судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-5405км24 (справа № 348/1682/21), за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_2 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року щодо останнього.
Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 жовтня 2025 року задоволено касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, та задоволено частково касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2 , скасовано ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року щодо останнього та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
При ухваленні постанови я заперечував проти задоволення касаційний скарг як засудженого ОСОБА_2 так і прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, голосував проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
Так, вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2024 року, залишеним без зміни увхвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року, ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, визначені ст. 76 цього Кодексу.
Не погодившись з оскаржуваними рішеннями засуджений ОСОБА_2 та прокурор звернулись з касаційними скаргами, відповідно до змісту яких засуджений просив скасувати судові рішення як такі, що ухвалені всупереч вимогам ст. 370 КПК України, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджував, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам скоєного, ґрунтуються на недопустимих доказах. Прокурор в свою чергу посилався на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного покарання, яке призначено засудженому ОСОБА_2 , а саме із застосуванням положень ст. 75 КК України у зв`язку зі звільненням останнього від відбування основного покарання з випробуванням, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вважаю, що переглядаючи дане кримінальне провадження в касаційному порядку за вказаними касаційними скаргами, касаційному суду слід було оскаржувані судові рішення щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційні скарги - без задоволення.
Так, як передбачено ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що винуватість ОСОБА_2 доведена поза розумним сумнівом.
Вирок суду належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

За правилами ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, де закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді.

На мою думку, вказаних вище вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції в цьому кримінальному провадженні також було дотримано в повному обсязі.

Окремо хочу зауважити щодо питання призначення покарання ОСОБА_2 .

Так, дотримання загальних засад призначення покарання на підставі статей 50, 65 КК України є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, а саме дані про особу засудженого, якийраніше не судимий, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та релігійною громадою, членом якої він є, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також наявність досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої виправлення ОСОБА_2 можливе без позбавлення чи обмеження волі, оскільки ймовірність вчинення повторного правопорушення є низькою та останній не становить високої небезпеки для суспільства, призначене покарання ОСОБА_2 є обґрунтованим та за своїм видом і розміром відповідає вимогам статтям 50, 65 КК України.

Також хочу окремо зазначати та привернути увагу, що відповідно до фактичних обставин, встановлених місцевим судом, саме пішохід ОСОБА_3 переходивши проїзну частину поза пішохідним переходом, в порушення п. 4.14 Правил дорожнього руху, створив небезпеку для руху водію ОСОБА_2 , що і стало першопричиною ДТП.

Зауважу, що зіткнення автомобіля під керуванням ОСОБА_2 з потерпілим відбулося не передньою частиною, а саме боковою (кутовою) частиною автомобіля, при якому засуджений намагався змінити напрям руху автомобіля, і ці конкретні обставини підтверджують, що водій намагався вжити всіх заходів для уникнення ДТП.

Хоча в діях водія ОСОБА_2 і вбачаються порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху та він мав технічну можливість попередити дану ДТП, однак при таких обставинах в судах і першої і апеляційної інстанцій були всі підстави для застосування положень ст. 75 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до запису з відеореєстратора, встановленому в автомобілі під керуванням ОСОБА_2 (визнано речовим доказом), пішохід ОСОБА_3 , в темну пору доби, одягнутий в темний одяг (без світло відбивних стрічок) здійснює рух поза межами пішохідного переходу, зліва на право відносно руху автомобіля засудженого, при цьому, на потерпілому одягнутий капюшон, який обмежував йому видимість і при наближені автомобіля ОСОБА_2 , ОСОБА_3 жодним чином не відреагував, а пришвидши рух, при цьому перетинаючи напрям руху автомобілю засудженому.

З урахуванням вище зазначеного вважаю, що призначене покарання засудженому ОСОБА_2 у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, та звільнення його від основного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, є необхідним та достатнім, для досягнення цілей, передбачених статтями 50, 65 КК України, а тому оскаржувані судові рішення щодо ОСОБА_2 необхідно було залишити без змін.

Суддя ОСОБА_1