ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 596/189/19

провадження № 51 - 1225 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

та в режимі відеоконференції:

особи, кримінальне провадження

щодо якої закрито судом, ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000145

від 30 травня 2017 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ст. 191 ч. 5 КК України,

за касаційною скаргою прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_8 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 травня

2022 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 191 ч. 5 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки і конфіскацією майна.

Цивільний позов ТОВ «Група компаній «Ярило» задоволено, стягнуто на користь цього товариства з ОСОБА_6 580 174,70 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і заходів забезпечення кримінального провадження.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

Директор ТОВ «Агроцентр-Галичина» ОСОБА_6 , будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи з умислом

на розтрату чужого майна, а саме прийнятих на відповідальне зберігання згідно

з договором від 23 березня 2015 року № 1/ПОС від ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» (надалі перейменоване на «Група компаній «Ярило») 4 630 л рідких добрив торгової марки «Ярило», які зберігались на складських приміщеннях

ТОВ «Агроцентр-Галичина» на вул. Незалежності, 1 у м. Хоростків Гусятинського району Тернопільської області, усупереч пунктів 1.2 та 2.1.3 значеного договору

22 березня 2017 року в м. Тернополі уклав із ТОВ «Агрофірма СВС» договір поставки

№ АГ 22/03/17-1 з додатком від 31 березня 2017 року № 2520-0002, згідно з якими ТОВ «Агроцентр-Галичина» зобов`язувалось поставити ТОВ «Агрофірма СВС»

4 630 л рідких добрив торгової марки «Ярило».

24 квітня 2017 року ОСОБА_6 на виконання умов договору № АГ 22/03/17-1 згідно накладної на переміщення від 24 квітня 2017 року № 5 реалізував 4 580 л добрив, які на підставі договору від 23 березня 2015 року №1/ПОС зберігались

на складських приміщеннях ТОВ «Агроцентр-Галичина», чим спричинив ТОВ «Група компаній «Ярило» шкоду на загальну суму 580 184,70 грн, тобто в особливо великих розмірах.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задоволено, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 скасовано, а кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 5 КК України, закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 3

КПК України через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливостей їх отримати.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала, та короткий зміст поданих заперечень

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду

та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те,

що закінчення строку дії договору від 23 березня 2015 року № 1/ПОС та відсутність інших договорів відповідального зберігання не зобов`язувало ТОВ «Агроцентр-Галичина» зберігати ввірені йому добрива торгової марки «Ярило», не врахувавши,

що при закінченні строку дії договору у ОСОБА_6 і вказаного товариства

не виникло право власності на ввірене майно. При цьому апеляційний суд проігнорувавте, що ТОВ «Агроцентр-Галичина» продовжило зберігати товар відповідно до договорів дистриб`юції, не звертаючись до власника з вимогами забрати ввірене майно.

Вказує, що апеляційний суд залишив поза увагою обізнаність ОСОБА_6

з умовами договору дистриб`юції від 13 січня 2017 року, згідно з розділом 3 якого продукція постачається на умовах 100% передоплати, за попереднього погодження з виробником. Однак ОСОБА_6 усупереч розділу 5 вказаного договору

не отримав від виробника видаткову накладну, не перерахував йому кошти за товар, уклав договір поставки із ТОВ «Агрофірма СВС» та не отримавши передоплати, шляхом надання вказівок підлеглому працівнику, перемістив товар на вказану фірму, тобто розпорядився ввіреним йому майном на свій розсуд усупереч інтересам власника, що свідчить про наявність у ОСОБА_6 прямого умислу на вчинення таких дій.

Таким чином прокурор вважає, що ОСОБА_6 вчинив розтрату ввіреного йому майна на користь третьої особи - ТОВ «Агрофірма СВС», однак апеляційний суд

не врахував цього, дійшов необґрунтованого висновку про наявність звичайних господарсько-правових відносин між товариствами. Закриваючи кримінальне провадження, суд апеляційної інстанції не проаналізував докази на предмет наявності підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ст. 367 ч. 2 КК України, безпідставно визнав неналежним доказом висновок судово-економічної експертизи від 04 січня 2018 року № 901/17-22.

У запереченнях на касаційну скаргу захисник особи, кримінальне провадження щодо якої закрито судом, ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить залишити її без задоволення через необґрунтованість наведених прокурором доводів.

Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.

Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вважав касаційну скаргу обґрунтованою і просив

її задовольнити.

В судовому засіданні захисник та особа, кримінальне провадження щодо якої закрито судом, вважали касаційну скаргу необґрунтованою і просили залишити

її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,

та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених

у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

У разі встановлення апеляційним судом обставин для скасування судового рішення відповідно до статей 417, 284 КПК України рішення апеляційного суду про закриття кримінального провадження має бути належним чином мотивоване, а такі висновки суду мають бути підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими в суді апеляційної інстанції. Таке рішення має містити встановлені судом першої інстанції обставини, аналіз доказів, які судом першої інстанції були покладені в основу обвинувального вироку, та відповідна власна оцінка, переоцінка таких доказів.

У випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково було враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, то і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не є такими. Дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом у такому випадку є обов`язковим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 5 КК України, а саме в розтраті чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому

в особливо великих розмірах.

Не погодившись з вироком місцевого суду захисник обвинуваченого

ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 оскаржив його до апеляційного суду

з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, просив скасувати обвинувальний вирок та закрити кримінальне провадження стосовно

ОСОБА_6 на підставі ст. 284 ч. 1 п. 3 КПК України.

Також захисник заявив клопотання про повторне дослідження доказів,

яке апеляційний суд задовольнив, та в порядку ст. 404 ч. 3 КПК України допитав ОСОБА_6 , свідків і дослідив письмові докази.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції погодився

із доводами апеляційної скарги захисника, задовольнив її, скасував обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , а кримінальне провадження за його обвинуваченням

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 5 КК України, закрив через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи

в суді та вичерпанням можливостей їх отримати.

Обґрунтовуючи свої висновки апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він, отримавши на відповідальне зберігання на підставі договору відповідального зберігання від 23 березня 2015 року № 1/ПОС

від ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» (надалі перейменоване на «Група компаній «Ярило») рідкі комплексні добрива торгової марки «Ярило», в порушення пунктів 1.2 та 2.1.3 значеного договору, за якими ТОВ «Агроцентр-Галичина» зобов`язувалося зберігати вказані добрива, з письмової вказівки ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» реалізовувати їх третім особам, забезпечувати та постійно підтримувати за власний рахунок необхідні умови зберігання добрив згідно

з нормативною документацією і їх цілодобову охорону власними силами

й за власний рахунок, 22 березня 2017 року, перебуваючи у приміщенні

ТОВ «Агроцентр-Галичина» на вул. Кривоноса, 2-б у м. Тернополі, уклав

із ТОВ «Агрофірма СВС» договір поставки № АГ 22/03/17-1, за умовами якого

ТОВ «Агроцентр-Галичина» зобов`язувалось поставити на ТОВ «Агрофірма СВС» товар, найменування, асортимент, ціна та кількість якого визначалась у додатках

до договору, а ТОВ «Агрофірма СВС» у свою чергу зобов`язувалось прийняти

та оплатити поставлений товар.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що зазначене обвинувачення

не підтверджено та спростовується дослідженими під час апеляційного розгляду доказами, згідно з якими встановлено, що з 23 березня 2015 року по 31 грудня

2017 року між ТОВ «Агроцентр- Галичина» та ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» («Група компаній «Ярило») діяли договори дистриб`юції на реалізацію товару виробника - рідких комплексних добрив торгової марки «Ярило». Договір відповідального зберігання від 23 березня 2015 року № 1/ПОС припинив свою дію 31 грудня 2015 року, сторонами не переукладався та не пролонговувався, а отже

з указаної дати припинена була й дія пунктів 1.2 та 2.1.3 зазначеного договору. Після завершення дії вказаного договору ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу»

(«Група компаній «Ярило») з вимогою повернути товар, який зберігався на складі,

до ТОВ «Агроцентр-Галичина» чи особисто до ОСОБА_6 не зверталося.

При цьому, незважаючи на встановлені розбіжності щодо кількості товару, який зберігався на складі, 01 березня 2017 року між вказаними товариствами повторно було укладено договір дистриб`юції.

Крім того, 11 березня 2016 року ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» направило на адресу ТОВ «Агроцентр-Галичина» лист з проханням надіслати нереалізований товар - 710 л добрив, які знаходилися на складі останнього згідно з договором відповідального зберігання від 23 березня 2015 року № 1/ПОС, що, як зазначив, апеляційний суд, вказує на зберігання мінеральних добрив торгової марки «Ярило» на складі ТОВ «Агроцентр-Галичина» з метою їх подальшої реалізації на підставі договорів дистреб`юції, тобто здійснення комерційної діяльності вказаних товариств, спрямованої на отримання прибутку.

Також апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи сторони обвинувачення про те, що 24 квітня 2017 року ОСОБА_6 , реалізувавши добрива ТОВ «Група компаній «Ярило» на виконання договору поставки від 22 березня 2017 року

№ АГ 22/03/17-1, діяв з умислом, направленим на розтрату чужого майна

з корисливою метою, чим спричинив цьому товариству шкоду в особливо великих розмірах на загальну суму 580 184,70 грн.

На спростування вказаних доводів суд апеляційної інстанції зазначив, що укладення указаного договору мало місце на час дії договору дистриб`юції від 13 січня

2017 року № 13017-25, коли договорів про відповідальне зберігання між

ТОВ «Агроцентр-Галичина» та ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» («Група компаній «Ярило») не було.

Проаналізувавши зміст договору поставки № АГ 22/03/17-1 та інші надані стороною обвинувачення докази, апеляційний суд дійшов висновку, що предмет цього договору не був нетиповим, таким, що явно виходив би за межі звичайної діяльності ТОВ «Агроцентр-Галичина» і ТОВ «Агрофірма СВС». Сторонами договору узгоджено ціну, форму та терміни здійснення розрахунків до 18 серпня 2017 року, згідно

з додатками № 2520-0001, 2520-0002, накладною на переміщення від 24 квітня

2017 року № 5, товарно-транспортною накладної від 24 квітня 2017 року № Р5 відвантажено та переміщено рідкі комплексні добрива торгової марки «Ярило»

в обумовленій кількості.

Таким чином, повторно дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів апеляційного суду визнала, що надані сторонами кримінального провадження докази свідчать про укладення договорів дистриб`юції від 23 березня 2015 року № 23035, від 13 січня 2017 року № 13017-25, поставки від 22 березня

2017 року № АГ 22/03/17-1 у межах звичайної господарської статутної діяльності зазначених товариств, а дії ТОВ «Агроцентр-Галичина» та ТОВ «Агрофірма СВС» вказували про їх наміри виконати укладені договори.

Разом з тим, ст. 191 ч. 5 КК України передбачено кримінальну відповідальність

за привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем в особливо великих розмірах

або організованою групою. Це злочин з матеріальним складом, а тому визначальним для кваліфікації дій за цією частиною статті є спричинення майнової шкоди.

Розтратою чужого майна визнається умисне, протиправне, безоплатне, безповоротне обернення (витрачання) на користь інших осіб шляхом споживання, безоплатної передачі, дарування, передачі в рахунок погашення боргу тощо винною особою чужого майна, яке їй ввірено, тобто на законних підставах надано для забезпечення зберігання, використання та розпорядження ним, чи майна,

яке перебуває в її віданні, тобто щодо якого вона наділена повноваженнями тільки по розпорядженню ним і його використанню.

Розтрата чужого майна шляхом зловживання службовим становищем передбачає вчинення зазначених вище дій службовою особою з використанням всупереч інтересам служби при витрачанні чужого майна наданої їй влади, організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, яке виступає способом розтрати.

У результаті розтрати винний поліпшує майнове становище інших осіб шляхом безпосереднього споживання ними незаконно вилученого майна, позбавлення

їх певних матеріальних витрат за рахунок витрачання такого майна, збільшення доходів інших осіб.

Обов`язковими суб`єктивними ознаками заволодіння майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винуватий.

При цьому згідно з усталеною практикою Верховного Суду визначальною ознакою, яка виокремлює (відмежовує) заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем від інших форм посягання на чужу власність, полягає

у тому, що безоплатне обернення чужого майна на користь винної особи

чи на користь іншої особи (осіб) відбувається через умисне протиправне використання можливостей службового становища. Злочинне використання службового становища може виявлятися у формі рішень, вказівок чи іншої спонукальної (зобов`язальної тощо) інформації.

У цій справі ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він, будучи директором

ТОВ «Агроцентр-Галичина», тобто службовою особою, усупереч вимогам пунктів 1.2 та 2.1.3 договору відповідального зберігання від 23 березня 2015 року № 1/ПОС, укладеного з ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» («Група компаній «Ярило»),

22 березня 2017 року уклав з ТОВ «Агрофірма СВС» договір поставки

№ АГ 22/03/17-1, внаслідок чого здійснив розтрату належного ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» майна в особливо великих розмірах.

За результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що 31 грудня 2015 року термін дії договору відповідального зберігання № 1/ПОС, зокрема й дію пунктів 1.2 та 2.1.3, було припинено, інші договори відповідального зберігання між ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» і ТОВ «Агроцентр-Галичина» не укладалися, з огляду на що останнє не мало обов`язку зберігати ввірені

їм добрива торгової марки «Ярило».

Водночас, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що навіть після закінчення терміну дії указаного договору, згідно цивільного законодавства у ТОВ «Агроцентр-Галичина» не виникло право власності на належні ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» (статті 944, 949 ЦК України).

Як встановив апеляційний суд, на момент укладення 22 березня 2017 року

ОСОБА_6 від імені ТОВ «Агроцентр-Галичина» договору поставки

із ТОВ «Агрофірма СВС», діяв укладений між ТОВ «Група компаній «Ярило»

і ТОВ «Агроцентр-Галичина» договір дистриб`юції № 13017-25 від 13 січня 2017 року. З огляду на існування вказаного договору дистриб`юції, за висновком апеляційного суду, ТОВ «Агроцентр-Галичина» мало право здійснювати реалізацію належних

ТОВ «Група компаній «Ярило» добрив однойменної торгової марки.

Разом з тим, розділом 3 договору дистриб`юції № 13017-25 було передбачено, що продукція постачається на умовах 100 % передплати або в терміни, які визначені

в специфікації, яка є невід`ємною частиною Договору. У випадках надання товарного кредиту підписується додаткова Угода в межах даного Договору.

В разі прийняття сторонами інших умов оплати за товар Сторони узгоджують ціну та підписують додаткову Угоду в межах даного Договору.

Також розділом 5 вказаного договору визначено процедуру отримання продукції, переходу права власності, а саме зокрема дистриб`ютор у письмовому вигляді робить замовлення виробнику на поставку продукції по асортименту та кількості.

У відповідності до замовлення виробник оформляє рахунок-фактуру. Після надходження коштів на розрахунковий рахунок виробника дистриб`ютор отримує продукцію згідно базису поставки на умовах цього договору.

Право власності на продукцію переходить до дистриб`ютора з дати виписки видаткової накладної.

Крім того, свідок ОСОБА_9 , колишній директор ТОВ «Група компаній Ярило»,

в апеляційному суді показав, що у 2015 році з ТОВ «Агроцентр-Галичина» було укладено договір дистриб`юції, а також договір відповідального зберігання. Згідно договору дистриб`юції ТОВ «Агроцентр-Галичина» мало продавати продукцію на той час ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу», а саме добриво торгової марки «Ярило». За договором відповідального зберігання ТОВ «Агроцентр-Галичина» повинно було зберігати продукцію - добрива торгової марки «Ярило». Вказані договори є різними і не пов`язані між собою. Для оперативних поставок продукції «Ярило» з фірмами, які мали склади, укладалися договори про відповідальне зберігання по всій території України. На їхні склади поставлялася продукція в кількості, залежно

від можливостей фірми. За потреби продукцію знімали зі зберігання

для реалізації контрагентом. Договір дистриб`юції передбачав повну передоплату. Дистриб`ютор, зокрема ТОВ «Агроцентр-Галичина», підшуковував покупця, який був зацікавлений в продукції торгової марки «Ярило», і подавав заявку ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» («Група компаній «Ярило»), після чого останнє виписувало податкову накладну, але спочатку проходила оплата. І якщо товар знаходився

на складі за договором відповідального зберігання, він знімався зі зберігання

і реалізовувався.

Отже, з огляду на викладені вище обставини, які встановлені апеляційним судом, реалізація продукції торгової марки «Ярило» здійснювалася дистриб`ютором

ТОВ «Агроцентр-Галичина» виключно після попереднього погодження з виробником

ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» («Група компаній «Ярило») за умов її повної оплати, що підтверджується також наявними в матеріалах провадження актами зняття зі схову товару (добрив) та видатковими накладними.

З досліджених апеляційним судом актів зняття зі схову вбачається, що такі акти підписувалися ТОВ «Агроцентр-Галичина» (зберігач), в особі директора

ОСОБА_6 , та ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» (поклажодавець), в особі директора ОСОБА_10 , відповідно до договору відповідального зберігання

від 23 березня 2015 року № 1/ПОС, на який міститься посилання в актах, зокрема

й після завершення терміну дії указаного договору, про що свідчать акти зняття

зі схову № 29 - 36, складені відповідно 11, 17 березня, 04 квітня, 23, 26 травня,

05 липня, 02 вересня та 21 жовтня 2016 року (т. 3, а.к.п. 87-92). Це вказує

на обізнаність ОСОБА_6 з процедурою зняття зі схову належного

ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» товару для подальшої реалізації

та підтвердження сторонами своїх зобов`язань за договором № 1/ПОС.

Проте апеляційний суд, констатувавши відсутність в діях ОСОБА_6 умислу

на розтрату чужого майна, не врахував наведеного, не з`ясував питання, чи було дотримано ОСОБА_6 згаданого порядку зняття належного ТОВ «Інститут оптимізації агробізнесу» товару (добрив) зі схову для подальшої реалізації

ТОВ «Агрофірма СВС», й обмежився висновком про існування звичайних господарсько-правових відносин між товариствами.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд допитав як свідка ОСОБА_11 , директора ТОВ «Агрофірма СВС», який підтвердив факт укладення у 2017 році між ТОВ «Агроцентр Галичина»

і ТОВ «Агрофірма СВС» договору поставки мінеральних добрив, засобів захисту рослин та існуючу заборгованість перед ТОВ «Агроцентр Галичина» за вказаним договором. Однак суд апеляційної інстанції не звернув увагу на ту обставину, встановлену з показань ОСОБА_11 , що він на момент укладення вказаного договору поставки був одночасно директором ТОВ «Агрофірма СВС»

і директором розвитку ТОВ «Агроцентр-Галичина». Також апеляційний суд

не з`ясував питання, чи проводилась претензійна робота між вказаними товариствами щодо погашення заборгованості.

Крім того, апеляційний суд визнав неналежним доказом висновок судово-економічної експертизи від 04 січня 2018 року № 901/17-22, зазначивши, що під час проведення указаної експертизи виконання зобов`язань за договорами дистреб`юції

від 23 березня 2015 року, від 01 березня 2017 року, поставки від 22 березня

2017 року взагалі не досліджувалися та не аналізувалися. Водночас апеляційний суд не обґрунтував як саме це вплинуло на неможливість встановлення суми спричинених збитків ТОВ «Група компаній «Ярило» згідно з договором відповідального зберігання від 23 березня 2015 року № 1/ПОС та не встановив як саме визначені експертом збитки на суму 580 184,70 грн співвідносяться зі збитками 493 174 грн, які стягнуті на користь ТОВ «Група компаній «Ярило» відповідно до рішення Господарського суду Тернопільської області від 30 липня 2018 року в справі № 921/370/17-г/14.

З огляду на викладене, обставини існування господарсько-правових відносин між юридичними особами, наявність рішення господарського суду про стягнення

з товариства завданих збитків самі по собі не свідчать про відсутність в діях посадової особи цього товариства складу відповідного кримінального правопорушення. При цьому, судам в залежності від встановлених відповідно

до вимог ст. 91 КПК України обставин кримінального провадження та наданої відповідно до ст. 94 КПК України кожному доказу оцінки необхідно перевірити наявність чи відсутність усіх ознак інкримінованого чи іншого кримінального правопорушення і своє рішення належним чином мотивувати. Апеляційним судом під час розгляду кримінального провадження цього враховано не було.

Таким чином, висновки апеляційного суду щодо відсутності у ОСОБА_6 прямого умислу на вчинення розтрати майна з використанням службового становища, відповідно й про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 5 КК України, є передчасними.

Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить

під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що у відповідності

з вимогами ст. 438 ч. 1 пунктами 1, 2 КПК України є підставою для скасування такого рішення.

За таких обставин, ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції,

а касаційна скарга прокурора частковому задоволенню.

При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 433 ч. 3 КПК України суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

Оскільки ухвала суду апеляційної інстанції скасовується і призначається новий розгляд у суді апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції, враховуючи обставини, передбачені ст. 178 КПК України, та мінімальні ризики щодо можливості переховування ОСОБА_6 від слідства, вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, передбачений ст. 179

КПК України, з покладенням на нього відповідних обов`язків.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на ОСОБА_6 передбачені ст. 194 ч. 5 пунктами 2, 3 КПК України обов`язки, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду, не відлучатися

із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду, повідомляти суд

про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Роз`яснити ОСОБА_6 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3