КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1537/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року про відмову у арешті майна у кримінальному провадженні № 0000368 від 23.10.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000368 від 23.10.2025.

Зобов`язано уповноважену особу, в якої утримується майно, тимчасово вилучене 05.11.2025 за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , негайно повернути його власнику.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, прокурор Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на тимчасово вилучене майно, яке належить ОСОБА_8 , з метою збереження речового доказу, заборонивши використання та розпорядження вказаним майном.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що майно, тимчасово вилучене 05.11.2025 за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , є доказами у кримінальному провадженні, а саме містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а гроші, набуто кримінально протиправним шляхом внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146, ч.4 ст.189 КК України.

Від представника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_8 надійшло до суду клопотання про долучення до матеріалів судового провадження документів на підтвердження законності, вилученого у ОСОБА_8 , майна.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора ОСОБА_7 , який підтримав апеляцій скаргу, думку представника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Слідчим управлінням ГУНП в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000368 від 23.10.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України.

05.11.2025 прокурором на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 31.11.2025 у справі №761/45983/25 проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході проведеного обшуку виявлено та вилучено наступне:

- мобільний телефон Xiaomi Hyper OS сірого кольору з сім картою номер НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон Apple iPhone 14 в чохлі чорного кольору з сім картою;

- мобільний телефон Apple iPhone 14 в чохлі сірого кольору з сім картою;

- довіреність від 26.12.2022 82АА 3107034 на 2 арк.;

- договір купівлі продажу квартири від 28.09.2018 на 2 арк. з додатками на 9 арк.;

- довіреність від 08.02.2025 з додатком на 1 арк.;

- грошові кошти у сумі 770 000 грн.;

- банківська картка «Укрсімбанк» з номером рахунку НОМЕР_2 ;

- ноутбук Dell №5;

- ноутбук Dell №8.

Постановою прокурора від 05.11.2025 вказані предмети визнані речовим доказом.

07.11.2025 прокурор відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 засобами поштового зв`язка подав до Шевченківського районного суду м. Києва клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000368 від 23.10.2025, в якому просив накласти арешт на тимчасово вилучене майно, яке належить ОСОБА_8 , з метою збереження речового доказу, заборонивши використання та розпорядження вказаним майном, яке виявлено та вилучено в ході проведеного обшуку 05.11.2025 за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон Xiaomi Hyper OS сірого кольору з сім картою номер НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон Apple iPhone 14 в чохлі чорного кольору з сім картою;

- мобільний телефон Apple iPhone 14 в чохлі сірого кольору з сім картою;

- довіреність від 26.12.2022 82АА 3107034 на 2 арк.;

- договір купівлі продажу квартири від 28.09.2018 на 2 арк. з додатками на 9 арк.;

- довіреність від 08.02.2025 з додатком на 1 арк.;

- грошові кошти у сумі 770 000 грн.;

- банківська картка «Укрсімбанк» з номером рахунку НОМЕР_2 ;

- ноутбук Dell №5;

- ноутбук Dell №8.

12.11.2025 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у задоволенні клопотання прокурора - відмовлено.

Зобов`язано уповноважену особу, в якої утримується майно, тимчасово вилучене 05.11.2025 за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , негайно повернути його власнику.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

Відповідно до статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Згідно статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не в повній мірі дотримано вимоги вищевказаних норм.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність стороною обвинувачення того, що незастосування заборони у вигляді арешту вищевказаного майна може призвести до його зникнення, втрати або пошкодження або настання інших наслідків, які можуть перешкодити даному кримінальному провадженню, оскільки дане твердження прокурора належним чином необґрунтоване та невмотивоване.

Так, надані суду матеріали не містять відомостей на обґрунтування наявності підстав вважати, що вищевказане майно є знаряддям чи предметом вчинення кримінальних правопорушень, зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, набуто кримінально протиправним шляхом або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як клопотання прокурора, так і постанова про визнання вищевказаного майна речовими доказами, містять лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин імовірного вчинення кримінального правопорушення та перелік норм КПК України щодо арешту майна з метою збереження речових доказів, без належного обґрунтування, за яким із критеріїв, передбачених ст. 98 КПК України, вилучене майно визнано речовими доказами, які сліди злочину воно містить, або інші відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Таким чином, арешт на вказане у клопотанні майно не може бути накладений за обставин, викладених в клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, а тому, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні, позаяк клопотання прокурора має формальний характер та не обґрунтоване належним чином, в клопотанні та додатках до нього не наведено правових підстав для накладення арешту на зазначене у клопотанні майно.

Викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи про те, що вилучене майно є речовими доказами у кримінальному провадженні є необґрунтованими, оскільки матеріали клопотання не містять достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегія суддів зауважує, що жодних відомостей на спростування встановлених слідчим судом обставин доводи апеляційної скарги не містять, а відтак апеляційна скарга є необґрунтованою та містить доводи, які є недоведеними та не можуть слугувати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_11

Судді:

ОСОБА_12 ____________