У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000107.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,

представник третьої особи, щодо майна якої вирішується

питання про арешт ОСОБА_7 .

Короткий зміст рішення слідчого судді.

Ухвалою слідчого судді Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2025 року клопотання прокурора задоволено, накладено арешт на, вилучене 14.10.2025 р. в ході санкціонованого судом обшуку, майно за місцем мешкання ОСОБА_5 , а саме:

- блокнот в обкладинці чорного кольору (схожа на шкіряну) з чорновими та робочими записами ОСОБА_5 ;

- мобільний телефон Iphone модель 15Pro, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 та карткою мобільного оператора НОМЕР_3 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, просить скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про арешт майна, яке вилучене 14.10.20225 р., за місцем мешкання ОСОБА_5 , в рамках кримінального провадження № 0000107.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вказує на те, що оскаржувана ухвала постановлена без його виклику та участі у судовому засіданні, тому з урахуванням отримання ним копії ухвали лише 03.11.2025 р., апеляційна скарга, яка подана 07.11.2025 р. у строки визначені КПК України.

Апелянт звертає увагу на те, що арештовані блокнот та телефон не були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, не зберегли на собі його слідів і не містять інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються у кримінальному провадженні № 0000107.

Вказане підтверджено даними протоколу обшуку від 14.10.2025 р. в якому відсутні записи про те, що в блокноті або телефоні, містяться сліди злочинних дій.

Апелянт вважає, що ані клопотання прокурора, ані оскаржуване рішення слідчого судді не містять обґрунтування відповідності арештованого майна критеріям визначеним ст. 98 КПК України, тому арешт накладений на майно незаконно та необґрунтовано, з порушенням вимог ст. ст. 132, 170, 171, 173 КПК України.

Обставини, встановлені слідчим суддею.

В провадженні Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000107, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

У вказаному кримінальному провадженні встановлено, що заступник начальника центру забезпечення начальник автотранспортного відділення ГУНП в Херсонській області ОСОБА_5 , перебуваючи у злочинній змові спільно зі старшим інспектором автотранспортного відділення центру забезпечення ГУНП в Херсонській області ОСОБА_8 , організували схему продажу дизельного пального (яке виділяється на потреби ГУНП в Херсонській області та перебуває на обліку) на території м. Миколаєва зацікавленим особам за ціною нижче ринкової, при цьому додатково до такої діяльності залучений ОСОБА_9 , який обіймає посаду поліцейського водія АВ ЦЗ ГУНП в Херсонській області, який, після продажу відповідного дизельного пального, на вимогу ОСОБА_10 та ОСОБА_8 передає грошові кошти останнім.

14.10.2025 р., в ході санкціонованого судом обшуку за місцем мешкання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено майно, а саме блокнот та мобільний телефон належні ОСОБА_5 .

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на вилучене майно, з метою його збереження, як речових доказів у кримінальному провадженні.

З урахуванням обставин кримінального правопорушення, доведення прокурором, що вилучені речі відповідають критеріям речових доказів, а саме містять відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на зазначене майно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали надані судом та обговоривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку, передбаченому ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого або прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завдання арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами, ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно, слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Аналізуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що прокурором у клопотанні наведено достатні підстави, які обґрунтовують необхідність накладення арешту на вилучене майно, зокрема мобільні телефони, документи, монітори, системні блоки, стартові пакети та сім картки різних операторів та інше майно.

Як убачається з клопотання, в провадженні Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000107 від 22.05.2025 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, за фактом можливої незаконної реалізації належного Національній Поліції України дизельного пального на загальну суму 1 231 480 грн.

Проведеними оперативно-розшуковими заходами встановлено що посадовими особами ГУНП в Херсонській області на території м. Миколаєва була організована схема продажу дизельного пального, яке виділяється на потреби ГУНП в Херсонській області та перебуває на обліку, за ціною нижче ринкової. Встановлено причетність до вказаної злочинної діяльності в тому числі ОСОБА_5 , який обіймає посаду заступника начальника центру забезпечення - начальника автотранспортного відділення ГУНП в Херсонській області.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами клопотання, зокрема, даними заяви про ОСОБА_11 , протоколів допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та іншими долученими до клопотання матеріалами.

Отже, зазначені у клопотанні слідчого обставини незаконного продажу дизельного пального, могли мати місце, і підтверджуються достатньою сукупністю даних та доказами.

В ході проведеного санкціонованого судом обшуку за місцем мешкання ОСОБА_5 виявлено та вилучено блокнот із записами та мобільний телефон, належні останньому. Отже, існують обґрунтовані підстави вважати, що виявлене та вилучене в ході обшуку майно відповідає критерію речового доказу, а саме могли зберегти інформацію щодо злочинної діяльності, яка може мати значення для досудового розслідування, а тому арешт необхідний з метою недопущення їх зникнення, втрати або настання інших негативних наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Апеляційний суд доходить висновку, що на цьому етапі кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, як арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Доводи апелянта про те, щовилучене майно не має відношення до кримінального провадження та не відповідає критеріям речових доказів та не містить відомостей, які можуть бути використані як доказ, апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

З огляду на обставини кримінального провадження, вилучені предмети об`єктивно можуть містити відомості, які мають значення для встановлення обставин злочину, кола причетних осіб, механізму події та іншу важливу інформацію.

Так, мобільний телефон потенційно містить інформацію про вхідні та вихідні дзвінки, текстові та електронні повідомлення, листування у месенджерах, дані про місцезнаходження абонента, збережені контакти, нотатки, файли, у тому числі видалені, які можуть бути відновлені в порядку проведення відповідних експертних досліджень. У свою чергу, блокнот може містити записи щодо контактних даних осіб, сум грошових розрахунків, домовленостей, схем чи інші відомості, що прямо або опосередковано стосуються обставин кримінального правопорушення.

Повернення зазначених предметів у володіння третьої особи, на цій стадії провадження створює реальний ризик знищення, зміни або приховування наявної в них інформації, у тому числі шляхом видалення даних чи повного форматування мобільного телефону, знищення або підроблення записів у блокноті.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що слідчим суддею постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстав для його скасування не має, ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешту без задоволення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до абз. 2 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи судом під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

ухвалу слідчого судді Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000107 залишити без змін, апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3