ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/1220/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/325/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

за участі обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

при секретарі ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/325/25 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Лановецького районного суду Тернопільської області від 5 серпня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286-1 та ч. 1 ст. 135 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 3 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років;

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ч. 1, 3 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, приєднано до основного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 10 років.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 06 жовтня 2024 року.

Зараховано йому у строк відбуття покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з дня затримання - 06.10.2024, по день набрання вироком законної сили - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами визначено рахувати обвинуваченому з дати приведення вироку до виконання.

Продовжено дію обраного щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 16 280 гривень завданої матеріальної шкоди та 400 000 гривень завданої їй моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 28 652,40 грн.

Вирішено питання про долю речових доказів, судових витрат та арешту майна відповідно до ст.ст. 100, 124, 170 КПК України.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 відповідно до статті 68 Конституції України та ст. 1, ч. 5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» (№ 3353-XII від 30.06.1993, зі змінами і доповненнями далі у тексті ЗУ «Про дорожній рух»), як особа учасник дорожнього руху (водій транспортного засобу), зобов`язаний знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, зі змінами і доповненнями (далі у тексті Правила дорожнього руху або ПДР) та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Однак, грубо ігноруючи вимоги ЗУ «Про дорожній рух», 06 жовтня 2024 року близько 05 год. 00 хв., водій ОСОБА_6 , в порушення вимог пунктів 2.1 «а», 2.9 «а» Правил дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (1,41 % проміле), керував автомобілем «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_1 , без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії та рухався ним проїзною частиною дороги вулиці Вишнівецька с. Борсуки Кременецького району Тернопільської області зі сторони м.Ланівці у напрямку селища Вишнівець Кременецького району.

Під час руху по вказаній дорозі (вулиці), водій ОСОБА_6 , внаслідок алкогольного сп`яніння не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) ПДР, які зобов`язували його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Рухаючись, навпроти території домогосподарства № 17 вул. Вишнівецька, с. Борсуки Борсуківської територіальної громади Кременецького району Тернопільської області, водій ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість виявити велосипедистку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка рухалася проїзною частиною дороги велосипедом «CROSSRIDE COMFORT», поряд з її лівим краєм на зустріч автомобілю, відповідно до вимог п.п. 1.10 (в частині визначення поняття «небезпека для руху» і виконання його вимог) та 12.3 ПДР, виявивши небезпеку для свого руху, тобто зміну дорожньої обстановки - появу рухомого об`єкту, який рухається йому на зустріч, негайно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, хоча мав таку технічну можливість шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, а продовжив свій рух.

Внаслідок порушення вказаних пунктів ПДР, ОСОБА_6 не забезпечив безпеку дорожнього руху та вчинив наїзд передньою лівою частиною керованого автомобіля «ВАЗ-21063» на велосипедистку ОСОБА_10 , заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння і основи черепа, з крововиливами у речовину та під оболонки головного мозку, від яких настала її смерть у короткий проміжок часу після зазначеної події.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.1 (а), 2.3 (б, д), 2.9 (а), 12.3 Правил дорожнього руху, а також вимог, які наведені у ст. 1, абз. 1, 2 ч. 5 ст. 14, ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух», статті 68 Конституції України, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням її наслідків у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_10 .

Окрім цього, ОСОБА_6 після вчинення наїзду на велосипедистку, та достовірно знаючи, що своїми протиправними діями поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, і потерпіла ОСОБА_10 , яка перебувала в безпорадному стані унаслідок отриманих від дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень, була позбавлена реальної можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок такого безпорадного стану, діючи умисно та нехтуючи моральними і правовими нормами, завідомо залишив потерпілу ОСОБА_10 без допомоги, маючи при цьому реальну можливість надати таку допомогу, і з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене, в порушення вимог п. 2.10 (підпункти «а», «б», «г», «ґ», «д», «е») Правил дорожнього руху, вчинивши дорожньо-транспортну пригоду, не залишився на місці пригоди, не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 ПДР, та відповідно не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, зокрема не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги і не відправив потерпілу до закладу охорони здоров`я, у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 ПДР, не відвіз потерпілу до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не чекав прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду місця пригоди, а зупинившись на місці події, помістив велосипед «CROSSRIDE COMFORT», яким рухалася потерпіла, у керований ним автомобіль «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_2 , та втік з місця вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Надалі, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки за вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди та завідомо залишення потерпілої у небезпечному для життя стані, з метою приховання та викривлення слідової інформації місця події, водій ОСОБА_6 умисно замінив у керованому ним автомобілі «ВАЗ 21063» пошкоджене вітрове скло та приховав пошкоджений велосипед «CROSSRIDE COMFORT» потерпілої ОСОБА_10 у лісопосадці поза межами населеного пункту.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду щодо його підзахисного змінити, призначити ОСОБА_6 покарання за вчинені злочини з урахуванням положень ст.69 КК України у виді 4 років позбавлення волі, приєднавши до основного покарання призначеного за сукупністю злочинів, додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 5 років.

Посилається на те що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд не врахував особу винного, який є студентом, має позитивну характеристику за місцем проживання, що вказує на його законослухняну поведінку та може бути визнано пом`якшуючою його покарання обставиною, щире каяття, готовність до виправлення, молодий вік, активну соціальну інтеграцію та перспективи професійного зростання, що вказує на перспективи для швидкої ресоціалізації та можливість виправлення без застосування надмірно суворих заходів стягнення, надання матеріальної допомоги сім`ї неповнолітнього ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати в зв`язку з невідповідністю його особі обвинуваченого та тяжкості скоєних ним кримінальних правопорушень через м`якість та призначити йому покарання в межах максимальних санкцій статей обвинувачення.

Посилається на те що обвинувачений не виявляє щирого каяття з приводу вчиненого, вважає висловлений ним в судді жаль формальним оскільки він вибачився перед нею тільки через 9 місяців після ДТП, не вжив заходів щодо відшкодування збитків. Просить також врахувати що ОСОБА_12 взагалі не отримував посвідчення водія та виїхавши на автомобілі в стані алкогольного сп`яніння поставив у небезпеку не лише своє життя, а і інших людей, грубо порушив правила ПДР, зник з місця ДТП, його дії призвели до непоправних тяжких наслідків у виді смерті людини.

Зазначає що ОСОБА_12 притягувався до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП - керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та ст.124 КУпАП вчинення ДТП, та свідомо знехтувавши рішення суду сів за кермо автомобіля в стані алкогольного сп`яніння знову, що свідчить про нехтування ним рішенням суду та схильність до скоєння правопорушень.

Вказує що він після скоєння ДТП він зник, замінив вітрове скло у автомобілі та сховав пошкоджений велосипед потерпілої та саме за наслідками проведених оперативно-розшукових заходів його особу було встановлено та затримано.

Вважає що в його діях відсутня пом`якшуюча покарання обставина- активне сприяння розкриттю злочинів.

Посилається на неприпустимість його поведінки перед скоєнням злочину, зокрема, розпиття під час дії комендантської години в присутності неповнолітніх та малолітніх осіб спільно за їх участю алкогольних напоїв, а також те що він сів за кермо у стані сп`яніння.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та заперечили щодо задоволення апеляції потерпілої, потерпілу ОСОБА_8 та її представника, які підтримали подану скаргу, заперечивши щодо задоволення скарги захисника, прокурора, який заперечив апеляційні скарги, вважає вирок суду законним та обгрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційних скарг.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за обставин, викладених у вироку є вірним та не оспорюються в апеляційних скаргах, тому, відповідно до ст. 404 КПК України, колегією суддів не переглядається, як і кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 286-1 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілої та за ч. 1 ст. 135 КК України - завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

При вирішенні питання щодо правильності призначеного місцевим судом покарання обвинуваченому ОСОБА_6 колегія суддів виходить з наступного виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За приписами статті 65 КК України суд призначає покарання, зокрема, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні ОСОБА_6 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості скоєних ним кримінальних правопорушень, зокрема, те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286-1 КК, є необережним тяжким злочином, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК умисним нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого , який є раніше не судимим, вчинив вищевказані злочини у молодому віці, маючи повних 19 років, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем проходження виробничої практики, навчання та з місцевого храму має позитивні характеристики , під спостереженням лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, має постійне місце проживання, на утриманні неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб не має.

Разом з тим, суд ураховав те, що ОСОБА_6 , під час комендантської години, запровадженої в умовах воєнного стану відповідним рішенням Ради оборони при Тернопільській ОВА, проводячи час зі своїми друзями та знайомими, в т.ч. неповнолітніми, розпиваючи з ними спиртні напої, керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, не маючи права керування таким транспортним засобом, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників, після чого залишив без допомоги потерпілого та зник з місця ДТП, вживаючи заходів, спрямованих на приховування скоєних злочинів та з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також, суд взяв до уваги те, що на ОСОБА_6 раніше судом накладалися адміністративні стягнення за ст. 124, 130 КУпАП, однак, він належних висновків для себе не зробив і продовжив ігнорувати вимоги чинного законодавства, вчиняючи протиправні дії, які врешті-решт призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини, тоді як відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності особи обвинуваченого.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 суд визнав щире каяття обвинуваченого. Обставиною, яка обтяжує його покарання за ч. 1 ст. 135 КК України, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, колегія суддів вважає що при виборі заходу примусу у виді ізоляції його від суспільства суд дотримався приписів статтей 50, 65 КК, а призначене обвинуваченому покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Перевіряючи доводи захисника щодо застосування положень ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідних статей (їх частин) КК України колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова ВС від 27.04.2021 року №712/4384/20).

Як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема, у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 744/884/17, провадження № 51-8413км18), норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК України, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК України можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК України і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій у вчиненні кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого та/або небезпечність винуватого.

Суд, при призначенні покарання на підставі ст. 69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що врахував як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із приписів статей 50, 65 КК України, яка(які) із обставин є такими, що істотно знизили ступінь тяжкісті вчиненого злочину, тобто мала(и) вагомий вплив на його суспільну небезпечність.

Колегія суддів вважає що в даній справі відсутні дві і більше обставини, що пом`якшували б покарання обвинуваченого та дані про його особу, що істотно знижували б ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та суспільну небезпеку його як особу з огляду на ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, характер і мотиви допущених ним чисельних грубих порушень правил безпеки дорожнього руху, тяжкі наслідки, які вони потягли, - смерть людини, позицію потерпілої ОСОБА_8 щодо призначеного обвинуваченому найсуворішого покарання, яка є матір`ю загиблої внаслідок ДТП ОСОБА_10 , що була матір`ю трьох малолітніх дітей: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ОСОБА_11 , які залишились без піклування найближчої людини.

Колегія суддів вважає що позитивні характеристики обвинуваченого, його молодий вік, а також те що він є студентом та раніше не судимою особою не дають підстав для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_6 оскільки він керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху, тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, оскільки, водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб, не тільки залишив місце ДТП, а й не надав медичної допомоги та сховав велосипед потерпілої, замінив деталі автомобіля, яким керував, не маючи права керувати транспортними засобами, та раніше притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння та скоєння ДТП, однак належних висновків для себе не зробив та знову сів за кермо автомобіля у стані алкогольного сп`яніння.

На думку колегії суддів призначення обвинуваченому більш м`якого покарання негативно вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії. За наведених обставин, його позитивні характеристики, молодий вік, відсутність судимості та надання матеріальної допомоги сім`ї неповнолітнього ОСОБА_11 , на які посилається захисник у апеляційній скарзі, не знижують тяжкості й небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення.

Також колегія суддів не вбачає підстав для визнання в якості обставини, яка пом`якшує покарання, активне сприяння обвинуваченим розкриттю кримінального правопорушення виходячи зі сталої судової практики, яка під активним сприянням розкриттю злочину розуміє надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, при цьому таке сприяння має бути активним та певною мірою ініціативним. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину. Добросовісна поведінка винного під час досудового слідства та судового розгляду не може вважатись активним сприянням розкриттю злочину. (див. постанову Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 161/21353/23).

Натомість, як встановлено судом в ході судового розгляду, після вчинення ОСОБА_6 вказаних вище злочинів, він, повернувшись додому, упродовж значного часу, аж до прибуття туди працівників поліції, не повідомив і не робив жодних спроб повідомити орган поліції про вчинене. При цьому вживав заходів до приховування слідової інформації. А зізнавальні показання почав давати лише після викриття його причетності до смертельної ДТП.

Отже, за відсутності двох і більше обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого та істотно знижували ступінь суспільної скоєного ним злочину, колегія суддів приходить до висновку про неможливість застосування до положень ст.69 КК України.

Перевіряючи доводи, викладені у апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_8 щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання тяжкості скоєних ним злочинів та його особі через м`якість колегія суддів також вважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на те, що те, що смерть ОСОБА_10 настала внаслідок вчинення ОСОБА_6 необережного злочину, обвинувачений є раніше не судимою особою, визнав вину та щиро розкаявся у вчиненому, про що зазначали також прокурор та слідчий у обвинувальному акті та що знайшло своє підтвердження в суді з огляду на критичне оцінення винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, надання матеріальної допомоги сім`ї неповнолітнього ОСОБА_11 . Невідшкодування їй заподіяних злочинами збитків з огляду на задоволення судом поданих нею цивільних позовів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та молодий вік обвинуваченого, те що він є студентом, колегія суддів не вважає обставинами, які б вказували на нещирість його каяття та давали б підстави для призначення ОСОБА_6 суворішого покарання.

Отже, апеляційні скарги захисника та потерпілої слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286-1 , ч.1 ст.135 КК України - без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого та потерпілої залишити без задоволення, а вирок Лановецького районного суду Тернопільської області від 5 серпня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Головуючий

Судді