ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Дніпра від 04 липня 2025 року у кримінальному провадженні № 00000163 щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Шевченківського районного суду м. Дніпра від 04 липня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання виді позбавлення волі строком на один рік.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

За цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним за наступних обставин.

05 грудня 2024 року близько 12.00 год. ОСОБА_5 , перебував за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , де разом із ним спільно проживала його співмешканка ОСОБА_9 та її малолітній син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де у нього виник конфлікт малолітнім, в ході якого у ОСОБА_5 на ґрунті виниклих особистих неприязних стосунків до малолітнього сина своєї співмешканки, а саме ОСОБА_10 , виник умисел на спричинення малолітньому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

З метою реалізації виниклого умислу, направленого на умисне протиправне спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 діючи умисно, вчинив кримінальне правопорушення, пов`язане із домашнім насильством, а саме підійшов до малолітнього ОСОБА_10 , схопив його рукою за праву ногу, підняв до гори та кинув на диван, після чого підійшов до малолітнього ОСОБА_10 та наніс йому декілька ударів правою рукою в область обличчя, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку, синців, саден та внутрішньо-шкіряних крововиливів на голові та обличчі, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше, як три тижні (21 день), а також тілесні ушкодження у вигляді: закритого підвертлюгового перелому правої стегнової кістки, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалій розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне нанесення середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним в момент заподіяння, однак спричинило тривалий розлад здоров`я.

В апеляції:

- обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання змінити та звільнити його від призначеного покарання з застосуванням ст. 75 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог не оскаржуючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій та доведеність вини, зазначає, що призначене покарання є занадто суворим та не відповідає тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що судом не враховано, що ОСОБА_5 вину визнав у повному обсязі, розкаявся у скоєному, при цьому він є особою раніше не судимою, має постійне місце проживання, позитивну характеристику та до початку апеляційного розгляду зобов`язується здійснити частину виплати за цивільним позовом, що у своїй сукупності істотно знижує ступінь тяжкості скоєного злочину та слугує підставою для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з іспитовим строком.

Зауважує на тому, покарання у виді позбавлення волі становить особистий надмірний тягар, оскільки його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Обвинувачений ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду до суду апеляційної інстанції не з`явився, про важні причини неявки не повідомив, клопотань про особисту участь не заявляв, а тому враховуючи, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону у даному кримінальному провадженні участь обвинуваченого та захисника не є обов`язковою, беручи до уваги, що в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення процесуального становища обвинуваченого, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судовий розгляд без участі обвинуваченого.

Вислухавши прокурора, яка просила вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; представника потерпілого, яка також заперечували проти доводів та вимог апеляційної скарги та просила оскаржуваний вирок залишити без змін, наголосивши на тому, що більш мяке покарання не сприятиме виправленню обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, як висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 122 КК України ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, тому з огляду на положення ст. 404 КПК України, колегією суддів в цій частині не перевіряються.

Аналізуючи доводи обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі, колегія суддів вважає слушними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Враховується також практика Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №756/4830/17-к), згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема 75 КК України, в межах своїх дискреційних повноважень, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з приписами ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд, застосовуючи положення ст. 75 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

Однак, приймаючи рішення про неможливість виправлення ОСОБА_5 за умов застосування до нього правил ст. 75 КК України, місцевий суд належним чином свої висновки вмотивовував та зазначив, що обвинувачений вчинив злочин щодо малолітньої особи, що правомірно та обґрунтовано визнано обтяжуючою покарання обставиною, при цьому добровільно будь-яких виплат на лікування чи відшкодування шкоди не виплатив, однак при цьому, вину у скоєному визнав, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням вказаних даних про особу обвинуваченого, тяжкості та суспільного інтересу вчиненого кримінального правопорушення, призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, тобто в мінімальних межах передбачених санкцією статті 122 КК України, для цього виду покарання, є саме необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_5 інших злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів малолітньої дитини у даному випадку.

При наданні правової оцінки апеляційним доводам звертається увага на те, що обвинуваченим окрім тих даних, які були відомі суду першої інстанції та дістали належної оцінки більш не наведено інших відомостей, які б істотно знижували ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення та свідчили про виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства.

Приймається до уваги, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, легального джерела доходу не має, завдану шкоду не відшкодував, дані про надання будь-якої матеріальної допомоги на лікування малолітнього потерпілого не надано, крім того, представник в судовому засіданні зауважила, що будь-яких дій, які б свідчили дійсно про щире співчуття чи виправлення ОСОБА_5 за весь час не здійснював.

Також, враховується обставини, характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_5 в ході розпиття спиртних напоїв, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс малолітньому потерпілому безліч тілесних ушкоджень, що зумовили тривалий розлад здоров`я дитини.

Крім того, посткримінальна поведінка обвинуваченого не свідчить про те, що ОСОБА_5 вчиняє активні дії щодо свого виправлення.

За наведеного, суд першої інстанції прийшов до законного та справедливого висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, оскільки вказані обставини у виді визнання вини та щирого каяття не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, крім того доводи обвинуваченого щодо пом`якшуючих покарання обставин не містять нових даних, які були невідомі суду під час ухвалення вироку та дістали належну оцінку.

Колегія суддів, звертає увагу на відсутність в матеріалах справи даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватись в умовах установи виконання покарань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді мінімального розміру передбаченого санкцією цієї статті, для даного виду покараня, дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання, і саме покарання за видом та розміром відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не ставитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченої, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року.

Таким чином, з огляду на разом вищенаведене, апеляційну скаргу обвинуваченого, слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду, - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 ,- залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Дніпра від 04 липня 2025 року у кримінальному провадженні № 00000163 щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4