Номер провадження 1-кп/754/939/25
Справа № 754/5725/22
У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №0000042 від 08.01.2022 року відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Саатли Азербайджанської Республіки, азербайджанця, громадянина Азербайджанської Республіки, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого: не з`явився,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

перекладача: ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000042 від 08.01.2022 року відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявила клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який закінчується 14.12.2025 відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 16.10.2025.

В клопотанні зазначила, що на даний час не зникли ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували при застосуванні запобіжного заходу, зокрема ОСОБА_3 може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків, - тому вважає, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Крім того, прокурор просила не визначати розмір застави обвинуваченому, оскільки інкриміноване правопорушення вчинено із застосуванням насильства, що спричинило загибель людини.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 та обвинувачений заперечували щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просили застосувати більш м`який запобіжний захід або призначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному розмірі. Захисник звертав увагу на недостатність доказів на підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого правопорушення. Стверджував, що ОСОБА_3 не має наміру переховуватися від суду та у якийсь спосіб впливати на свідків у кримінальному провадженні; покинути Україну під час дії правового режиму воєнного стану, без документів ОСОБА_3 , на переконання захисника, не має можливості. Захисник ОСОБА_5 також звертав увагу, що потерпілий у даному провадженні не має до ОСОБА_3 жодних претензій.

Вислухавши думки учасників, суд зазначає таке.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 суд ураховує вимоги ст. 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження стосовно ОСОБА_3 строків тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_3 обвинувачується у вбивстві, тобто в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, а саме, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК.

Обґрунтованість підозри підтверджується фактом направлення обвинувального акта у даному кримінальному провадженні на розгляд суду і на даному етапі судового провадження підозра є виправданою.

Суд бере до уваги і стадію даного судового провадження, в межах якого обвинувачений на даний час судом не допитаний, триває дослідження письмових доказів, відтак докази, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, судом не досліджувалися. В разі переховування обвинуваченого, ризик чого залишається високим, стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового провадження, що також виправдовує подальше застосування тримання під вартою обвинуваченого.

Відповідно до вимог пункту 4 частини 2 статті 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий, і за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року, згідно з якою продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, вчиненого із застосуванням фізичного насильства, що, на переконання суду, свідчить про високий ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого.

При цьому, тяжкість кримінального правопорушення, що інкримінується ОСОБА_3 , у даному випадку, пов`язана з очікуванням можливого суворого покарання.

Обов`язковою умовою для застосування запобіжного заходу є також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Суд зазначає, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду (п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України), суд вважає такі дії цілком вірогідними, а ризик доведеним.

ОСОБА_3 не судимий, проте він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я, а тому, зважаючи на міру покарання, що може загрожувати йому у разі визнання винуватим, існує ризик, що він може вдатися до спроби переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. ОСОБА_3 є громадянином іншої країни, тому може безперешкодно залишити Україну, що не сприятиме досягненню завдань кримінального судочинства, визначених ст. 2 КПК України.

Щодо ризику того, що обвинувачений може впливати на свідків з метою схиляння їх до зміни свідчень, суд вважає, що прокурором цей ризик також доведено, оскільки свідки судом ще не допитувались, а обвинуваченому відомі їх анкетні дані та адреси місця проживання.

Також суд зауважує, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання судом показань. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України. Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Суд вважає, що обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід, з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діянь вчиненого ним, кореспондується з характером суспільного інтересу, тому суд вважає виправданою необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, оскільки, на переконання суду наразі жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе в повній мірі запобігти вказаним ризикам та забезпечити виконання належної процесуальної поведінки обвинуваченим під час судового розгляду даного кримінального провадження.

Щодо більш м`яких запобіжних заходів, то суд приходить до таких висновків.

Оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, тобто злочину вчиненого із застосуванням насильства та який спричинив загибель людини, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, розмір застави не визначається.

Особиста порука не може бути застосована до ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю письмових зобов`язань осіб, які заслуговують на довіру суду.

Особисте зобов`язання не може бути достатнім та дієвим, не сприятиме виконанню покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків та обмежень.

Домашній арешт не може бути застосований, оскільки характер пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення та стадія, на якій перебуває кримінальне провадження, вимагають перебування обвинуваченого під постійним візуальним контролем.

У ч.1 ст. 178 КПК наведено перелік обставин, які суд має оцінити в сукупності при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу. Так суд бере до уваги, що ОСОБА_3 , раніше не судимий, неодружений, непрацевлаштований, є громадянином іншої держави, обвинувачується у вчиненні умисного, особливо тяжкого злочину, поєднаного із насильством, що спричинило смерть потерпілого, опинившись на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення, незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні (які судом ще не допитувались), відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду, та його належну поведінку.

Крім того, будь-яких обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, на даному етапі, не встановлено та стороною захисту не доведено.

При цьому суд виходить у тому числі з тих обставин, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , має досить високий ступінь суспільної небезпечності, наявність якої, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого. Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Обставини, зазначені захисником ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_3 , не можуть бути підставою для відмови в продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та заміни на більш м`який запобіжний захід, оскільки вони не виключають наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні.

Крім того, в судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заявив клопотання про надання судом дозволу на доставлення ОСОБА_7 , який утримується в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор», до медичного закладу з метою належного обстеження у лікарів: отоларинголога, окуліста, невропатолога, терапевта та гастроентеролога та, за необхідності, призначення адекватного лікування.

Клопотання обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 із січня 2022 року перебуває у слідчому ізоляторі. За цей час стан його здоров`я суттєво погіршився: обвинувачений стрімко втрачає слух, але жодних заходів щодо лікування, а також уповільнення цього процесу адміністрацією слідчого ізолятора не вживається. Крім того, у обвинуваченого спостерігаються постійні різкі коливання артеріального тиску, причину яких не встановлено, через що неодноразово доводилося викликати швидку медичну допомогу, у тому числі, під час перебування обвинуваченого у судових засіданнях. Захисник вважає, що ОСОБА_8 потребує невідкладного обстеження у закладі охорони здоров`я з метою встановлення діагнозу та призначення відповідного лікування, оскільки в умовах слідчого ізолятора це зробити неможливо.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника та додав, що у нього також з`явились проблеми зі стравоходом (болі при вживанні їжі), стрімко погіршується зір, крім того мали місце випадки втрати свідомості.

Прокурор у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення клопотання захисника, вважала, що відсутні об`єктивні обставини, які б зумовлювали необхідність проведення обстеження обвинуваченого в умовах лікувального закладу, а вся необхідна медична допомога йому надається в умовах слідчого ізолятора.

Вислухавши думки учасників, дослідивши відповідні матеріали кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 49 Конституції України, кожен має право на охорону здоров`я та медичну допомогу.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених волі. Держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги.

ЄСПЛ у своїй практиці наголошував, що тримання особи під вартою повинно здійснюватися в умовах, які відповідають принципу поваги до людської гідності, а спосіб і метод виконання покарання не повинні завдавати особі душевних страждань.

Як зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях: «Пєтухов проти України», «Ухань проти України», «Віслогузов проти України», державний орган, повинен забезпечити ув`язненій особі достатній медичний нагляд для вчасного діагностування та лікування хвороб.

Стороною захисту суду надано відповідь на його адвокатський запит філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області київська міська медична частина від 28.11.2025 № 1324 щодо медичної допомоги, яку ОСОБА_3 надавали у слідчому ізоляторі, з якої вбачається, що ОСОБА_3 прибув до слідчого ізолятора 10.01.2022 та був оглянутий черговим медичним персоналом, гострої терапевтичної патології не виявлено.

19.02.2024 обвинувачений звертався за медичною допомогою до лікаря-отоларинголога і йому поставлено діагноз отомікоз зліва, призначено відповідне лікування, яке ОСОБА_3 отримав у повному обсязі.

09.07.2024 консультований лікарем-терапевтом. Діагноз: ГРВІ, рекомендовано симптоматичне лікування.

24.07.2024, 08.10.2024, 23.10.2024 консультований лікарем-терапевтом, обстежений рентгелогічно та лабораторно. Діагноз: здоровий.

13.12.2024 також консультований лікарем-отоларингологом: гострої патології ЛОР органів не виявлено.

11.06.2025 та 26.06.2025 обвинувачений також був оглянутий лікарем-отоларингологом, призначено відповідне лікування. При останньому обстеженні встановлено діагноз: хронічна сенсоневральна приглуховатість двобічно? Рекомендовано: аудіометрія, тімпанометрія в плановому порядку (за власні кошти).

18.07.2025, 21.07.2025, 27.11.2025 обстежений ЕКГ та консультований лікарем терапевтом та невропатологом. Діагноз: гострої терапевтичної та неврологічної патології не виявлено.

Таким чином обстеження та лікування обвинуваченого протягом тривалого часу, не зважаючи на його скарги на погіршення стану здоров`я, здійснювалось виключно в умовах слідчого ізолятора. Зазначене, на переконання суду, свідчить що належне медичне обстеження та лікування обвинуваченого не організовано та не проведено.

Так, у рішеннях «Гумматов проти Азербайджану» та «Маленко проти України» ЄСПЛ стверджує, що факт огляду ув`язненого лікарем і призначення того чи іншого лікування не може автоматично бути підставою для висновку про те, що медична допомога була адекватною.

Відповідно до пункту 1 розділу 4 глави 1 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 14 червня 2019 №1769/5, ув`язнені і засуджені мають право на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», за винятком обмежень, передбачених законодавством.

Таким чином, обов`язок по збереженню здоров`я особи, яка перебуває під вартою в умовах слідчого ізолятору покладається на керівника слідчого ізолятору. Із цього випливає, що керівник слідчого ізолятору в силу своїх обов`язків, зобов`язаний забезпечити належне здійснення лікувально-профілактичних заходів відносно обвинуваченого.

В той же час, ст. 206 КПК України, яка регламентує загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, зобов`язує його забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи при надходженні від особи відповідного клопотання, а ст. 55 Конституції України зазначає, що права і свободи людини та громадянина повинні захищатися саме судом.

Положеннями статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст.ст. 6, 39, 72 Основ законодавства України про охорону здоров`я, передбачено, що особи, узяті під варту, мають право на надання їм медичної допомоги.

Судом враховується, що надання необхідної медичної допомоги особам у місцях тримання під вартою є обов`язком держави та саме держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених.

За ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 2.5-2.8 Розділу ІІ Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту за № 212/20525, затвердженого Наказом МОЗ України № 239/5/104 від 10.02.2012, консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров`я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) здійснюється в медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини. Усі висновки медичних обстежень, консультацій та дані щодо проведеного лікування в обов`язковому порядку вносяться медичним персоналом СІЗО до відповідних форм первинної облікової документації. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця. Усі висновки медичного обстеження, консультації та дані щодо проведеного лікування лікарем-фахівцем в обов`язковому порядку вносяться до відповідних форм первинної облікової документації. Відшкодування витрат, пов`язаних із залученням обраного лікаря-фахівця, здійснюється за рахунок особи, узятої під варту, якій надавалась медична допомога, або її родичів. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Враховуючи викладене, з огляду на скарги обвинуваченого ОСОБА_3 щодо незадовільного стану здоров`я, а також зважаючи на те, що в умовах медичної частини ДУ «Київський слідчий ізолятор» не має змоги провести обвинуваченому належне обстеження, суд вважає за необхідне зобов`язати начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» організувати проведення медичного обстеження обвинуваченого в КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» у лікарів: отоларинголога, окуліста, невропатолога, терапевта та гастроентеролога.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 194, 196, 11, 350 КПК України, Законом України «Про попереднє ув`язнення», суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб до 06.02.2026 року, включно.

Клопотання захисника ОСОБА_5 про надання дозволу на доставлення обвинуваченого ОСОБА_3 до КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з метою проведення медичного обстеження у лікарів: отоларинголога, окуліста, невропатолога, терапевта та гастроентеролога- задовольнити.

Зобов`язати начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» провести ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , медичне обстеження в КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», за клопотанням захисника та обвинуваченого у лікарів: отоларинголога, окуліста, невропатолога, терапевта та гастроентерологата здійснити з цією метою вивезення ОСОБА_3 до вказаного медичного закладу.

По завершенні медичного обстеження обвинуваченого ОСОБА_3 медичні довідки про стан здоров`я обвинуваченого направити на адресу суду (м. Київ, проспект Червоної Калини, 5В).

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та надіслати начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор» і філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області київська міська медична частина для виконання.

Ухвала суду в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1