Провадження № 1-кп/201/287/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі спеціального судового провадження кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000120 від 20.02.2023 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Садківці Могилів-Подільського району Вінницької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , має вищу освіту, раніше судимий:

- 23.08.2017 Приазовським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 258-3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років без конфіскації майна,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України

В судовому засіданні приймали участь:

прокурори - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисник - ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені судом

Згідно з ст.ст. 1, 2 Конституції України, Україна є суверенною, незалежною та унітарною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до статті 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Статтею 19 Конституції України встановлено один із основних загальних засад правового порядку в Україні, який ґрунтується на принципах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано- Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

У період незалежності України Російська Федерація та її представники систематично, цілеспрямовано вели агресивну політику щодо України, проводили підривну діяльність проти вказаної держави, закладаючи підґрунтя економічного ослаблення України, дискредитації її у міжнародних торгівельних відносинах, штучно створюючи перепони на шляху руху України до вступу у НАТО, інтеграції у Європейський економічний союз, постійно посягали на суверенітет, територіальну цільність та недоторканість України, не визнавали її кордонів, приймали рішення та вчиняли дії, що загрожували обороноздатності, державній та економічній безпеці України.

Російською федерацією постійно вживались заходи щодо ескалації збройної агресії проти України, нав`язування сепаратизму, провокування міжнаціональних і міжконфесійних конфліктів, масових безпорядків, що загрожує безпеці, життю і здоров`ю громадян, державному суверенітету, конституційному ладу та територіальній цілісності України.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України, РФ та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року РФ визнано так звані «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до ради федерації звернення про використання збройних сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05-00 годині президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому, в цей же день на виконання злочинного наказу вищого політичного керівництва РФ військовослужбовці зс та інших воєнізованих формувань РФ, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, Запорізькій, Київській, Донецькій і Луганській областях, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, у тому числі шляхом застосування оперативно-тактичних ракет (включаючи застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом) по позиціям ЗС України та об`єктах цивільної інфраструктури, здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Окрім того, перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ 1997 р. та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.п. 6, 7 ч. 1 ст. 1-1 Закону № 1207-УІІ, окупаційна адміністрація РФ - сукупність державних органів і структур РФ, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних РФ самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

Пунктом 7 частини 1 статті 1-1 Закону визначено поняття «тимчасово окупована Російською Федерацією територія України» та встановлено, що це частини території України, в межах яких збройні формування Російської федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Статтею 3 Закону встановлено перелік територій, які вважаються «тимчасово окупованою територією». Такою територією визначається:

- сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях;

- внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

- інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України.

Згідно з Резолюцію Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Агресія проти України" А/ЯЕ8/Е8-11/1 від 2 березня 2022 року, визнається, що Росія вчинила агресію проти України, порушивши базові норми ООН.

Проміжним рішенням Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй від 16 березня 2022 року, констатовано факт вторгнення Росії на територію України.

Крім того, преамбулою Закону встановлено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, а 24 лютого 2022 року переросла в повномасштабне збройне вторгнення на суверенну територію України.

Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Встановлено, що з початку березня 2022 року військовослужбовцями збройних сил країни агресора - Російської Федерації, у силовому виді за допомогою військової техніки шляхом вторгнення, було захоплено - окуповано окрему територію міста Маріуполя Донецької області. Для запровадження та утримання у незаконний спосіб місцевих мешканців вказаного населеного пункту військовослужбовці Російської Федерації та інших військових формувань, контрольованих державою-агресором, з метою повного контролю над захопленою територією, використовуючи силу та вогнепальну зброю на в`їздах та виїздах з території зазначеного міста обладнали ворожі бойові озброєні блокпости, а також ними введено спеціальний режим переміщення місцевого населення окупованою територією.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 вересня 2022 року» (в редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 13.09.2022), Маріупольська міська територіальна громада Маріупольського району Донецької області внесена до вказаного переліку територіальних громад, розташованих в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) (п.п. 3 п. 7 розділу II Переліку).

Наступними редакціями вказаного переліку дана територіальна громада з нього не виключалась.

Таким чином, у зв`язку із веденням агресивної війни з боку Російської Федерації проти України, у травні 2022 року територія м. Маріуполя Донецької області тимчасово окупована та збройними формуваннями Російської Федерації встановлено загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

У подальшому, в умовах військового контролю збройних сил держави-агресора над вказаною територією та встановленого ними окупаційного режиму було сформовано незаконні органи влади в тимчасово окупованому м. Маріуполь Донецької області, зокрема, на окупованій території утворено місцеву адміністрацію ДНР - «адміністрацію м. Маріуполя».

Після чого невстановленими особами з числа представників окупаційної влади Російської Федерації проведено роботу з виявлення осіб серед місцевого населення Маріупольського району, які б виконували організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції у правоохоронних, контролюючих, контролюючих, судових органах та незаконних органах влади, зокрема, в окупаційній місцевій адміністрації держави-агресора, а також здійснювали діяльність за відповідними напрямками у співпраці з ними.

При цьому, значна кількість громадян України з числа співробітників правоохоронних, контролюючих, судових органів та органів місцевої влади Маріупольського району Донецької області, діючи між собою за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи кожен протиправний характер своїх дій, погодилися співпрацювати із окупаційною владою та виконувати вказівки та розпорядження представників окупаційної влади та військових посадових осіб ЗС РФ. При цьому, зазначена група осіб розподілила між собою подальші ролі у реалізації вищевказаного спільного злочинного задуму.

Так, в один із днів у період тимчасової окупації м. Маріуполя та Маріупольського р-ну Донецької обл. (більш точна дата не встановлена) невстановлені особи із числа представників окупаційних сил Російської Федерації запропонували громадянину України ОСОБА_3 обійняти посаду голови у незаконно створеному органі влади - окупаційній адміністрації держави-агресора «Адміністрації м. Маріуполя ДНР», що знаходиться за адресою: вул. Громової, 63, м. Маріуполь.

При цьому, громадянин України ОСОБА_3 , який постійно проживав на території Донецької області був достеменно обізнаний про те, що у 2014 році розпочалась збройна агресія Російської Федерації проти України, а також про те, що з 24.02.2022 вона переросла у широкомасштабне вторгнення військ РФ на територію суверенної держави, до громадянства якої він належить. Також ОСОБА_3 , об`єктивно розумів зміст загальновідомих подій про те, що збройні формування Російської Федерації шляхом вчинення воєнного нападу захопили Маріупольський район Донецької області та створили на окупованій території окупаційні адміністрації.

Незважаючи на вказані факти, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи громадянином України, усвідомлюючи, що Україна є унітарною державою, її суверенітет України поширюється на всю територію держави, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, перебуваючи в тимчасово окупованому м. Маріуполь Донецької області, керуючись корисливими мотивами, з метою сприяння представникам окупаційної влади та військовим посадовим особам ЗС РФ у веденні агресивної війни проти України, діючи за попередньою змовою групою осіб з невстановленими працівниками правоохоронних, контролюючих, судових органів та незаконних органів влади м. Маріуполя Донецької області, які перейшли на бік ворога, нехтуючи при цьому положеннями Конституції України та вимогами інших законів України, погодився виконувати відведену йому роль у реалізації спільного злочинного задуму та добровільно 23.01.2023 зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР».

У подальшому, достовірно розуміючи, що на території м. Маріуполя Донецької області діє окупаційний режим, введений у зв`язку із захопленням військовослужбовцями та представникам збройних сил Російської Федерації території та державної влади у вказаному населеному пункті, всупереч передбаченого Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» порядку, ОСОБА_3 приступив до виконання покладених на нього представниками РФ організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконному органі влади - окупаційної адміністрації держави-агресора, в які, окрім сприяння протиправній діяльності державі-агресору, входять: організація роботи окупаційної адміністрації держави-агресора та здійснення керівництва її діяльністю; призначення осіб на посади в окупаційній адміністрації держави-агресора; управління захопленими об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності місцевої ради м. Маріуполя, в тому числі на користь представників держави-агресора; здійснення управління захопленим майном, яке перебуває у комунальній власності місцевої ради м. Маріуполя, в тому числі на користь представників держави-агресора тощо.

У такий спосіб ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР», діючи умисно за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога, здійснює незаконні владні повноваження на території м. Маріуполя Донецької області, а отже виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно- господарській функції.

Займаючи посаду «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР» в незаконному органі влади і виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарській функції стосовно мешканців м. Маріуполя Донецької області, діючи за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога, ОСОБА_3 курує питання бюджету, економіки, сільського господарства, торгівлі, побутового обслуговування, захисту прав споживачів, промисловості, паливно-енергетичного комплексу, транспорту, надзвичайних ситуацій, будівництва, земельних відносин, житлово-комунального та дорожнього господарства, екології та розвитку зони відпочинку узбережжя Азовського моря.

Так, ОСОБА_3 , займаючи посаду «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР» в незаконному органі влади і виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарській функції стосовно мешканців м. Маріуполя Донецької області, діючи за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога, 24.01.2023 о 14:20 год. надав російському федеральному телевізійному каналу «Росія 24» інтерв`ю тривалістю 6 хвилин 17 секунд, в ході якого повідомив про своє бачення розвитку м. Маріуполя в ході його тимчасової окупації, свою роль при цьому у якості так званого голови адміністрації, а також допомоги в цьому процесі з боку президента РФ ОСОБА_8 та голови так званої «днр» ОСОБА_9 .

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_3 знижує рівень захищеності життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якого забезпечується сталий розвиток суспільства, його дії завдають шкоди верховенству державної влади її самостійності усередині країни; нерозривності взаємозв`язку всіх складових території держави, що характеризуються єдністю і не мають власного суверенітету; підготовленості держави до захисту від зовнішньої збройної агресії або збройного конфлікту; захищеності державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності України, її економічного, оборонного потенціалу, правопорядку, життєво важливої інфраструктури та населення від розвідувально-підривної діяльності від іноземних спеціальних служб; захищеності інтересів України у сфері економіки.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані як колабораційна діяльність, а саме добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, а саме в окупаційній адміністрації держави-агресора, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Позиція обвинуваченого

Відповідно ст. 129 Конституції України, ст. 7 КПК України основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України, знає про розпочате щодо нього кримінальне провадження і протягом тривалого часу переховується від органів досудового розслідування, з врахуванням того, що досудове розслідування даного кримінального провадження здійснювалось у спеціальному провадженні згідно ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.08.2023 року (т. 3 а.п. 152-153), тому ухвалою Соборного районного суду м. Дніпра від 01.04.2024 прийнято рішення про здійснення відкритого спеціального судового провадження у даному кримінальному провадженні (т. 4 а.п. 109) та, відповідно, судовий розгляд проводився за відсутності обвинуваченого.

У зв`язку з цим ОСОБА_3 не був допитаний судом в якості обвинуваченого по суті пред`явленого йому обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Отже, кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого повинно відповідати, у тому числі таким загальним засадам судочинства, як законність, рівність перед законом і судом, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини тощо (п.п. 2, 3, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України).

Суть принципу законності відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, крім іншого, полягає у тому, що під час кримінального провадження суд, прокурор та слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 10 КПК України, суть принципу рівності перед законом і судом полягає у тому, що не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за будь-якими ознаками, у тому числі за політичними переконаннями.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_3 до слідчого (прокурора), направлених йому повідомлень з приводу його прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що він мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мав можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя.

Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самим захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного йому захисника безплатно для нього.

Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (напр., справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Так, у рішеннях ЄСПЛ у справах «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року; «F.C.B. проти Італії» від 28 серпня 1991 року; «Т. проти Італії» від 12 жовтня 1992 року; «Пуатрімоль проти Франції» від 23 листопада 1993 року; «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року; «Меденіца проти Швейцарії» від 14 червня 2001 року; «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року; «Да Лус Домінгеш Ферейра проти Бельгії» від 24 травня 2007 року висвітлено пункт про здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого в аспекті вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка закріплює право кожного на справедливий суд, коли немає підстав вважати, що обвинувачений не був належно повідомлений про розпочате щодо нього судове провадження; якщо він згодом може домогтися ухвалення нового судового рішення за його участі, в якому містилася б оцінка обґрунтованості висунутих проти нього обвинувачень, а також під час дотримання інших гарантій його конвенціальних прав. Це свідчить про те, що здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого не суперечить вимогам цього нормативно-правового акта міжнародного значення.

Натомість, ОСОБА_3 скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України та з боку останнього.

Таким чином ОСОБА_3 , в силу п. 3 ч. 3 ст. 323 КПК України, обізнаний, тобто повинен був знати, що стосовно нього розпочато кримінальне провадження, винесено повідомлення про підозру та обвинувальний акт спрямовано до суду, втім до слідчого та у судові засідання жодного разу не з`явився.

Так, повідомлення про підозру, повістки про виклик підозорюваного ОСОБА_3 до слідчого, повідомлення про здійснення спеціального досудового розслідування опубліковані на сайті Офісу генерального прокурора та в газеті «Урядовий кур`єр» (т. 3 а.п. 20-22, 31-47, 154-160, 162-170).

Обвинувачений ОСОБА_3 до Соборного районного суду міста Дніпра у судові засідання, які призначалися на 07.12.2023, 14.12.2023, 12.03.2024, 01.04.2024, 09.04.2024, 15.05.2024, 18.06.2024, 05.09.2024, 19.09.2024, 30.09.2024, 07.10.2024, 11.11.2024, 26.11.2024, 24.12.2024, 06.02.2025, 21.03.2025, 11.04.2025, 25.07.2025, 03.11.2025 не з`явився, хоча в належний спосіб був повідомленим про час та місце розгляду, про що свідчать його виклики, опубліковані в засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр» (т. 4 а.п. 69, 98, 123, 144, 160, 196, 221), на сайті Соборного районного суду міста Дніпра https://gt.dp.court.gov.ua/sud0412/ (т. 4 а.п. 48-50, 58-59, 94-96, 115-117, 136, 161, 175, 219).

Про причини неявки суду не повідомив, можливістю взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку «ВКЗ» поза межами приміщення суду не скористався.

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_3 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна.

Ухилення обвинуваченого від правосуддя суд оцінює як реалізацію останнього його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Інтереси обвинуваченого ОСОБА_3 на досудовому розслідуванні належно і якісно були представлені адвокатом ОСОБА_10 згідно доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 11.02.2023 № 026-260001291 (т. 3 а.п. 53), а в судовому процесі - адвокатом ОСОБА_7 згідно доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 26.09.2024 № 003-040010459 (т. 4 а.п. 150), тим самим судом виконано складову права на справедливий судовий процес та не порушено право на захист обвинуваченого.

Отже судом виконаний обов`язок вживати усіх заходів, необхідних для забезпечення обвинуваченого у колабораційній діяльності ОСОБА_3 права на кваліфікований захист, у тому числі і призначення захисника, який би надавав практичну юридичну допомогу ефективно, оскільки такий захист не може бути ілюзорним заради «видимості судового процесу», що є одним із основоположних елементів справедливого розгляду, на що неодноразово наголошував і наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Порушень процесуального закону щодо відкриття кримінального провадження, його руху, повноважень сторони обвинувачення на всіх стадіях процесу судом не виявлено. Окрема увага суду приділена руху провадження в контексті перевірки належності доказів, які подала сторона обвинувачення. Відтак подані стороною докази збиралися стороною обвинувачення в належний спосіб.

Позиція захисника

Захисник, посилаючись на порушення початку досудового розслідування, порушення правил підслідності, невірну кваліфікацію дій його підзахисного та ряд інших обставин, просив ухвалити виправдувальний вирок та закрити провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Докази, які досліджені судом

Відповідно до ст.ст. 84-85 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Витяг з ЄРДР по к/п № 0001158 від 26.08.2022 року (т. 1 а.п. 35), підтверджує факт внесення відомостей до ЄРДР та початок проведення досудового розслідування з відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення.

Постановою про виділення матеріалів досудового розслідування від 20.02.2023 року (т. 1 а.п. 3-4), виділено у оригіналах та копіях згідно реєстру (т. 1 а.п. 5-10) з кримінального провадження № 0001158 матеріали досудового розслідування щодо кримінального правопорушення за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України в окреме провадження з присвоєнням в ЄРДР виділеним матеріалам реєстраційний номер кримінального провадження № 0000120 від 20.02.2023.

Витяг з ЄРДР по к/п № 0000120 від 20.02.2023 року (т. 1 а.п. 1), підтверджує факт внесення відомостей до ЄРДР та початок проведення досудового розслідування з відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення.

Винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України підтверджується наступними дослідженими та перевіреними під час судового слідства доказами, а саме:

Протоколом огляду від 31.03.2023 року (т. 1 а.п. 147-149), відповідно до якого в пошуковій системі GOOGLE в полі пошуку було введено ключові пошукові слова (символи) - «Указы главы ДНР». За вказаним пошуковим запитом знайдено 86 900 результатів серед яких на першій строчці є сторінка з назвою «Указы Главы ДНР» шо розташоване за посиланням «https://denis-pushilin.ru/akty-glavy-dnr/ukazy/», після переходу яке встановлено збережений Указ т.в.о. Голови Донецької народної республіки № 15 від 23.01.2023, про голову адміністрацію міста Маріуполя. Вказаний указ складається із одного аркуша і затверджений штампом круглої форми «для документів» від імені т.в.о. голови ДНР ОСОБА_11 за номером 15, датованим 23.01.2023, виданим в м.Донецьк.

Таким чином, під час огляду відомостей наявних у загальнодоступній всесвітній мережі ІНТЕРНЕТ було встановлено, що ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території Донецької області з 23.01.2023 року обійняв посаду голови адміністрації міста Маріуполя.

Судом оглянутий DVD-R диск із вищевказаним указом. Встановлено, що його зміст відповідає змісту протоколу огляду (т. 1 а.п. 150).

Протоколом огляду відеозапису від 25.01.2023 року (т. 1 а.п. 151-155), відповідно до якого в пошуковому рядку системи «Google» вказано ключові пошукові слова, а саме: «россия 24». В результаті проведеного пошуку знайдено 47 400 посилань. Із зазначеного пошуку за ключовими словами встановлено, що першою публікацією інформаційного характеру є посилання на інтернет ресурс, розташований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з назвою (мовою оригіналу): «Интервью. ОСОБА_12 о назначении мэром Мариуполя и своей колманде». Далі, здійснивши перехід за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено наявність веб-сторінки з каналом російського телебачення «Россия 24», та наявного відеоролику тривалістю 6 хвилин 17 секунд. Метою проведення зазначеного огляду є встановлення осіб, громадян України, що добровільно вступили чи очолили незаконно створені адміністрації та органи управління на тимчасово окупованій території України, а саме Донецької області. При збільшенні зображення наявного у вказаній публікації встановлено відображення двох чоловіків які знаходяться в невстановленних приміщеннях, на задньому фоні особи зображеної з правого боку розташований прапор так званої ДНР. Нижній опис вказаного ресурсу має назву мовою оригіналу: «Интервью. ОСОБА_12 о назначении мером Мариуполя и своей команде» (мовою оригіналу). Ту ж саму назву зображено у вигляді титрів на самому відеороліку з верхньої сторони плеера. В правому верхньому вуглі відеороліка зображено належність сюжету до телеканалу Росії - «Россия 24», та вигляд надання інтерв`ю у вигляді прямого ефіру датованого 24.01.2023 час 14 годин 20 хвилин.

Під час перегляду відеозапису, що має тривалість 6 хвилин 17 секунд, становлено інформацію, що має значення для кримінального провадження, а саме: відео файл починається з фону на якому зображено інтерв`ю двох чоловіків приблизно 50 років, в окулярах, які знаходяться в невстановлених приміщеннях, на задньому фоні особи зображеної з правого боку розташований прапор так званої ДНР. У вигляді титрів з верху відеороліку, а саме з верхньої сторони плееру мається опис вказаного роліку з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (мовою оригіналу). В правому верхньому вуглі відеороліка зображено належність сюжету до телеканалу Росії «Россия 24», та вигляд надання інтерв`ю у вигляді прямого ефіру, датованого 24.01.2023 час 14 годин 20 хвилин. Останній під час інтерв`ю та на запитання ведучого, розповідає про своє бачення подальшого розвитку міста Маріуполя, його вклад в цей процес як новопризначеного мера, а також допомоги в цьому процесі зі сторони президента РФ ОСОБА_13 та глави так званої ДНР ОСОБА_14 . До протоколу долучена стенограмма інтерв`ю (т. 1 а.п. 157-159). Оперативним шляхом особу невстановленого чоловіка, що дає інтерв`ю на вищезазначеному відеороліку, обізнано як колишнього виконуючого обов`язки начальника Маріупольського міського відділу міліції ГУМВС України в Донецькій області полковника міліції ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом оглянутий DVD-R диск із вищевказаним інтерв`ю. Встановлено, що воно відповідає змісту протоколу огляду (т. 1 а.п. 156).

Показаннями допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , який суду повідомив таке. Я працюю з 1999 року в міліції (поліції), зараз займаю посаду старшого інспектора чергового Маріупольського районного управління поліції. ОСОБА_3 знаю з 2011 року, він тоді був працівником міліції, а саме начальником Іллічівського районного відділу міліції (поліції) м. Маріуполя. В 2014 році він був призначений начальником Маріупольського РУП в Донецькій області і я йому підпорядковувався. Там я працював на посаді помічника чергового чергової частини Маріупольського міського управління поліції. У нас були службові стосунки. Ми майже кожну зміну перетиналися по роботі. Після звільнення Маріуполя в 2015 році його було затримано, потім відпустили і він поїхав на підконтрольну РФ територію. Я виїхав з Маріуполя в травні 2022 року на підконтрольну Україні територію. Зі мною проводилося впізнання за фотознімками і за публікаціями інтернет ресурсів, я ОСОБА_3 на них чітко впізнав. На них він давав інтерв`ю як мер Маріуполя. Що з ним на теперішній час я не знаю.

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02.02.2023 (т. 1 а.п. 170-172), відповідно до якого свідок ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_3 за зовнішніми рисами обличчя, який виконував обов`язки начальника Маріупольського міського управління міліції ГУМВС України в Донецькій області.

Протоколом огляду від 02.02.2023 року (т. 1 а.п. 173-178) за участю свідка ОСОБА_15 , відповідно до якого свідкові пред`явлено інтернет ресурс, розташований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з назвою (мовою оригіналу): « ІНФОРМАЦІЯ_4 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перегляду відео, свідок ОСОБА_15 заявив, що інтерв`ю дає колишній виконуючий обов`язки начальника Маріупольського міського відділу міліції ГУМВС України в Донецькій області полковник міліції ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останній під час інтерв`ю, та на запитання ведучого, розповідає про своє бачення подальшого розвитку міста Маріуполя, його вклад в цей процес як новопризначеного мера, а також допомоги в цьому процесі зі сторони президента ОСОБА_16 та глави так званої ДНР ОСОБА_14 .

Судом оглянутий DVD-R диск із вищевказаною слідчою дією - огляд від 02.02.2023 року за участю свідка ОСОБА_15 (т. 1 а.п. 173-178). Встановлено, що його зміст відповідає змісту протоколу огляду від 02.02.2023 за участю свідка ОСОБА_15 (т. 1 а.п. 179).

Показаннями допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_17 , який суду повідомив таке. Я працюю з 2002 року в міліції (поліції), зараз займаю посаду старшого інспектора чергового Маріупольського районного управління поліції. ОСОБА_3 знаю з 2008 чи 2009 року, він був працівником поліції на різних посадах, з 2014 по 2015 він був начальником Маріупольського РУП в Донецькій області і я йому підпорядковувався. У нас були службові стосунки. Востаннє я його бачив в 2015 році, оскільки після звільнення Маріуполя в 2015 році його було затримано. Я його в 2018-2020 роках бачив публікації в ТГ каналах, в яких я довідався про те, що ОСОБА_3 став мером м. Ясинуватої, а потім 2023 році я дізнався, що він став мером м. Маріуполя. Я його однозначно впізнав. Що з ним на теперішній час я не знаю. Я виїхав з Маріуполя в серпні 2022 року на підконтрольну Україні територію. Зі мною проводилося впізнання за фотознімками і за публікаціями інтернет ресурсів, я ОСОБА_3 на них чітко впізнав.

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.02.2023 (т. 1 а.п. 190-192), відповідно до якого свідок ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_3 за зовнішніми рисами обличчя, який виконував обов`язки начальника Маріупольського міського управління міліції ГУМВС України в Донецькій області.

Протоколом огляду від 01.02.2023 року (т. 1 а.п. 193-198) за участю свідка ОСОБА_17 , відповідно до якого свідкові пред`явлено інтернет ресурс, розташований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з назвою (мовою оригіналу): «Интервью. ОСОБА_12 о назначении мэром Мариуполя и своей колманде» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перегляду відео, свідок ОСОБА_17 заявив, що інтерв`ю дає колишній виконуючий обов`язки начальника Маріупольського міського відділу міліції ГУМВС України в Донецькій області полковник міліції ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останній під час інтерв`ю, та на запитання ведучого, розповідає про своє бачення подальшого розвитку міста Маріуполя, його вклад в цей процес як новопризначеного мера, а також допомоги в цьому процесі зі сторони президента ОСОБА_16 та глави так званої ДНР ОСОБА_14 .

Судом оглянутий DVD-R диск із вищевказаною слідчою дією - огляд від 01.02.2023 року за участю свідка ОСОБА_17 (т. 1 а.п. 193-198). Встановлено, що його зміст відповідає змісту протоколу огляду від 01.02.2023 за участю свідка ОСОБА_17 (т. 1 а.п. 199).

Судом досліджені документи, які характеризують особу обвинуваченого:

- копія актового запису про народження ОСОБА_3 (т. 1 а.п. 129), за яким ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Садківці Могилів-Подільського району Вінницької області.

- копія форми 1 ОСОБА_3 (т. 3 а.п.66), отримана на підставі протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 02.03.2022 (т. 3 а.п. 64-65).

- довідка (т. 1 а.п. 208), відповідно до якої полковник міліції ОСОБА_18 (С466561) начальник Новоазовського РВ ГУМВС України в Донецькій області проходив службу в ОВС із 15.03.1989 по 03.10.2014 та був звільнений наказом № 359 о/с від 02.10.2014. Довідку видав член ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_19 .

- витяг з наказу № 226 о/с від 25.07.2013 (т. 1 а.п. 212), яким полковника міліції ОСОБА_3 (С-466561) призначено начальником Новоазовського РВ ГУМВС України в Донецькій області.

- витяг з наказу № 359 о/с від 02.10.2014 (т. 1 а.п. 211), за яким полковника міліції ОСОБА_3 (С-466561) звільнено з 03.10.2014 зі служби за власним бажанням.

- службова характеристика ОСОБА_3 (т. 1 а.п. 210), далі наводиться її повний текст:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особистий номер: НОМЕР_1 , служба в ОВС з 15.03.1989 до 03.10.2014, освіта вища юридична (спеціаліст), юрист, у 2001 році закінчив Донецький інститут внутрішніх справ.

ОСОБА_3 проходив службу в підрозділах УМВС України в Донецькій області на посадах середнього та старшого начальницького складу органів внутрішніх справ:

- з 28.02.1990 р. до 28.08.2005 р. перебував на оперативних посадах в МВС та розпорядженні ГУМВС України в Донецькій області;

- з 28.05.2005 р. до 06.11.2009 р. перебував на посадах, пов`язаних з роботою з особовим складом у ГУМВС України в Донецькій області;

- з 06.11.2009 р. до 18.12.2012 р. перебував на посаді начальника Іллічівського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області;

- з 18.12.2012 р. до 03.10.2014 р. перебував на посаді начальника Новоазовського РВ ГУМВС України в Донецькій області;

- травень - червень 2014 р. виконував обов`язки начальника Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області.

Спеціальне звання: полковник міліції.

За вказаний період служби заохочувався 7 разів:

- 21.08.2002 р. відзнакою «За відзнаку у службі 2 ст.» УМВС України в Донецькій області;

- 22.07.2003 р. почесною грамотою УМВС України в Донецькій області;

- 21.06.2007 р. відзнакою «За відзнаку у службі 1 ст.» УМВС України в Донецькій області;

- 17.12.2010 р. відзнакою «За доблесть і відвагу в карному розшуку 1 ст.»;

- 07.12.2010 р. відзнакою «За бездоганну службу 1 ст.» ГУМВС України в Донецькій області;

- 15.12.2010 р. почесний знак «МВС УКР» МВС України;

- 10.12.2013 р. почесний знак «Ветеран служби» МВС України.

За період проходження служби притягувався до дисциплінарної відповідальності 2 рази.

Був звільнений 03.10.2014 р. наказом ГУМВС України в Донецькій області від 02.10.2014 р. № 359 о/с (за власним бажанням).

Характеристику видав член ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_19

- інформація про судимості ОСОБА_3 (т. 1 а.п. 201-202), відповідно до якої станом на 31.01.2023 він засуджений 23.08.2017 Приазовським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 258-3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років без конфіскації майна.

- вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 23.08.2017 та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2018 (т. 4 а.п. 203-206).

Оцінка суду

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява № 39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011 р.) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірланд проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А., заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Кримінальна відповідальність за ч. 5 ст. 111-1 КК настає за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, або добровільне обрання до таких органів, а також участь в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території або публічні заклики до проведення таких незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території.

Аналізуючи вище перелічені докази в їх сукупності, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також в сукупності з показаннями свідків, суд приходить до висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

При цьому судом прийняті до уваги і використані як докази у кримінальному провадженні дані, які надані органом досудового розслідування із відкритих джерел, зібрані за допомогою розвідки з відкритих джерел (OSINT) відповідно до «Протоколу Берклі», який окреслює мінімальні стандарти для пошуку, збирання, зберігання, перевірки та аналізу відкритих джерел. Відповідно до вказаного протоколу, серед іншого, не потребує дозволу слідчого судді здобуття відомостей з електронних інформаційних систем або її частини, доступ до яких не обмежується її власником, володільцем або утримувачем або не пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. Проведення огляду інформації, яка міститься у відкритому доступі, її хід і результати фіксуються у відповідному протоколі огляду. До проведення слідчої (розшукової) дії залучається спеціаліст у галузі інформаційних технологій. Під час її проведення відображається хронологічна послідовність зберігання інформації чи доказів, а також з метою встановлення належної системи цифрового збереження, виготовляється доказова копію електронного документа, яка зберігається на окремий носій інформації.

Судом встановлено,що 24 лютого 2022 року о 05-00 годині президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні. З початку березня 2022 року військовослужбовцями збройних сил країни агресора - Російської Федерації, у силовому виді за допомогою військової техніки шляхом вторгнення, було захоплено - окуповано окрему територію міста Маріуполя Донецької області. У травні 2022 року територія м. Маріуполя Донецької області тимчасово окупована та збройними формуваннями Російської Федерації встановлено загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. У подальшому, в умовах військового контролю збройних сил держави-агресора над вказаною територією та встановленого ними окупаційного режиму було сформовано незаконні органи влади в тимчасово окупованому м. Маріуполь Донецької області, зокрема, на окупованій території утворено місцеву адміністрацію ДНР - «адміністрацію м. Маріуполя».

З даних, які надані органом досудового розслідування із відкритих джерел, які зібрані за допомогою розвідки з відкритих джерел (OSINT) відповідно до «Протоколу Берклі», судом також встановлено наступне.

Невстановленими особами з числа представників окупаційної влади Російської Федерації проведено роботу з виявлення осіб серед місцевого населення Маріупольського району, які б виконували організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції у правоохоронних, контролюючих, контролюючих, судових органах та незаконних органах влади, зокрема, в окупаційній місцевій адміністрації держави-агресора, а також здійснювали діяльність за відповідними напрямками у співпраці з ними.

Так, в один із днів у період тимчасової окупації м. Маріуполя та Маріупольського р-ну Донецької області (більш точна дата не встановлена) невстановлені особи із числа представників окупаційних сил Російської Федерації запропонували громадянину України ОСОБА_3 обійняти посаду голови у незаконно створеному органі влади - окупаційній адміністрації держави-агресора «Адміністрації м. Маріуполя ДНР», що знаходиться за адресою: вул. Громової, 63, м. Маріуполь.

При цьому, громадянин України ОСОБА_3 , який постійно проживав на території Донецької області був достеменно обізнаний про те, що у 2014 році розпочалась збройна агресія Російської Федерації проти України, а також про те, що з 24.02.2022 вона переросла у широкомасштабне вторгнення військ РФ на територію суверенної держави, до громадянства якої він належить. Також ОСОБА_3 , об`єктивно розумів зміст загальновідомих подій про те, що збройні формування Російської Федерації шляхом вчинення воєнного нападу захопили Маріупольський район Донецької області та створили на окупованій території окупаційні адміністрації.

Незважаючи на вказані факти, ОСОБА_3 , будучи громадянином України, усвідомлюючи, що Україна є унітарною державою, її суверенітет України поширюється на всю територію держави, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, перебуваючи в тимчасово окупованому м. Маріуполь Донецької області, керуючись корисливими мотивами, з метою сприяння представникам окупаційної влади та військовим посадовим особам ЗС РФ у веденні агресивної війни проти України, діючи за попередньою змовою групою осіб з невстановленими працівниками правоохоронних, контролюючих, судових органів та незаконних органів влади м. Маріуполя Донецької області, які перейшли на бік ворога, нехтуючи при цьому положеннями Конституції України та вимогами інших законів України, погодився виконувати відведену йому роль у реалізації спільного злочинного задуму та добровільно 23.01.2023 зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР».

У подальшому, достовірно розуміючи, що на території м. Маріуполя Донецької області діє окупаційний режим, введений у зв`язку із захопленням військовослужбовцями та представникам збройних сил Російської Федерації території та державної влади у вказаному населеному пункті, всупереч передбаченого Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» порядку, ОСОБА_3 приступив до виконання покладених на нього представниками РФ організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконному органі влади - окупаційної адміністрації держави-агресора, в які, окрім сприяння протиправній діяльності державі-агресору, входять: організація роботи окупаційної адміністрації держави-агресора та здійснення керівництва її діяльністю; призначення осіб на посади в окупаційній адміністрації держави-агресора; управління захопленими об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності місцевої ради м. Маріуполя, в тому числі на користь представників держави-агресора; здійснення управління захопленим майном, яке перебуває у комунальній власності місцевої ради м. Маріуполя, в тому числі на користь представників держави-агресора тощо.

У такий спосіб ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР», діючи умисно за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога, здійснює незаконні владні повноваження на території м. Маріуполя Донецької області, а отже виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарській функції.

Займаючи посаду «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР» в незаконному органі влади і виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарській функції стосовно мешканців м. Маріуполя Донецької області, діючи за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога, ОСОБА_3 курує питання бюджету, економіки, сільського господарства, торгівлі, побутового обслуговування, захисту прав споживачів, промисловості, паливно-енергетичного комплексу, транспорту, надзвичайних ситуацій, будівництва, земельних відносин, житлово-комунального та дорожнього господарства, екології та розвитку зони відпочинку узбережжя Азовського моря.

Так, ОСОБА_3 , займаючи посаду «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР» в незаконному органі влади і виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарській функції стосовно мешканців м. Маріуполя Донецької області, діючи за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога, 24.01.2023 о 14:20 год. надав російському федеральному телевізійному каналу «Росія 24» інтерв`ю тривалістю 6 хвилин 17 секунд, в ході якого повідомив про своє бачення розвитку м. Маріуполя в ході його тимчасової окупації, свою роль при цьому у якості так званого голови адміністрації, а також допомоги в цьому процесі з боку президента РФ ОСОБА_8 та голови так званої «днр» ОСОБА_9 .

Вказаним фактом підтверджується беззаперечне свідчення невимушеності поведінки ОСОБА_3 , відсутності будь-якого примусу щодо нього, а відтак і цілковитої добровільності його дій.

Окрім того, окупація території міста Маріуполя та встановлення на цій території окупаційних органів влади мала відкритий характер, а тому ОСОБА_3 очевидно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом і за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога.

На переконання суду, добровільне зайняття посади так званого «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР» у незаконному органі влади на тимчасово окупованій території м. Маріуполя і подальша діяльність ОСОБА_3 на цій посаді, з огляду на його життєвий досвід та досвід роботи в органах міліції (поліції), була неможлива без попередньої змови ОСОБА_3 з групою представників окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога.

Так, в матеріалах кримінального провадження маються відомості стосовно колишніх співробітників ГУНП в Донецькій області (т. 1 а.п. 23-29; т. 3 а.п. 90, 92, 94), яким повідомлено про підозру у вчиненні злочину групою осіб і обвинувальні акти щодо яких знаходяться на розгляді в суді, у тому числі стосовно двох осіб у судді, який ухвалив даний вирок: https://reyestr.court.gov.ua/Review/117331258, https://reyestr.court.gov.ua/Review/125837784.

Ознака "вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб" (ч. 2 ст. 28 КК України) означає, що дві або більше особи заздалегідь, до початку вчинення злочину, домовилися про його спільне вчинення.

У наведеному тексті суд не лише констатує цю обставину як складову обвинувачення, але й обґрунтовує своє переконання про неї, посилаючись на:

- логічну неможливість зайняття такої посади без попереднього планування і домовленості з представниками окупаційної влади;

- наявність інших кримінальних проваджень щодо співробітників, які перейшли на бік ворога.

Тим більш, ОСОБА_20 не був обраний на посаду мера Маріуполя шляхом законних демократичних виборів, а він був призначений на цю посаду (так званого «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР») указом ватажка угруповання «ДНР» ОСОБА_21 № 15 від 23.01.2023 після як фактичної окупації Російською Федерацією м. Маріуполя, так і після офіційного оголошення анексії 30.09.2022, коли президент ОСОБА_22 підписав "договори про приєднання" окупованих територій Донецької, Луганської, Херсонської та Запорізької областей до складу РФ, куди був "включений" і Маріуполь.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_3 знизив рівень захищеності життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якого забезпечується сталий розвиток суспільства, його дії завдають шкоди верховенству державної влади її самостійності усередині країни; нерозривності взаємозв`язку всіх складових території держави, що характеризуються єдністю і не мають власного суверенітету; підготовленості держави до захисту від зовнішньої збройної агресії або збройного конфлікту; захищеності державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності України, її економічного, оборонного потенціалу, правопорядку, життєво важливої інфраструктури та населення від розвідувально-підривної діяльності від іноземних спеціальних служб; захищеності інтересів України у сфері економіки.

Свідки впізнали ОСОБА_3 як під час проведення слідчої дії - пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та огляду публікацій інтернет-ресурсу з інтерв`ю ОСОБА_3 у якості мера м. Маріуполя - «голова адміністрації м. Маріуполя ДНР» від 24.01.2023.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити ОСОБА_3 у інкримінованому йому злочині.

Підсумок

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для прийняття рішення про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України, поза розумним сумнівом.

Виходячи з зазначеного, судом достовірно встановлено, що дії ОСОБА_3 , який є громадянином України, вірно кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України, як колабораційна діяльність, тобто добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, а саме в окупаційній адміністрації держави-агресора, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Стосовно тверджень захисника про порушенння порядку внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування.

Захисник вказує, що в даному кримінальному провадженні внесенню відомостей до ЄРДР передувало звернення як слідчого, так і прокурора із рапортами про надання дозволу на здійснення такої дії, зокрема 26.08.2022 року та 27.10.2022 року прокурор звертався до керівника із рапортом про надання дозволу на внесення відомостей до ЄРДР про злочин, 23.09.2022 року, 20.10.2022 року та 03.02.2022 року слідчий звертався до керівника ОДР із рапортом про надання дозволу на внесення до ЄРДР кваліфікуючої ознаки. На думку захисника, у слідчого/прокурора відсутні будь-які правові підстави звертатися з вказаним рапортом до свого керівника, оскільки за законом він сам уповноважений (зобов`язаний) розпочати досудове розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР. А тому, на думку захисника, слідчий та прокурор втратили процесуальну незалежність та діяли за вказівками відповідних керівників, а тому усі подальші слідчі дії, які були проведені за наслідками порушення порядку початку досудового розслідування є незаконними, а тому усі отримані у даному кримінальному провадженні докази є недопустимими.

Спростовуючи твердження захисника, суд зазначає таке.

Як встановлено судом, відповідно до витягу з ЄРДР по к/п № 0001158 від 26.08.2022 року, підтверджено факт внесення відомостей до ЄРДР та початок проведення досудового розслідування з відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення (т. 1 а.п. 35).

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР слугував рапорт прокурора ОСОБА_23 від 26.08.2022 на ім`я заступника Генерального прокурора ОСОБА_24 , в якому він повідомляє про протиправні дії громадян України на тимчасово окупованій території м. Маріуполя та Маріупольського району, а також про наявність у їх діях складу кримінального правопорушення і, відповідно до положень абзацу 1 підпункту 2 пункту 2 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, за яким облік кримінальних правопорушень за заявами, повідомленнями, які надійшли прокурору або органу досудового розслідування, органу дізнання або виявленими з інших джерел обставинами, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення, здійснюється Реєстратором за дорученням керівника органу прокуратури або органу досудового розслідування, органу дізнання шляхом внесення до Реєстру відомостей, визначених частиною п`ятою статті 214 КПК України, просить дозволу на внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР (т. 1 а.п. 30-31).

23.09.2022, 20.10.2022 і 03.02.2023 слідчий відділу Головного слідчого управління ДБР ОСОБА_25 відповідно до положень абзацу 1 підпункту 2 пункту 2 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298 звернувся до керівника відділу Головного слідчого управління ДБР про надання дозволу на внесення відомостей до ЄРДР кваліфікуючої ознаки з посиланням на ч. 2 ст. 28 КК України (т. 1 а.п. 83, 84, 105).

Відповідно до витягу з ЄРДР по к/п № 0001158 від 26.08.2022 року, підтверджено факт внесення відомостей до ЄРДР з кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 28 КК України з відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення (т. 1 а.п. 85-87, 91-93, 106-109).

27.10.2022 року прокурор ОСОБА_26 відповідно до положень абзацу 1 підпункту 2 пункту 2 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298 звернувся до заступника Генерального прокурора ОСОБА_24 про надання дозволу на внесення відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 111 КК України до ЄРДР (т. 1 а.п. 95-96).

Отже з огляду на положення абзацу 1 підпункту 2 пункту 2 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298 у слідчого/прокурора були наявні правові підстави звертатися з вказаними рапортами до своїх керівників, порушень норм КПК в їх діях судом не встановлено, а тому твердження захисника про упередженість слідчих і прокурорів є безпідставним.

Суд також зазначає, що в подальшому постановою про виділення матеріалів досудового розслідування від 20.02.2023 року, виділено у оригіналах та копіях згідно реєстру (т. 1 а.п. 5-10) з кримінального провадження № 0001158 матеріали досудового розслідування щодо кримінального правопорушення за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України в окреме провадження з присвоєнням в ЄРДР виділеним матеріалам реєстраційний номер кримінального провадження № 0000120 від 20.02.2023 (т. 1 а.п. 3-4).

Витягом з ЄРДР по к/п № 0000120 від 20.02.2023 року підтверджено факт внесення відомостей до ЄРДР та початок проведення досудового розслідування з відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення (т. 1 а.п. 1).

Стосовно тверджень захисника про порушення правил підслідності.

Захисник, посилаючись на вимоги ст. 216 КПК, стверджує, що досудове розслідування у цій справі повинно було проводитись слідчими органами безпеки, а не органу ДБР - Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, а тому, на думку захисника, усі отримані докази органом, що не уповноважений на здійснення досудового розслідування даної категорії справ, є недопустимими.

Спростовуючи твердження захисника, суд зазначає таке.

30.08.2022 прокурор офісу Генерального прокурора ОСОБА_27 на підставі ч. 7 ст. 214, ч. 4 ст. 216 КПК доручив проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001158 від 26.08.2022 року, щодо правоохоронців (поліцейських) м. Маріуполя, які перейшли на бік ворога, слідчим ГСУ ДБР (т. 1 а.п. 36-37).

Так, частиною 4 статті 216 КПК України визначено, що слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування злочинів, вчинених, в тому числі, працівником правоохоронного органу, крім випадків, коли досудове розслідування цих злочинів віднесено до підслідності Національного антикорупційного бюро України згідно з частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державне бюро розслідувань» державне бюро розслідувань вирішує завдання із запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування: злочинів, вчинених службовими особами, які займають особливо відповідальне становище відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про державну службу", особами, посади яких віднесено до першої - третьої категорій посад державної служби, суддями та працівниками правоохоронних органів, крім випадків, коли ці злочини віднесено до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був співробітником української міліції (поліції), звільненим у 2014 році, а інші особи, які перейшли на бік ворога, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на дату повномасштабного вторгнення, тобто на 24.02.2022, були співробітниками української поліції у м. Маріуполі (т. 1 а.п. 23-29; т. 3 а.п. 68, 70-71, 73 та ін.). За фактом колабораційних дій ОСОБА_3 і тих осіб, ПІБ яких суд у цьому вироку не зазначає, прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_27 правомірно доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001158 від 26.08.2022 року слідчим ГСУ ДБР і в подальшому постановою про виділення матеріалів досудового розслідування від 20.02.2023 року, виділено у оригіналах та копіях згідно реєстру з кримінального провадження № 0001158 матеріали досудового розслідування щодо кримінального правопорушення за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України в окреме провадження з присвоєнням в ЄРДР виділеним матеріалам реєстраційного номеру кримінального провадження № 0000120 від 20.02.2023 року.

Стосовно тверджень захисника про невірну кваліфікацію.

Захисник вказує, що дії ОСОБА_3 безпідставно кваліфіковано за ч.2 ст.28 ч.5 ст.111-1 КК України як колабораційна діяльність, а саме добровільна зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконному органі влази, створеному на тимчасово окупованій території, а саме в окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинене за попередньою змовою групою осіб. Так, положеннями ч. 2 ст. 28 КК України встановлено, що злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. В даному випадку захиснику взагалі незрозуміло в чому саме полягає попередня змова групою осіб, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинувачення у даній справі висунуте лише ОСОБА_3 , жодних інших фігурантів встановлено не було, крім того обвинувальний акт не містить відомостей про те, із ким саме відбулась попередня змова та що це за група осіб, не визначено коли відбулась така змова та у чому вона полягала.

Разом з тим судом наведено у цьому вироку у розділі «Оцінка суду» детальне обгрунтування висновку суду про кваліфікацію дій ОСОБА_3 за ч.2 ст.28 ч.5 ст.111-1 КК України, а тому твердження захисника щодо невірної кваліфікації та недоведення попередньої змови групою осіб є неспроможними.

Стосовно інших тверджень захисника

Захисник вказує, що досліджені протоколи огляду відеозапису із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » та відеозапис не дають можливості встановити хто, де та коли здійснює відеозйомку, при яких обставинах вона здійснюється, хто приймає участь у проведенні зйомки тощо, оригінал носія із даним відеозаписом в матеріалах справи відсутній.

Суд зазначає, що ним встановлено, що відеозапис російського телебачення «Россия 24» із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 отриманий органом досудового розслідування із відкритих джерел за допомогою розвідки з відкритих джерел (OSINT) відповідно до «Протоколу Берклі», який окреслює мінімальні стандарти для пошуку, збирання, зберігання, перевірки та аналізу відкритих джерел. Відповідно до вказаного протоколу, серед іншого, не потребує дозволу слідчого судді здобуття відомостей з електронних інформаційних систем або її частини, доступ до яких не обмежується її власником, володільцем або утримувачем або не пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. Проведення огляду інформації, яка міститься у відкритому доступі, її хід і результати фіксуються у відповідному протоколі огляду. До проведення слідчої (розшукової) дії залучається спеціаліст у галузі інформаційних технологій. Під час її проведення відображається хронологічна послідовність зберігання інформації чи доказів, а також з метою встановлення належної системи цифрового збереження, виготовляється доказова копію електронного документа, яка зберігається на окремий носій інформації.

В подальшому слідчим збережений відеозапис на DVD-R диск, який судом оглянутий і встановлено, що зміст інтерв`ю ОСОБА_3 відповідає змісту протоколу огляду.

Посилання захисника на відсутність ознаки добровільності у діях ОСОБА_3 із зайняття посади, а також те, що під час наданого інтерв`ю він не діяв свідомо і знаходився під психологічним тиском на нього з боку представників збройних формувань РФ є безпідставним з огляду на таке.

Твердження захисника про можливе вчинення ОСОБА_3 діяння: у стані крайньої необхідності; в умовах виправданого ризику; внаслідок застосування до нього психічного та/або фізичного примусу, є лише гіпотетичним. Так, захисник не зазначає, серед іншого, відомостей, необхідних для перевірки наявності обставин, які виключають протиправність діяння, зокрема: у чому полягала небезпека, яка підлягала усуненню, та кому/чому вона загрожувала; у чому саме полягав фізичний примус та не вказує про будь-яких осіб, які здійснювали на нього тиск і за яких обставин; яку шкоду його підзахисний намагався відвернути, вчиняючи протиправні діяння.

Натомість суду не надано доказів, що ОСОБА_3 , будучи громадянином України, вчинив дії, що ставляться йому у провину, під безпосереднім впливом фізичного примусу, унаслідок якого він не міг керувати своїми вчинками, чи психічного примусу за умови, що такі дії були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала йому чи охоронюваним законом його правам або правам інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в цій обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці).

Разом з цим, надані прокурором докази об`єктивно вказують на добровільність ОСОБА_3 .

Жодних об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_3 з боку будь-кого з осіб держави-агресора застосовувався фізичний та/або психічний примус, внаслідок застосування яких/якого він вчинив інкриміновані йому дії, суду не надано.

Крім того, суд зауважує, що досліджені докази свідчать, що ОСОБА_3 діяв добровільно, а будь-які докази про примушування його до вчинення таких дій, за встановлених вище судом обставин, відсутні.

Не залишилося поза увагою суду й те, що воєнний напад на Україну, окупація території Донецької області та встановлення на цій території окупаційних органів влади мали відкритий характер, а тому ОСОБА_3 , будучи громадянином України, очевидно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом і за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога.

Більш того, надане ним інтерв`ю россійському телеканалу «Россия 24» є підтвердженням невимушеності його поведінки, відсутності будь-якого примусу стосовно нього. Отже, його дії були цілком добровільними.

При цьому ОСОБА_3 , будучи громадянином України, в період збройного конфлікту не допомагав своїй державі та громадянам в складний воєнний час, а навпаки добровільно, усвідомлено співпрацював із окупаційною владою, добровільно зайняв посаду так званого «голови адміністрації м. Маріуполя ДНР» у незаконному органі влади на тимчасово окупованій території м. Маріуполя на шкоду власній державі. Вказані протиправні дії ОСОБА_3 свідчать про його добровільну співпрацю з ворогом та не є способом виживання в умовах окупації.

Посилання захисника про непідтвердження самого факту зайняття ОСОБА_3 посади «голови адміністрації міста Маріуполя» і на відсутність доказів прийняття його на вказану посаду, спростовано змістом дослідженого судом інтерв`ю ОСОБА_3 телеканалу «Россия 24» від 24.01.2023, в якому на запитання ведучого ОСОБА_3 розповідає про своє бачення подальшого розвитку міста Маріуполя, його вклад в цей процес як новопризначеного мера, а також допомоги в цьому процесі зі сторони президента РФ ОСОБА_13 та голови так званої ДНР ОСОБА_11 (т. 1 а.п. 157-159).

Посилання захисника на те, що «Указ о главе администрации города Мариуполя №15 от 23 января 2023 года» не є доказом зайняття ОСОБА_3 відповідної посади, оскільки не містить підпису особи, яка його видала, і взагалі є копією суд не приймає, оскільки він отриманий органом досудового розслідування із відкритих джерел за допомогою розвідки з відкритих джерел (OSINT) відповідно до «Протоколу Берклі» з офіційної інтернет-сторінки голови так званої ДНР ОСОБА_11 з назвою «Указы Главы ДНР», що розташоване за посиланням «https://denis-pushilin.ru/akty-glavy-dnr/ukazy/», після переходу яке встановлено збережений Указ т.в.о. Голови Донецької народної республіки № 15 від 23.01.2023, про голову адміністрацію міста Маріуполя. Вказаний указ складається із одного аркуша і затверджений штампом круглої форми «для документів» від імені т.в.о. голови ДНР ОСОБА_11 за номером 15, датованим 23.01.2023, виданим в м. Донецьк. Вказане підтверджує, що ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території Донецької області з 23.01.2023 року обійняв посаду мера м. Маріуполя - «голова адміністрації м. Маріуполя ДНР».

Посилання захисника на недоведеність переліку організаційно-розпорядчих, адміністративно-господарських функцій місцевого самоврядування, які виконував ОСОБА_3 в окупаційній адміністрації держави-агресора, спростовано із належним обгрунтуванням у розділі «Оцінка суду» цього вироку.

З огляду на викладене суд відхиляє всі вищевказані доводи захисника.

Разом з тим із думкою захисника про те, що допитані свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_17 інших відомостей щодо обставин вчинення ОСОБА_3 злочину пояснити не змогли і фактично підтвердили, що дійсно впізнали ОСОБА_3 під час його впізнання по фотографіях і на відеозапису його інтерв`ю суд погоджується, втім згода суду із думкою захисника не спростовує встановлені судом обставини і зроблені ним висновки, зазначені у цьому вироку.

Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставин, які, в силу ст. 66 КК України, пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, яка в силу ст. 67 КК України обтяжує покарання, суд відносить рецидив злочинів.

Призначаючи основне покарання суд виходить із наступного.

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

Санкція ч. 5 ст. 111-1 КК України передбачає позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

У відповідності до ч. 5 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст.111-1 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину.

При цьому суд враховує, що громадянин України ОСОБА_3 вчинив злочин проти основ національної безпеки України, що становить велику суспільну небезпеку, яка полягає у тому, що особа (колаборант), з використанням умов воєнного стану співпрацює з окупаційною владою на шкоду власній державі саме тоді, як у важкий для своєї країни час кожен громадян України має мати високу моральну і патріотичну свідомість.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_3 кримінального правопорушення, його особу, відсутність пом`якшуючих і наявність обтяжуючої покарання обставин, проте враховуючи також, що ОСОБА_3 вчинив даний злочин умисно, усвідомлюючи свої дії, з метою його перевиховання та упередження скоєння злочинів в подальшому, суд вважає, що йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі з додатковим покаранням.

При цьому, визначаючи розмір основного призначеного покарання, суд враховує той факт, що ОСОБА_3 як громадянин України, вчинив злочин в період встановленого в Україні воєнного стану, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України, і що свідчить про те, що злочин має підвищену суспільну небезпечність, вчинив цей злочин умисно з прямим умислом, а тому суд вважає, що його виправлення та перевиховання не можливе без реального відбування покарання, а тому положення ст. 75 КК України не застосовує.

При цьому з огляду на вчинення ОСОБА_3 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України, а також відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, суд, при призначенні покарання не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Застосування положень ст. 71 КК України.

Суд враховує той факт, що ОСОБА_3 судимий 23.08.2017 року Приазовським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 258-3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років без конфіскації майна.

Відповідно до ст. 71 КК України та роз`яснень, які містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинання одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Тому суд на підставі ст. 71 КК України, суд вважає необхідним до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене вироком Приазовського районного суду Запорізької області від23.08.2017 року.

Призначаючи додаткові покарання суд виходить із наступного.

При призначенні додаткового покарання у виді позбавлення певних прав суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 02 лютого 2022 року у справі №344/16025/18, в якій він зазначив, що рішення суду про позбавлення такого права має бути чітко і ясно сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене в загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у ст. 55 КК), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого. Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.

Тому суд призначає додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління та контролю, місцевого самоврядування на строк 10 років.

Призначаючи додаткове покарання у виді конфіскації майна, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що згідно ч. 2 ст. 52 КК України конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.

З огляду на вчинення ОСОБА_3 колабораційної діяльності на шкоду Україні, суд призначає покарання з конфіскацією всього належного йому майна на користь держави. Застосовуючи додаткове покарання у виді конфіскації майна, суд зазначає, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення з корисливих мотивів, маючи мету та бажання отримати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе та інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат.

Висновок в частині призначеного основного і додаткового покарання узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи винного, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Інше.

Постановою слідчого другого відділу ГСУ ДБР від 22.02.2023 ОСОБА_3 оголошено у розшук (т. 3 а.п. 113-114).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.08.2023 року ОСОБА_3 в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави (т. 3 а.п. 139).

Вказаний запобіжний захід до набрання вироком законної сили слід залишити незмінним.

Початок строку відбування покарання слід обраховувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного його затримання.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, а також з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління та контролю, місцевого самоврядування на строк 10 (десять) років.

ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене вироком Приазовського районного суду Запорізької області від23.08.2017 року, і остаточно призначити до відбування покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, а також з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління та контролю, місцевого самоврядування на строк 10 (десять) років.

ОСОБА_3 початок строку відбування основного покарання у виді позбавлення волі обраховувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто із дня фактичного його затримання.

ОСОБА_3 початок строку відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна обраховувати з моменту набрання вироком законної сили.

ОСОБА_3 початок строку відбування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади обраховувати з моменту відбуття ним основного покарання у виді позбавлення волі.

ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити незмінним.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Цивільний позов не заявлений.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Соборний районний суд міста Дніпра протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Інформацію про ухвалений вирок опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду.

Суддя ОСОБА_1