КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

власника майна: ОСОБА_7

представника: ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 року щодо накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0001149 від 16 жовтня 2024 року, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2025 року клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0001149 від 16 жовтня 2024 року - задоволено частково.

Накладено арешт у кримінальному провадженні №0001149 від 16 жовтня 2024 року, з метою збереження речових доказів, на тимчасово вилучене в ході проведення 24 жовтня 2024 року обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме:

- 1 пакунок на загальну суму 10 000 доларів США (100 банкнот номіналом по 100);

- 1 пакунок на загальну суму 10 000 доларів США (98 банкнот номіналом по 100 та 4 банкноти по 50);

- 1 пакунок на загальну суму 4 350 доларів США (43 банкноти номіналом по 100 та 1 банкнота номіналом 50);

- 1 пакунок на загальну суму 7 500 грн;

- 1 пакунок номіналом 1 000 швейцарських франків (СНF);

- 1 купюра номіналом 500 Євро;

- 1 купюра номіналом 100 доларів США;

- 5 купюр по 200 СНF;

- 5 купюр по 100 СНF;

- 1 купюра по 50 Доларів США;

- 2 купюри по 5 Доларів США;

- 1 купюра по 50 СНF..

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою адвокат ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_7 направила на електронну адресу суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Вказує, що клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0001149 від 16 жовтня 2024 року, було подано з порушенням правил підсудності, про що свідчать процесуальні документи, які були долучення до цього клопотання, а саме: протокол огляду від 09 травня 2025 року; протокол допиту свідка від 07 травня 2025 року; протокол допиту свідка від 18 липня 2025 року; на сторінці 6 протоколу затримання особи, яка підозрюється у вчиненні злочину від 24 жовтня 2025 року також зазначено, що після затримання ОСОБА_7 доставили до приміщення ДБР, розташованого за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри 15, куди і прибули захисники; підозру та клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з додатками ОСОБА_7 також вручалися в приміщення ДБР, розташованого за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри 15; є всі підстави стверджувати, що орган досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні розташований саме за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри 15, де і проводить безпосередньо досудове розслідування, таким чином, орган досудового розслідування підпадає під юрисдикцію Шевченківського районного суду м. Києва.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що в оскаржуваній ухвалі зазначається, що строк на подачу подання про арешт майна має бути поновлений оскільки є ухвала, на підставі якої було проведено обшук, однак сторона захисту з цим не погоджується, оскільки обшук був проведений не на підставі ухвали суду, а на підставі постанови слідчого/прокурора на проведення невідкладного обшуку; ухвалою, на яку посилаються як на підставу для поновлення строку легалізувала обшук, який вже на той момент відбувся; таким чином, клопотання повинно було бути подано не пізніше наступного дня після обшуку і вилучення майна, тому строки були порушені, а клопотання мало бути повернуто.

Зазначає, що клопотання про арешт майна було подано 06 листопада 2025 року, тобто через 12 днів з дня вилучення майна.

Зазначає, що з 26 жовтня 2025 року вилучене під час обшуку майно 24 жовтня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 утримується незаконно.

Також вказує, що в ухвалі відсутні жодні мотиви суду, які б вказували як суд встановив, що вилучені грошові кошти є безпосереднім об`єктом кримінального провадження.

Звертає увагу суду на те, що з підозри та клопотання випливає, що нібито ОСОБА_7 перебуваючи в змові з ОСОБА_10 , отримував грошові кошти від останнього для передачі їх в подальшому як неправомірну вигоду депутату Чабанівської селищної ради ОСОБА_11 та іншим депутатам; а ні в підозрі, а ні в клопотанні жодного слова чи посилання на доказ щодо отримання ОСОБА_7 чи від ОСОБА_10 , чи від будь кого іншого для себе грошових коштів, ні про жодні суми не йдеться; ОСОБА_7 фактично підозрюється в тому, що він передавав гроші від ОСОБА_10 . ОСОБА_11 , як нібито неправомірну вигоду; в матеріалах кримінального провадження, які долучені до клопотання, не зафіксовано розмови між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , де останній просить його передати ОСОБА_12 саме неправомірну вигоду за правильне голосування не сесії ради за певні питання.

Оскільки з тих же матеріалів випливає, що ОСОБА_7 також мав близькі товариські стосунки з ОСОБА_11 , то є вірогідність, що сам ОСОБА_13 міг попросити ОСОБА_7 забрати гроші в ОСОБА_10 та привезти йому, не повідомляючи призначення цих грошей.

Таким чином стає очевидним те, що активну участь в обговоренні та вирішенні певних питань під час зустрічі брали ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а ОСОБА_7 мав роль слухача.

Зауважує, що прокурором в клопотанні не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про те, що вилучені грошові кошти могли бути здобутими злочинним шляхом чи предметом вчинення злочину, чи мають на собі сліди його вчинення, а суд не мотивував чому саме визнає вилучені кошти речовим доказом.

Посилається на те, що прокурор у своєму клопотанні не надала жодного підтвердження, що б вказувало, що вилучені грошові кошти можуть належати підозрюваному ОСОБА_7 , в той же час не долучили зауваження до протоколу обшуку, в якому зазначається про те, що кошти належать іншим особам.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001149 від 16 жовтня 2024 року за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, третьою статті 369 КК України, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України, та за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбачених частиною другою статті 28, частиною другою статті 364 КК України.

24 жовтня 2025 року за місцем проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , проведено невідкладний обшук, в ході якого виявлено та вилучено предмети, а саме:

- 1 пакунок на загальну суму 10 000 доларів США (100 банкнот номіналом по 100);

- 1 пакунок на загальну суму 10 000 доларів США (98 банкнот номіналом по 100 та 4 банкноти по 50);

- 1 пакунок на загальну суму 4 350 доларів США (43 банкноти номіналом по 100 та 1 банкнота номіналом 50). Зазначений пакунок був перемотаний клаптиком паперу із чорновими записами, а саме: «Андрій 7 850-3 500-12.10.2025 (та документи по броні; 4 350; 8 000-150 916.06.25) ліки для Марти»;

- 1 пакунок на загальну суму 7 500 грн;

- 1 пакунок номіналом 1 000 швейцарських франків (СНF);

- 1 купюра номіналом 500 Євро;

- 1 купюра номіналом 100 доларів США;

- 5 купюр по 200 СНF;

- 5 купюр по 100 СНF;

- 1 купюра по 50 Доларів США;

- 2 купюри по 5 Доларів США;

- 1 купюра по 50 СНF.

Постановою слідчого від 24 жовтня 2025 року вказані грошові кошти визнано речовими доказами.

11 листопада 2025 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0001149 від 16 жовтня 2024 року.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2025 року клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0001149 від 16 жовтня 2024 року - задоволено частково.

Накладено арешт у кримінальному провадженні №0001149 від 16 жовтня 2024 року, з метою збереження речових доказів, на тимчасово вилучене в ході проведення 24 жовтня 2024 року обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме:

- 1 пакунок на загальну суму 10 000 доларів США (100 банкнот номіналом по 100);

- 1 пакунок на загальну суму 10 000 доларів США (98 банкнот номіналом по 100 та 4 банкноти по 50);

- 1 пакунок на загальну суму 4 350 доларів США (43 банкноти номіналом по 100 та 1 банкнота номіналом 50);

- 1 пакунок на загальну суму 7 500 грн;

- 1 пакунок номіналом 1 000 швейцарських франків (СНF);

- 1 купюра номіналом 500 Євро;

- 1 купюра номіналом 100 доларів США;

- 5 купюр по 200 СНF;

- 5 купюр по 100 СНF;

- 1 купюра по 50 Доларів США;

- 2 купюри по 5 Доларів США;

- 1 купюра по 50 СНF..

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту у кримінальному провадженні №0001149 від 16 жовтня 2024 року, з метою збереження речових доказів, на тимчасово вилучене в ході проведення 24 жовтня 2024 року обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , майно, оскільки таке майно відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України, його визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та метою такого арешту є забезпечення зберігання речових доказів.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказані у клопотанні грошові кошти зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та метою такого арешту є забезпечення збереження речових доказів.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вищезазначені грошові кошти, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на зазначене у клопотанні прокурора майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що прокурором в клопотанні не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про те, що вилучені грошові кошти могли бути здобутими злочинним шляхом чи предметом вчинення злочину, чи мають на собі сліди його вчинення, а суд не мотивував чому саме визнає вилучені кошти речовим доказом, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучені грошові кошти містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення та являються майном, яке здобуте в результаті його вчинення, що згідно статті 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою конфіскації майна.

Також посилання сторони захисту, що прокурор у своєму клопотанні не надала жодного підтвердження, що б вказувало, що вилучені грошові кошти можуть належати підозрюваному ОСОБА_7 , в той же час не долучили зауваження до протоколу обшуку, в якому зазначається про те, що кошти належать іншим особам, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що клопотання про арешт майна було подано 06 листопада 2025 року, тобто через 12 днів з дня вилучення майна, тобто з пропущенням 48 годинного терміну у відповідності до статті 171 КПК України, оскільки на переконання колегії суддів, недотримання органом досудового розслідування визначеного частиною п`ятою статті 171 КПК України строку звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, саме по собі не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Таким чином, колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Доводи захисника про порушення правил підсудності під час розгляду клопотання Печерським районним судом міста Києва, не є самостійною підставою для скасування ухвали.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4