ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 683/1603/25

Провадження № 11-кп/820/708/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000103, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 лютого 2025 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Старокостянтинів Хмельницької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 29 вересня 2025 року та на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 20 березня 2025 року по 28 вересня 2025 року, включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено попередній - тримання під вартою.

Питання речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, 15 лютого 2025 року у вечірню пору доби точного часу судом не встановлено, ОСОБА_6 перебуваючи у веранді житлового будинку АДРЕСА_1 , після спільного розпиття спиртних напоїв, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин вступив у словесну суперечку із ОСОБА_9 .

Надалі, в ході даної суперечки у ОСОБА_6 раптово виник злочинний умисел спрямований на позбавлення життя ОСОБА_9 .

Після чого, без розриву у часі, ОСОБА_6 діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання у вигляді смерті потерпілої, перебуваючи у веранді власного будинку, наніс кулаком правої руки один удар ОСОБА_9 в обличчя, внаслідок якого остання впала на підлогу та в цей час ОСОБА_6 наніс ще не менше п`яти ударів правою ногою в обличчя та не менше чотирьох ударів по грудній клітці її тулубу, від яких ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, а саме: внутрішньочерепну травму, субарахноїдальний крововилив по переважаючій поверхні обох півкуль головного мозку, з точками прикладання, крововиливи під м`які тканини голови в правій лобно-тім`яній ділянці, в правій тім`яній ділянці, в правій тім`яно-потиличній ділянці, в лівій тім`яній ділянці, в лівій скроневій ділянці, забійної рани в ділянці мушлі лівої вушної раковини, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, закритої травми грудної клітки, прямого перелому тіла грудини між 2-м і 3-м ребрами, прямих переломів 5, 6, 7 ребер справа по передньо-пахвинній лінії, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 ребер зліва по середньо-пахвинній лінії, непрямих переломів 2, 3, 4, 5, 6 ребер зліва по середньо-ключичній лінії, 2, 3, 4 ребер справа по середньо-ключичній лінії, забою органів межистіння, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, а також крововилив по зовнішньо-передній поверхні лівого плеча в середній та нижній третин, по зовнішній поверхні лівого передпліччя в середній третині, по зовнішній поверхні правого плеча в середній третині, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

В подальшому ОСОБА_6 переніс тіло вбитої ОСОБА_9 в туалетне приміщення, розташоване на території свого домогосподарства по АДРЕСА_1 , де з метою приховання вчиненого ним кримінального правопорушення, скинув його у вигрібну яму та засипав землею.

Відтак, суд встановив, що своїми умисними діями, які виразилися у умисному протиправному заподіянні смерті іншій особі, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.1 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 121 КК України та пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання.

Захисник вважає, що вирок підлягає зміні, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, призначене судом покарання не відповідає особі обвинуваченого ОСОБА_6 .

Висновок суду, що у ОСОБА_6 виник умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_9 , і він свідомо бажав настання смерті потерпілої, не ґрунтується на фактичних обставинах справи. ОСОБА_9 - колишня теща ОСОБА_6 , вони підтримували весь час добрі стосунки, вона періодично приходила до ОСОБА_6 , приносила поїсти, стригла його. ОСОБА_9 була росіянкою, утримувалась проросійських поглядів, прославляла путіна. Це було причиною їхньої сварки в той день, але не було причиною того, що ОСОБА_10 бажав наслідків у вигляді її смерті.

У вироку вказано, що начебто ОСОБА_6 стверджував у суді, що ОСОБА_9 була на гойдалці жива та могла пересуватися, але такого ОСОБА_6 в суді не стверджував, він вказував, що виніс під руки ОСОБА_9 на вулицю і поклав (посадив) на гойдалку. А те, що будь-яких слідів крові потерпілої на гойдалці чи біля неї не виявлено, то це на подвір`ї, пройшло більше місяця часу, плед та ті речі, на яких вона сиділа на гойдалці, ОСОБА_6 викинув у вигрібну яму туалету.

Суд у вироку посилається на роз?яснення в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_11 , що враховуючи характер, локалізацію та характер тілесних ушкоджень потерпілій, а також перебування її у стані тяжкого алкогольного отруєння, малоймовірна можливість того, що потерпіла перебувала у свідомості та могла сидіти, зокрема на гойдалці. Смерть потерпілої найбільш вірогідно настала не більше ніж за одну годину після заподіяння їй тілесних ушкоджень.

Тобто, хоч можливість малоймовірна, але вона ймовірна, і можливо протягом однієї години потерпіла могла перебувати у свідомості і сиділи на лавці, поки була живою. Але ці сумніви суд трактує не на користь обвинуваченого, хоч саме це вимагає чинне законодавство.

Суд безпідставно встановив, що ОСОБА_6 вину у вчиненому не визнав, що свідчить про відсутність каяття, однак і на досудовому слідстві, і в судовому засіданні ОСОБА_6 повністю визнавав свою вину в тому, що він наніс потерпілій визначену слідством кількість ударів по голові і тулубу, спричинив їй зазначені тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_9 померла, а потім, злякавшись скоєного, з метою приховування вчиненого ним кримінального правопорушення, скинув у вигрібну яму та засипав землею зі сльозами на очах.І на слідстві, і суді розкаювався у скоєному, що він позбавив життя потерпілу ОСОБА_9 . І на слідстві, і в суді давав однакові правдиві покази, єдине, що він заперечував, що бажав саме смерті потерпілої.

Захисник також вважає, що суд неправильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 115 КК України, безпідставно відкинув пояснення ОСОБА_6 , щодо того, що відбувалося після того, як він наніс потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, визнавши їх об?єктивно неспроможними та такими, що спростовуються дослідженими в суді доказами.

При цьому навів лише один доказ - роз?яснення в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_12 , що враховуючи характер, локалізацію та характер тілесних ушкоджень потерпілій, а також перебування її у стані тяжкого алкогольного отруєння, малоймовірна можливість того, що потерпіла перебувала у свідомості та могла сидіти, зокрема на гойдалці. Смерть потерпілої найбільш вірогідно настала не більше ніж за одну годину після заподіяння їй тілесних ушкоджень, всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вважає, що суд безпідставно засудив ОСОБА_6 за ч.1 ст.115 КК України, вказавши у вироку, що той свідомо бажав настання наслідків у вигляді смерті потерпілої.

Судом не добуто належних доказів та не спростовано пояснень обвинуваченого

ОСОБА_6 про те, що він не бажав і свідомо не допускав настання таких наслідків, як смерть потерпілої ОСОБА_9 . Його суб?єктивне ставлення до наслідків своїх дій, те, що він під руки виніс потерпілу на вулицю, а потім, щоб не переохолола, заніс її до хати, свідчать, що він не бажав її смерті. Про це ж свідчить і поведінка винного і потерпілої, що передували події, їх добрі стосунки. Нічого не свідчить, що ОСОБА_6 виношував якісь плани вбити потерпілу, а сварка, що виникла між ними щодо політичних позицій, навіть побиття не можуть бути причинами чи доказами того, що ОСОБА_6

свідомо бажав настання наслідків у вигляді смерті потерпілої

Захисник вважає, що в діях ОСОБА_6 є ознаки ч.2 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Призначене судом покарання не відповідає особі обвинуваченого ОСОБА_6 .

Призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді 12 років позбавлення волі, суд, як слідує з вироку, врахував лише одну обставину, що пом?якшує його покарання - часткове відшкодування завданого збитку. При цьому суд відкинув інші обставини, що пом?якшують його покарання, оскільки навіть не вказав їх при оцінці особи обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме те, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є учасником бойових дій, має на утриманні неповнолітню дитину, має психічні розлади здоров?я. Крім цього - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яку суд безпідставно виключив і не визнав такою.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги і просили їх задовольнити повністю з наведених у ній підстав. Сторона захисту наполягала, що умислу на вбивствопотерпілої ОСОБА_9 не було, тому вважають, що дії ОСОБА_6 повинні бути перекваліфіковані з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України.

Прокурор та потерпіла ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги захисника не визнали. Прокурор вважає, що підстав для перекваліфікації вчиненого діяння обвинуваченого та пом`якшення покарання немає, судом призначено покарання з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги у її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Пунктом другим цієї ж статті передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 , надав юридичну оцінку його діям та відповідно до вимог КК України кваліфікував його дії за частиною 1 статті 115 КК України.

Згідно з вимогами статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

У поданій апеляційній скарзізахисник ОСОБА_7 оскаржує доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України. Захисник просить перекваліфікувати дії обвинуваченого на частину 2 статті 121 КК України, за недоведеністю поза розумним сумнівом стороною обвинувачення наявностіу ОСОБА_6 умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_9 .

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами 2 та 4 статті 17 КПК України, за змістом яких ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Отже обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Відповідно до змісту статті 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

В контексті принципу доведення вини поза розумним сумнівом колегія суддів акцентує увагу на тому, що показання обвинуваченого, свідків, письмові докази, не можуть оцінюватись відокремлено один від одного. Навіть якщо один із доказів не повною мірою підтверджує вину особи у вчиненні злочину, аналіз цього доказу у взаємозв`язку із іншими доказами може свідчити про доведеність такої вини.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, зокрема ті, що зазначені захисником в апеляційній скарзі, які свого підтвердження у процесі судового розгляду не знайшли.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів,які були оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України.

На обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції проаналізував показання самого обвинуваченого ОСОБА_6 , протокол слідчого експерименту від 15 квітня 2025 рокуза участі підозрюваного ОСОБА_6 ,з відеозаписом до нього, який в присутності захисника розповів та показав, як він 15 лютого 2025 року наносив удари потерпілій ОСОБА_9 та викинув її труп у вигрібні яму туалету (т.1 а/п 188-193, т.2 а/п 31), протокол огляду місця події з додатками від 20.03.2025 (т.1 а/п.27-48 та т.2 а/п.29-30, 39); висновки: судово-медичних експертиз №30 від 29.05.2025(т.1 а/п 52-54), №43 від 27.05.2025(т.1 а/п.59-62), судово-токсикологічної експертизи №649 від 28.03.2025 (т.1 а/п 55),судово-імунологічної експертизи №237 від 29.04.2025(т.1 а/п.163-164), амбулаторної судово-психіатричної експертизи №343 від 23.04.2025(т.1 а/п.197-199), показання судово-медичного експерта ОСОБА_12 та інші письмові докази, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 заперечував свою винуватість в умисному вбивстві потерпілої ОСОБА_9 та показав, що ввечері 15 лютого 2025 року за місце свого проживання він спільно вживав спиртні напої з ОСОБА_9 . Під час цього між ними виник конфлікт і він вдарив її кулаком в обличчя від чого вона впала, а далі бив ногами в голову та тулуб, нанісши біля 10 ударів. Обвинувачений вказав, що під час її побиття ОСОБА_9 кричала, а коли перестала кричати, то він перестав її бити. Далі він відвів потерпілу на вулицю та посадив на гойдалку і вкрив пледом. Вранці наступного для він виявив, що ОСОБА_9 лежить на землі без свідомості, тому він переніс її у будинок та поклав у ліжко, однак пізніше зрозумів, що остання мертва. Злякавшись наслідків своїх дій він частково розтяв сокирою труп ОСОБА_9 та вкинув його у вигрібну яму туалету на подвір`ї і присипав труп землею. Обвинувачений ОСОБА_6 наполягав, що він не бажав настання смерті ОСОБА_9 і не хотів її вбивати, а лише побив потерпілу через неприязні відносини.

Вважати наявні у матеріалах справи та інші досліджені судом першої інстанції докази недостатніми для обґрунтування винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, на думку колегії суддів, підстав немає.

Колегія суддів уважає, що у вироку в повній відповідності з вимогами частини 3 статті 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, які суд першої інстанції дослідив та оцінив із дотриманням положень статті 94 КПК України. Тож, у процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій.

Колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_6 визнає всі фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме місце, час, спосіб вчинення та наслідки злочину, в тому числі кількість нанесених ним ударів потерпілій ОСОБА_9 , що від нанесених ним ударів настала смерть ОСОБА_9 , але він не згоден з кваліфікацією його дій, наполягає, що у нього не було умислу на вбивство ОСОБА_9 , тому сторона захисту вважає, що дії ОСОБА_6 слід правильно кваліфікувати за ч.2 ст.121 КК України, як умисне тяжке ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.

З огляду на зазначене, колегією суддів перевіряється правильність кваліфікації дій обвинуваченого, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Згідно зі статтею 62 Конституції України, положень статті 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Колегія суддів дійшла до висновку, що доводи сторони захисту щодо перекваліфікації діянь обвинуваченого з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України, є необґрунтованими враховуючи наступне.

Умисне вбивство, передбачене статтею 115 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна ознака - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова ознака - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Згідно з частиною 2 статті 24 КК України, прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Враховуючи усталену практику Верховного Суду (постанови від 14 вересня 2021 року, справа №381/1869/18, від 09 вересня 2021року у справі №361/2548/18, від 21травня 2020року у справі №604/546/16-к, від 08 лютого 2022 року у справі № 635/1396/20), відповідно до якої питання про наявність умислу вирішується з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховується кількість, характер і локалізація поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінка винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

При відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина 2 статті 121 КК України) визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дійу вигляді смерті: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.При цьому потрібно враховувати те, що винний може вчинити умисне вбивство як з прямим, так і з непрямим умислом.

Якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, то йдеться про вчинення нею відповідних діянь із прямим умислом.

Якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання, то має місце вчинення відповідних діянь з непрямим умислом.

У разі вчинення діяння із непрямим умислом, особа хоч і не бажає настання суспільно небезпечних наслідків, однак припускає їх настання.

У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_13 послідовно стверджує, що не бажав настання смерті ОСОБА_9 . Проте спричинення ним одного удару кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_9 , від якого остання впала на підлогу, після чого наніс численні удари ногою, обутою у берці в область голови потерпілої, із значною силою, від чого остання стогнала та припинив свої дії, коли вона вже не могла говорити, створює безпосередню загрозу настання наслідку у вигляді смерті людини. Такий характер, локалізація тілесного ушкодження, знаряддя, яким воно заподіяне, вказують на наявність у винного умислу на спричинення смерті потерпілій. Кількість ударів ногою у життєво важливий орган (більше десяти), поведінка винного після вчинення злочину (залишив потерпілу взимку на вулиці та пішов спати) дають підстави для висновку, що обвинувачений діяв з прямим умислом на спричинення смерті потерпілій.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на подальшу поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , який після смерті потерпілої частково розтяв сокирою труп ОСОБА_9 та вкинув його у вигрібну яму туалету на подвір`ї, присипав труп землею та тривалий час приховував скоєне, що також свідчить про наявність у нього умислу на вбивство потерпілої.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що конкретні обставини вчиненого злочину, сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчать про те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 до та після вчинення злочину, механізм, характер, спосіб завдання, локалізація та кількість ударів, безумовно вказують на спрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілої.

Отже, на переконання колегії суддів, за встановлених судом першої інстанції обставин справи, умисне протиправне заподіяння ОСОБА_14 смерті потерпілій ОСОБА_9 не є випадковістю, а було вчинено ним умисно.

Дії, до яких вдався обвинувачений, не дають підстав вважати, що ОСОБА_6 мав намір лише побити потерпілу. Його дії очевидно були спрямовані на заподіяння смерті потерпілій. Зазначене, зокрема, підтверджується кількістю, локалізацією, предметом та обставинами нанесення ударів, наслідками та поведінкою обвинуваченого.

При оцінці показів обвинуваченого, колегія суддів враховує висновок судово-медичної експертизи №30 від 29.05.2025, згідно якої смерть ОСОБА_9 настала від внутрішньочерепної травми, субарахноїдального крововиливу по переважаючій поверхні обох півкуль головного мозку (т.1 а/п 52-54).

Також, в судовому засіданні суду першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_12 надав роз`яснення проведеної ним судово-медичної експертизи, вказавши, що враховуючи характер, локалізацію та тяжкість заподіяних тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , а також перебування її у стані тяжкого алкогольного отруєння, малоймовірна можливість того, що остання перебувала у свідомості та могла сидіти, в тому числі і на гойдалці. Смерть потерпілої найбільшвірогідно настала не більше ніж за одну годину після заподіяння їй тілесних ушкоджень.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що після побиття потерпілої ОСОБА_9 він вивів її з будинку та посадив на гойдалку, тобто потерпіла була жива та могла пересуватись, є неспроможними, тобто обвинувачений розумів, що наніс потерпілій тілесні ушкодження несумісні із життям та свідомо допускав настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння, оскільки після багаторазового нанесення ударів потерпілій по голові, аж поки вона не перестала кричати, не вживав заходів для надання їй допомоги, не викликав швидку допомогу, що також за своїми ознаками не вказує на відсутність умислу на умисне вбивство.

Тож, враховуючи обставини справи, встановлені судом першої інстанції та підтверджені під час апеляційного розгляду, доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо недоведення наявності умислу у обвинуваченого саме на умисне вбивство потерпілої, є неспроможними.

Отже, суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, а також у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, дотримуючись стандарту доведення поза розумним сумнівом, дійшов правильного висновку щодо наявності умислу в ОСОБА_15 саме на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_9 , як обов`язкового елементу суб`єктивної сторони інкримінованого йому складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 115 КК України.

Твердження захисника, що обвинувачений ОСОБА_6 не бажав смерті потерпілій ОСОБА_9 , через те, що вони підтримували добрі стосунки, потерпіла періодично приходила до обвинуваченого, стригла його, приносила поїсти, не спростовує висновки суду першої інстанції про наявність умислу на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_9 та розцінюється колегією суддів як обрану стороною захисту тактику з метою уникнення покарання за вчинене діяння.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо недоведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за частиною1 статті 115 КК України та необхідності перекваліфікувати його дії на частину 2статті 121КК України.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_6 більш м`якого покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається виннимувчиненні злочину,мають суворододержуватися вимогстатті 65КК Українистосовно загальнихзасад призначенняпокарання,оскільки самечерез останніреалізуються принципизаконності,справедливості,обґрунтованості таіндивідуалізації покарання.Призначаючи покаранняукожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходитьза межі,встановлені відповідноюстаттею(частиноюстатті) закону України про кримінальну відповідальність, але засвоїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідноїсанкції статті(частинистатті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні статті 414КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а саме, щообвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненомуне визнав, що свідчить про відсутність каяття, визнавши відповідно до ст.66 КК Україниобставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 часткове відшкодування завданого збитку, обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , що передбачена ст.67 КК України, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним інших кримінальних правопорушень можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та призначив покарання у межах санкції ч.1 ст. 115 КК України 12 років позбавлення волі.

Призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 відповідає вимогам статей 50, 65-67 КК України. Суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є умисним насильницьким злочином проти життя особи, особу винного, його ставлення до вчиненого злочину, а також наявні обтяжуючі та пом`якшуючі покарання обставини.

Крім того, колегією суддів враховується, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є учасником бойових дій, має психічні розлади, але зазначені дані про особу обвинуваченого не є підставною для пом`якшення призначеного судом покарання, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким, його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, щопотерпіла наполягала на призначенні обвинуваченому найсуворішого покарання, відсутність щирого каяття.

Твердження про те, що обвинувачений має на утриманні неповнолітню дитину жодними доказами не підтверджено.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи захисту, що суд безпідставно виключив і не визнав пом`якшуючою обставиною щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

В силу п.1 ч.1 ст.66 КК України щире каяття передбачає визнання особою факту вчинення злочину, дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, осуд своєї злочинної поведінки. Під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам дізнання, досудового слідства і суду у встановленні істини у справі, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Судом не встановлено, що обвинувачений критично оцінює свою неправомірну поведінку щодо вчинення ним суспільно небезпечного діяння.

Колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 15.11.2021 по справі № 199/6365/19 наголошувалося, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Існування щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Факт визнання засудженим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого як обставину, що пом`якшує покарання. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки (постанова ВСвід 27 квітня2021 року у справі №520/16394/16-к)

Колегія суддів вважає, що щире каяття обґрунтовано та вмотивовано не визнано судом першої інстанції обставиною, що пом`якшує покарання, в ході апеляційного розгляду також не встановлено обставин, які б свідчили про наявність щирого каяття у обвинуваченого.

Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Таким чином,зважаючи наобставини справи та характер вчинення інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість, пом`якшення цьогопокарання,не вбачає.

Більш м`яке покарання не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Окрім того, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_16 ніяк не обґрунтував необхідність пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_6 призначеного покарання, лише формально зазначив про таке.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий та надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалене законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни вироку суду першої інстанції, перекваліфікації дій та пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3