що склалася для того, хто захищається. Особа, що захищається, повинна суб`єктивно усвідомлювати явну невідповідність тяжкої шкоди, яку вона заподіює тому, хто посягає.

При цьому право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій особою, яка посягає, та усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.

Отже, для кваліфікації діяння за ст. 118 КК України суд факту і права має встановити, що шкода, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, заподіяна особі, яка здійснює посягання, під час його вчинення, коли воно вже розпочате і ще не закінчене. З огляду на те, що йдеться про оборону від суспільно небезпечного посягання, а не від протиправного посягання (яке є меншим за обсягом поняттям відносно суспільно небезпечного посягання, адже останнє може бути вчинено й особою неосудною, і особою, яка не досягла віку, з якого настає відповідальність), суду достатньо встановити, що джерелом небезпеки є людина, яка своїми діями посягає на охоронювані правом відносини.

Відповідно до ст. 37 КК України, уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.

Водночас уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення.

Однак, якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах відповідного реального посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони.

Проте, якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність.

Тож, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши позицію сторони захисту, показання обвинуваченої, потерпілої, свідків та наявні у справі докази, дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження того, що потерпілий ОСОБА_6 вчинив будь-які дії, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності, властивого для злочину у зв`язку з чим, підстави для виникнення стану як необхідної, так і уявної оборони, у обвинуваченої були відсутні.

Так, судами встановлено, що згідно обставин які передували скоєнню злочину, а саме розпивання спиртних напоїв, взаємовідносин обвинуваченої ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 , вони почали сваритися, внаслідок чого останній став висловлювати погрози на адресу ОСОБА_5 , почав тягнути її за волосся. Проте, на переконання апеляційного суду, ці обставини не свідчать, що такі дії потерпілого, потребували захисту, який був застосований обвинуваченою ОСОБА_5 .

Крім того, судами враховано також спосіб та знаряддя вчинення злочину, характер ударів, які були нанесені з достатньою силою, механізм утворення та локалізацію поранення, завданого потерпілому в область грудної клітини, де знаходиться життєво- важливий орган, а також наслідки діяння у виді смерті потерпілого та причинний зв`язок між діями та наслідком.

Зокрема, апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що ОСОБА_5 , використовуючи ніж і завдаючи ним удар в ліву ділянку грудей потерпілого, де розташоване серце, не могла не передбачити, що в результаті цих дій потерпілий отримає тілесні ушкодження від яких настала його смерть.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що в судовому засіданні не встановлено обставин на підтвердження доводів обвинуваченої ОСОБА_5 щодо дій та поведінки потерпілого ОСОБА_12 в її бік, які б могли бути причиною такого опору з боку обвинуваченої, внаслідок якого було останнього вбито.

Разом з тим, суди встановили, що відповідно до висновку експерта №09-1607/2023 р. від 17 листопада 2023 року, на тілі ОСОБА_5 будь-яких тілесних ушкоджень або інших слідів застосування до неї фізичного насилля не виявлено.

У поданій касаційній скарзі захисник посилається на те, що апеляційний суд не розв`язав суперечність між вказаним висновком експерта та листом ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України», який підтверджував скарги ОСОБА_5 на біль у ділянках побоїв.

Проте, варто зауважити, що вказаний лист про скарги обвинуваченої на біль не спростовує висновок судово-медичного експерта, яка в ході повного огляду обвинуваченої ОСОБА_5 будь-яких тілесних ушкоджень в останньої не встановила.

У зв`язку з цим суди дійшли висновку, що визначальним у поведінці ОСОБА_5 було не відвернення нападу та захист від дій потерпілого, а бажання спричинити шкоду ОСОБА_6 внаслідок отриманих образ.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд слушно зауважив, що в цьому випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається, невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання, тож обставини цієї справи не давали підстав для висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, яке б виправдало заподіяння смерті потерпілому.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність у обвинуваченої прямого умислу на вбивство, оскільки характер і динамічність дій обвинуваченої ОСОБА_5 , знаряддя злочину - ніж, спричинення нею цілеспрямованого удару у життєво важливий орган, свідчать про наявність в її діях прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_12 .

На підставі викладеного, суди обґрунтовано визнали неприйнятними доводи захисника про те, що обвинувачена діяла в умовах необхідної або уявної оборони.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок урахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 лютого 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3