ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 127/3713/17

провадження № 51-5462 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ( у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 10007880, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пиків Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3,4,5 ст.191 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 191 КК України, ч. 4 ст. 191 КК України, ч. 5 ст. 191 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень.

Відмовлено в задоволенні цивільного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «УЮТ» ( далі -ТОВ «УЮТ») до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди.

Процесуальні витрати віднесено на рахунок держави.

Вироком Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2024 року апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого задоволено, вирок місцевого суду скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 засуджено за:

- ч. 1 ст. 191 КК України та на підставі ст. 49, ч. 5 ст.74 КК України звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності;

- ч. 3 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- ч. 4 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- ч. 5 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах чи організаціях усіх форм власності, на строк 3 роки та з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах чи організаціях усіх форм власності на строк 3 роки та з конфіскацією майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту затримання на виконання вироку.

Кримінальне провадження за епізодом від 15.07.2014, за яким завдано шкоду на суму 1000 грн, закрито в порядку п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Цивільний позов задоволено частково, стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ТОВ «УЮТ» матеріальну шкоду в розмірі 1 221 808, 86 грн.

Вирішено питання процесуальних витрат у провадженні.

ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, перебуваючи на посаді директора ТОВ «УЮТ», достовірно знаючи, що вирішення питань оплати праці директора та працівників ТОВ «УЮТ» відноситься до виключної компетенції Загальних зборів учасників, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, зловживаючи своїм службовим становищем привласнив грошові кошти ТОВ «УЮТ» , а саме у своєму службовому кабінеті, що в м. Вінниці по вул. Академіка Ющенка, 18, не маючи на це повноважень, видав накази:

- № 9б від 01 жовтня 2010 року на підставі якого йому було незаконно нараховано та виплачено доплати за інтенсивність в роботі на загальну суму 30 666 грн;

- № 16 від 01 січня 2011 року на підставі якого йому незаконно нараховано та виплачено доплату в розмірі 24 194,30 грн;

- № 1-Б від 01 січня 2012 року на підставі якого йому незаконно нараховано та виплачено доплату в розмірі 15 200 грн;

- № 2-Б від 26 березня 2012 року на підставі якого у вересні 2014 року йому було незаконно нараховано та виплачено грошову винагороду в розмірі 2100 грн;

- № 79 від 01 жовтня 2012 року на підставі якого йому незаконно нараховано та виплачено доплату в розмірі 26 848, 57 грн;

- № 9-о/тр від 27 лютого 2013 року на підставі якого в лютому 2013 року йому незаконно нараховано та виплачено премію в розмірі 10 760, 42 грн;

- № 65-о/тр від 02 серпня 2013 року на підставі якого йому незаконно нараховано та виплачено доплату в розмірі 80 910,30 грн;

- №13-о/тр від 13 березня 2014 року на підставі якого в березні 2014 року йому незаконно нараховано та виплачено премію в розмірі 6100 грн;

- №27-о/тр від 27 червня 2014 року на підставі якого в червні 2014 року йому незаконно нараховано та виплачено премію в розмірі 2000 грн;

- №82-о/тр від 31 жовтня 2014 року на підставі якого в жовтні 2014 року йому незаконно нараховано та виплачено премію в розмірі 2000 грн;

- №98-о/тр від 23 грудня 2014 року на підставі якого в грудні 2014 року йому незаконно нараховано та виплачено премію в розмірі 6000 грн;

- №14-о/тр від 23 лютого 2015 року на підставі якого в лютому 2015 року йому незаконно нараховано та виплачено премію в розмірі 1886,50 грн;

- №13-о/тр від 23 лютого 2015 року на підставі якого в лютому 2015 року йому незаконно нараховано та виплачено премію в розмірі 7000 грн;

- №43-о/тр від 15 липня 2015 року на підставі якого йому незаконно нараховано та виплачено премію в розмірі 4735 грн.

За аналогічних обставин, директор ТОВ «УЮТ» ОСОБА_7 шляхом зловживання своїм службовим становищем, умисно, повторно, з корисливих мотивів, вчинив розтрату грошових коштів «ТОВ «УЮТ» , а саме незаконно видав накази:

- №96 від 01 жовтня 2010 року на підставі якого протягом 2010 року головному бухгалтеру ОСОБА_8 , бухгалтеру ОСОБА_9 , головному інженеру ОСОБА_10 незаконно нараховано та виплачено доплати за інтенсивність в роботі на загальну суму 43 403, 56 грн;

- №16 від 01 січня 2011 року на підставі якого протягом 2011 року головному бухгалтеру ОСОБА_8 , бухгалтеру ОСОБА_9 , бухгалтеру ОСОБА_11 , головному інженеру ОСОБА_10 незаконно нараховано та виплачено доплати за інтенсивність в роботі на загальну суму 62 268,46 грн;

- № 1-Б від 01 січня 2012 року на підставі якого в період з 01.01.2012 по 30.09.2012 головному бухгалтеру ОСОБА_8 , бухгалтеру ОСОБА_9 , бухгалтеру ОСОБА_11 , юристу ОСОБА_12 , головному інженеру ОСОБА_10 незаконно нараховано та виплачено доплати за інтенсивність в роботі на загальну суму 80 703,80 грн.

- № 79 від 01 жовтня 2012 року на підставі якого в період з 01.10.2012 по 01.08.2012 головному бухгалтеру ОСОБА_8 , бухгалтеру ОСОБА_9 , бухгалтеру ОСОБА_11 , юристу ОСОБА_12 , головному інженеру ОСОБА_10 , головному інженеру ОСОБА_13 незаконно нараховано та виплачено доплати за інтенсивність в роботі на загальну суму 152 892, 29 грн, що на момент вчинення злочину в 267 разів перевищувало неоподаткований мінімум доходів громадян та є великим розміром;

- № 65-о/тр від 02 серпня 2013 року, на підставі якого головному бухгалтеру ОСОБА_8 , бухгалтеру ОСОБА_9 , бухгалтеру ОСОБА_11 , бухгалтеру ОСОБА_14 , юристу ОСОБА_12 , паспортисту ОСОБА_15 , головному інженеру ОСОБА_10 , головному інженеру ОСОБА_13 незаконно нараховано та виплачено доплати за інтенсивність в роботі на загальну суму 361 379,19 грн, що на момент вчинення злочину в 630 разів перевищувало неоподаткований мінімум доходів громадян та є особливо великим розміром.

Крім того, органом досудового розслідування директор ТОВ «УЮТ» ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом зловживання своїм службовим становищем, 22 вересня 2014 року в своєму службовому кабінеті, не маючи на те повноважень, видав наказ №71-о/тр, на підставі якого у вересні 2014 року йому було незаконно нараховано та виплачено премію в розмірі 1000 грн, якими він розпорядився на власний розсуд, тим самим привласнив грошові кошти ТОВ «УЮТ».

Апеляційний суд виключив цей епізод з обвинувачення, тому що наказ №71-о/тр від 22.09.2014 був виданий на підставі рішення засновника ТОВ «УЮТ» ОСОБА_16 від 11.09.2014 , відповідно до вимог Статуту.

За епізодом від 15 липня 2014 року, за яким завдано шкоду на суму 1000 грн, апеляційний суд закрив кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Також апеляційний суд виключив кваліфікуючу ознаку «повторність», яка інкримінувалась органом досудового розслідування по першому епізоду привласнення грошових коштів ТОВ «УЮТ» директором ОСОБА_7 в розмірі 30 666 грн на підставі виданого ним наказу № 9б від 01 жовтня 2010 року, та перекваліфікував дії ОСОБА_7 за цим епізодом з ч.3 ст.191 КК України на ч.1 ст.191 КК України.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що в основу вироку покладено недопустимі докази, які зібрані неповноважним слідчим та під процесуальним керівництвом неповноважного прокурора.

Стороні захисту не відкривались в порядку ст. 290 КПК України та відсутні в матеріалах справи постанова про включення прокурора ОСОБА_17 до групи прокурорів у кримінальному провадженні (первинному та наступних), а також процесуальне рішення щодо повноважень слідчого ОСОБА_18 з моменту внесення відомостей до ЄРДР до дня винесення постанови про створення групи слідчих від 28.12.2016.

Висновок судово-економічної експертизи є недопустимим доказом через те, що експерт у висновку надала юридичну оцінку факту нарахування премій директору та працівникам підприємства, тобто з`ясовувала питання права, що суперечить ст. 242 КПК України.

Як наслідок розмір шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями, не підтверджений допустимими доказами.

Зазначає, що частина пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення є неконкретизованою.

Апеляційний суд виключив з обвинувачення епізод від 22.09.2014, однак всупереч норм ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку не зазначив про виправдання ОСОБА_7 за цим обвинуваченням.

Також суд апеляційної інстанції закрив кримінальне провадження за епізодом від 15.07.2014 в порядку п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, в зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, проте не з`ясував згоди обвинуваченого щодо такого закриття. В такому випадку слід було застосовувати правила п.1-2 ч.2 ст.284 КПК України або ухвалити виправдувальний вирок.

Крім того, вирішуючи цивільний позов, апеляційний суд необґрунтовано стягнув зі ОСОБА_7 1000 грн у відшкодування матеріальної шкоди за епізодом від 15.07.2014, за яким закрито кримінальне провадження. Вважає, що цивільний позов взагалі не підлягав задоволенню, тому що вина ОСОБА_7 не доведена.

Між тим, апеляційний суд порушив норми ст.404 КПК України, оскільки повторно дослідив докази за відсутності вмотивованого клопотання прокурора та представника потерпілого.

Посилається на невідповідність вироку апеляційного суду вимогам статей 370, 420 КПК України через незаконність та необґрунтованість.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу захисника від прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, надійшло заперечення в якому прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги сторони захисту, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни. На підтвердження повноважень слідчого та прокурора у кримінальному провадженні долучив копії відповідних постанов.

Крім того, на касаційну скаргу захисника надійшло заперечення від представника потерпілого - адвоката ОСОБА_19 , котрий висловив аналогічну позицію.

Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 в суді касаційної інстанції вимоги касаційної скарги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні касаційну скаргу сторони захисту вважала обґрунтованою лише в частині необхідності зменшення суми цивільного позову на 1000 грн, а в решті касаційні доводи вважала безпідставними.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Згідно зі ч. 1 ст. 412 КПК України істотним є таке порушення вимог цього Кодексу, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд апеляційної інстанції є судом вищого рівня, тому повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

За змістом статей 404, 407 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК України. Водночас, згідно із законодавчими положеннями, вирок суду першої інстанції може бути скасовано й ухвалено новий лише за наявності до того правових підстав.

Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися нормами статей 408, 420 КПК України.

За змістом ч. 2 ст. 420 цього Кодексу передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 КПК України.

У мотивувальній частині обвинувального вироку згідно зі п. 2 ч. 3 ст. 374, ст. 420 КПК України мають бути зазначені: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків, форми вини й мотивів кримінального правопорушення; стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; підстави для задоволення цивільного позову або залишення його без розгляду.

Якщо особі пред`явлено декілька обвинувачень і деякі з них не доведені, то в резолютивній частині вироку зазначається, за якими з них обвинувачений виправданий, а за якими - засуджений (п.2 ч.4 ст.374 КПК України).

Наведених вимог закону апеляційний суд не дотримався, тому касаційні доводи захисника щодо невідповідності оскаржуваного вироку вимогам статей 370, 420 КПК України, заслуговують на увагу.

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції взагалі не зазначив з якими висновками цього суду він не погоджується та які конкретно порушення допустив місцевий суд, що стали правовою підставою для ухвалення нового вироку.

Апеляційний суд формально перелічив зібрані досудовим розслідуванням докази без зазначення обставин, які мають доказове значення у кримінальному провадженні, тобто, не розкрив їх зміст. Також у своєму рішенні не навів мотивів, чому взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_16 , натомість відкинув показання всіх свідків, яких безпосередньо допитав.

Крім того, суд апеляційної інстанції взагалі не дав оцінки наведеним у вироку доказам з точки зору їх належності та допустимості, що не узгоджується з вимогами статей 86, 87, 94 КПК України.

За змістом ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Ця норма є процесуальною гарантією забезпечення конституційних прав, свобод та законних інтересів кожного учасника кримінального провадження та ухвалення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення.

Місцевий суд зазначав про те, що відомості про первинне кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР за №0000413 від 20.01.2016 за ч.2 ст. 191 КК України з приводу розтрати грошових коштів службовими особами ТОВ «УЮТ». Саме в цьому кримінальному провадженні було отримано висновок судово-економічної експертизи від 19.04.2016, яким встановлено розмір шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями.

У подальшому, на підставі постанови прокурора від 30.09.2016, з матеріалів первинного кримінального провадження були виділені матеріали досудового розслідування щодо розтрати та привласнення коштів ТОВ «УЮТ» директором ОСОБА_7 , та до ЄРДР за № 0007880 від 30.09.2016 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.191 КК України.

Втім, постанова прокурора від 30.09.2016 не містить відомостей про те, які конкретно матеріали досудового розслідування виділялись.

Крім того, щодо ОСОБА_7 до ЄРДР вносились відомості про ряд інших кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3,4,5 ст.191 КК України, які на підставі постанови прокурора від 05.01.2017 були об`єднанні в одне провадження за № 0007880.

З огляду на те, що не зрозуміло, які саме матеріали були виділені, а також враховуючи значну кількість кримінальних проваджень, які об`єднувались, суд першої інстанції з наявних у його розпорядженні матеріалів не зміг встановити, які конкретно докази були зібрані у кожному із проваджень, яким суб`єктом доказування, та які з цих доказів лягли в основу обвинувачення у даному кримінальному провадженні.

Тому за наслідками судового розгляду місцевий суд констатував, що в матеріалах справи відсутні будь які відомості, на підставі яких можливо було б перевірити надані стороною обвинувачення докази на предмет їх належності та допустимості, як того вимагає КПК України.

Тож, питання відповідності зібраних доказів критерію допустимості виникло ще в суді першої інстанції. Однак апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, залишив ці обставини поза увагою та усунувся від їх перевірки, хоча вони мають вагоме значення.

У касаційній скарзі захисник скаржиться на те, що всі докази зібрані неповноважним слідчим та під процесуальним керівництвом неповноважного прокурора. З цього приводу слід зазначити таке.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зауважував (до прикладу, справа №754/478/21), що критеріями допустимості доказів є належні суб`єкт, джерело, процесуальна форма, фіксація, належна процедура та вид способу формування доказової основи. За наявності відповідних процесуальних приводів суд перевіряє додержання передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання.

У контексті належного суб`єкта доказування необхідно розглядати наявність повноважень у слідчих і прокурорів, котрі здійснювали досудове розслідування та процесуальне керівництво.

В аспекті норм ст. 86 КПК України збирання доказів неуповноваженою особою призводить до порушення прав і свобод людини і громадянина, вимог статей 19, 62 Конституції України, зокрема, про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Об`єднана палата ККС ВС у постанові від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/17) виснувала, що постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

Так, в межах перевірки доводів касаційної скарги сторони захисту, прокурор надав суду касаційної інстанції копії постанов про призначення групи слідчих і прокурорів.

Із наданих постанов про створення групи слідчих від 20 вересня 2016 року та групи прокурорів від 17 липня 2016 року в первинному кримінальному провадженні №0000413 убачається, що слідчий ОСОБА_18 був призначений старшим слідчої групи, а прокурор ОСОБА_17 - старшим групи прокурорів. Однак ці процесуальні рішення були прийняті зі спливом значного часу (понад пів року) після внесення 20 січня 2016 року відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Аналогічна ситуація з повноваженнями слідчого та прокурора у виділеному кримінальному провадженні №0007880, в якому постанови про призначення груп слідчих та прокурорів були винесені лише 20 жовтня 2016 року, тобто майже через місяць, після внесення 30 вересня 2016 року відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Отже, з наданих процесуальних рішень, суд касаційної інстанції позбавлений можливості достовірно встановити чи мав слідчий повноваження на здійснення досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та протягом усього часу розслідування, а прокурор - на процесуальне керівництво.

Апеляційний суд, ухвалюючи новий вирок, зобов`язаний був перевіряти законність і правильність порядку отримання доказів, проте цього не зробив, тим самим допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки вони ставлять під сумнів законність і обґрунтованість вироку апеляційного суду, що за вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для його скасування, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

У зв`язку з цим, питання щодо наявності повноважень у слідчого та прокурора повинно бути належно перевірено апеляційним судом під час нового розгляду, з урахуванням відповідних процесуальних документів, якими такі повноваження визначаються.

Разом із цим небезпідставними є доводи захисника про те, що частина пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення є неконкретизованою.

За змістом п.13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення є твердженням про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Судовий розгляд проводиться щодо особи лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (ст.337 КПК України.)

Місцевий суд у своєму рішенні зазначав, що частина обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 , а саме щодо незаконної видачі ним наказів №9 б від 01.10.2010, №79 від 01.10.2012, №65-о/тр від 02.08.2013 суперечить даним, що фактично зазначені в цих наказах. Зокрема, в наказах відсутня інформація щодо частини працівників товариства, які зазначені в обвинувальному акті, натомість вказані інші працівники, які не включені в обвинувачення, що в свою чергу ставить під сумнів достовірність відомостей, викладених в обвинувальному акті.

Суд апеляційної інстанції, визнаючи доведеним висунуте ОСОБА_7 обвинувачення, на це увагу не звернув.

За обвинувальним актом, директор ТОВ «УЮТ» ОСОБА_7 обвинувачувався у видачі наказів про нарахування премій та доплат працівникам і директору товариства без погодження із Загальними зборами учасників, тим самим вийшов за межі своїх повноважень, які визначені Статутом ТОВ «УЮТ», контрактом та посадовою інструкцією.

Попри це апеляційний суд у вироку додатково вдався до оцінки й аналізу дій засудженого в контексті їх відповідності нормативно правовим актам, які регулюють правила встановлення доплат за збільшення обсягу виконуваних робіт, а саме Постанови Ради Міністрів СРСР «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» №1145, від 04.12.1981, Інструкції «Про порядок та умови суміщення професій (посад)» №53-В від 14.05.1982, а також ЗУ «Про господарські товариства», порушення яких органом досудового розслідування ОСОБА_7 взагалі не інкримінувалося.

Тобто апеляційний суд вийшов за межі висунутого обвинувачення, що згідно норм ст. 337 КПК України є неприпустимим.

Крім того, суд апеляційної інстанції у мотивувальній частині вироку зазначив, що за першим епізодом від 01.10.2010 в діях ОСОБА_7 відсутня кваліфікуюча ознака повторність, проте у формулюванні обвинувачення, яке визнане судом доведеним, та юридичній кваліфікації дій засудженого, це не відображено.

При цьому не зрозумілим є посилання апеляційного суду на необхідність кваліфікації дій засудженого в цій частині за ч.1 ст.191 КК України, диспозиція якої не передбачає вчинення злочину шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Також, заслуговують на увагу касаційні доводи захисника щодо інших порушень апеляційним судом норм кримінального процесуального закону, зокрема, не з`ясування цим судом згоди обвинуваченого на закриття кримінального провадження за епізодом від 15.07.2014; не залишення в цій частині цивільного позову без розгляду; не зазначення в резолютивній частині вироку рішення про виправдання ОСОБА_7 за епізодом від 22.09.2014.

У контексті викладеного касаційна скарга захисника підлягає до задоволення, а вирок апеляційного суду - скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України.

Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 було взято під варту та направлено відбувати покарання на виконання вироку апеляційного суду, який скасований судом касаційної інстанції, то ОСОБА_7 підлягає звільненню з-під варти.

З цих підстав та, керуючись статтями 434, 436,412, 438, 442 КПК України, Суд ухвалив:

Касаційну скаргу захисника задовольнити.

Вирок Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3