У Х В А Л А

/про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна/

25.09.2025 м. Львів

Слідчий суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , дізнавача ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , розглянувши клопотання старшого дізнавача СД ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000414 від 23.09.2025, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України,

встановив:

Дізнавач звернувся з клопотанням до слідчого судді Франківського районного суду м. Львова про арешт майна, а саме: банківську карту № НОМЕР_1 , емітовану в АТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонити на термін накладення арешту відчуження, розпоряджання (реалізацію) та використання фізичним та юридичним особам вказаних вище об?єктів до прийняття законного рішення у кримінальному провадженні.

В обґрунтування клопотання дізнавач покликається на те, що 23.09.2025 року у Львівське РУП N?2 ГУНІ у Львівській області надійшла заява ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просить вжити заходів до знаходження банківської карти банку "Приват банк" N?842804. В ході розгляду даного звернення встановлено, що вказану банківську карту привласнила ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно до виписки із «Приватбанку» здійснила розрахунок вказаною банківською картою 23.09.2025 року, придбавши товар у магазині «Сім 23», що у м.Львові.

23.09.2025 старшим дізнавачем сектору дізнання ЛРУП N?2 ГУНП у Львівській області, під час огляду місця події за адресою: м. Львів, вул. Чупринки, 65 було виявлено та вилучено у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 банківську карту N? НОМЕР_1 , емітовану в АТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку остання добровільно надала.

Як встановлено досудовим розслідуванням, речі, а саме: банківська карта N? НОМЕР_1 , емітовану в АТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегти на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об?єктом кримінально протиправних дій, та інші речі набуті кримінально протиправним шляхом.

Дізнавач в судовому засіданні клопотання підтримала, просила таке задовольнити.

Потерпіла заперечила щодо задоволення клопотання.

Згідно із ч.2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Заслухавши пояснення дізнавача, потерпілої, оглянувши та перевіривши надані матеріали клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку, що клопотання не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження 23.09.2025 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.357 КК України (кримінальне провадження №0000042), яке розпочато за заявою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просить вжити заходів до знаходження банківської карти банку "Приват банк" N?842804. В ході розгляду даного звернення, встановлено, що вказану банківську карту привласнила ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно до виписки із «Приватбанку» здійснила розрахунок вказаною банківською картою 23.09.2025, придбавши товар у магазині «Сім 23», що у м. Львові.

З матеріалів клопотання вбачається, що в ході проведення досудового розслідування було отримано дані, які свідчать про те що до даного злочину причетна ОСОБА_6 .

З протоколу огляду місця події від 23.09.2025 вбачається, що старшим дізнавачем СД ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області в ході огляду службового приміщення чергової частини ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області було виявлено та вилучено банківську карту № НОМЕР_1 , емітовану в АТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_4 .

З заяви ОСОБА_6 від 23.09.2025 вбачається, що остання під час огляду місця події добровільно надала банківську карту № НОМЕР_1 емітовану в АТ КБ «Приватбанк».

З долученої до матеріалів клопотання постанови від 23.09.2025 відомо, що вищевказану банківську карту № НОМЕР_1 , емітовану в АТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_4 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000414 від 23.09.2025.

Відповідно до фототаблиці до протоколу огляду місця події від 23.09.2025 відображено банківську карту, яка вилучалась в ході огляду місця події від 23.09.2025.

Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

У встановлений КПК України строк дізнавч звернувся з даним клопотанням до слідчого судді.

Відповідно до ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно із ч.1 ст.168 КПК України, тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому статтями 207, 208 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі, збереження речових доказів. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із п.1 ч.1 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів

Разом з тим, згідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В судовому засіданні дізнавачем не доведена така мета забезпечення арешту, як збереження речових доказів, для запобігання їх приховування, пошкодження, втрати, знищення, використання або перетворення, оскільки таке майно, на разі вже визнано речовим доказом, дізнавачем здійснено фотофіксацію вигляду банківської карти.

Відомості до ЄРДР внесено за ч. 1 ст. 357 КК України, санкція якої не передбачає конфіскації майна, тобто, у випадку ухвалення обвинувального вироку, вищезазначена банківська картка не може стати предметом стягнення у вигляді конфіскації майна.

Крім, того вищезазначену банківську картку добровільно надано ОСОБА_6 .

У ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При цьому, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що вимога законності, яка випливає з «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Необхідно зазначити, що у Рішенні «Серявін проти України», ЄСПЛ розглянув справу у якій йшлося про втручання органів державної влади у володіння майном особи, тому слідчий суддя вважає, що вказане рішення певним чином відображає природу правовідносин, які склалися у цій справі.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, вимоги ст. 41 Конституції України, де зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя приходить до переконливого висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309, 369-372 КПК України,

постановив:

У задоволенні клопотання старшого дізнавача СД ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000414 від 23.09.2025, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.357 КК України відмовити.

Ухвала про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Повний текст ухвали буде складений та оголошений 30 вересня 2025 року о 08:10 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1