Справа № 740/3503/25
Провадження № 1-кп/740/433/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

учасники судового провадження:

- прокурор ОСОБА_4 ,

- потерпілий ОСОБА_5 ,

- обвинувачений ОСОБА_6 ,

- захисник адвокат ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині кримінальне провадження № 0001645 від 13.09.2024 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Прилуки Чернігівської області, є громадянином України, має вищу освіту, одружений, працює оперуповноваженим 3-го відділу (міжрайонний) управління боротьби з наркозлочинністю ГУ НП в Чернігівській області, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України,

установив:

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 12.04.2024 № 215 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_6 призначено на посаду оперуповноваженого (тимчасово, на період відпустки ОСОБА_8 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) 3-го відділу (міжрайонний) управління боротьби з наркозлочинністю ГУ НП в Чернігівській області з 13.04.2024.

13.09.2024 близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки BMW 520, р. н. НОМЕР_1 , рухаючись у селі Велика Дорога Ніжинського району Чернігівської області по автомобільній дорозі в напрямку від м. Прилуки Чернігівської області до м. Ніжина Чернігівської області, діючи всупереч вимогам п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 2.3 (д), 12.1, 12.3, 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року, будучи самовпевненим та самонадіяним, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, не беручи до уваги свій незначний водійський досвід, який становив менше 2 років та дозволяв йому рух зі швидкістю не більше 70 км/год, рухаючись зі швидкістю, яка перевищує максимально допустиму швидкість в межах населеного пункту 50 км/год, а саме зі швидкістю біля 110 км/год, маючи можливість завчасно оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості руху, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах та з моменту виникнення небезпеки для його руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого в темну пору доби на неосвітленій ділянці автомобільної дороги, неподалік від якої розташовані будинки № 65 та № 67 по вул. Почекінській, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину дороги, справа на ліво по ходу руху вказаного транспортного засобу.

Унаслідок указаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми, а саме: закритої тупої травми голови у вигляді розтрощення черепу та руйнування головного мозку, розривів м`якої та твердої мозкових оболонок, а також саден і забійних ран голови, закритої тупої травми грудної клітки у вигляді перелому грудини, переломів ребер з права 1, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 ребро та переломів ребер з ліва 1-12 ребро, хребта в грудному відділі, крововиливу в тканину легень, розриву серцевої сумки; закритої тупої травми живота у вигляді розриву діафрагми, множинних розривів печінки та переміщення її в грудну порожнину, крововиливів у паранефральну клітковину з обох боків, а також саден тулуба, закритої тупої травми тазу у вигляді уламкового перелому передньо-верхньої ості з ліва, розриву клубово-крижового зчленування з ліва, розриву лонного симфізу, повного перелому з розривом спинного мозку та зі значним зміщенням кінців хребта, закритого перелому правого передпліччя, вивиху лівого плечового суглобу, відкритого перелому середньої третини лівого плеча, закритого перелому променевої кістки з ліва, вивиху лівого зап`ястка, закритого перелому лівого стегна, відриву лівої гомілки разом зі стопою, подвійного перелому правої гомілки, саден і ран верхніх та нижніх кінцівок, які зумовлені комплексом однієї травми в умовах дорожньо-транспортної пригоди та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя й знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 . Причиною смерті ОСОБА_9 є руйнація тіла, яка в свою чергу виникла внаслідок сполученої травми із залученням декількох ділянок тіла, а саме грубої руйнації черепа та головного мозку; тупої травми грудної клітки з множинними переломами ребер, крововиливів в паренхіму легень, перелому грудного відділу хребта, розриву навколосерцевої сумки; тупої травми живота у вигляді розривів печінки, діафрагми, множинних переломів кісток тазу, верхніх і нижніх кінцівок.

У прямому причинному зв`язку із виникненням указаної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало порушення водієм ОСОБА_6 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (зі змінами та доповненнями), а саме:

- п. 1.3, згідно з яким учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

- п. 1.5, який вказує, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3 (б), відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 2.3 (д), згідно з яким для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

- п. 12.1, який передбачає, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п. 12.3, відповідно до якого в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п.12.4, в якому встановлено, що в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год;

- п. 12.9 (б), згідно з яким водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

Указаними діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою винуватість в обсязі обвинувачення, не оспорював обставини, викладені в обвинувальному акті, пояснивши при цьому, що він правильно розуміє зміст пред`явленого йому обвинувачення та не заперечує проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Надав показання, що 13 вересня 2024 року о 21-00 год. він їхав з м. Прилуки до м. Чернігова на автомобілі зі швидкістю 110 км/год, не врахував дорожньої обстановки та здійснив наїзд на пішохода. Він відразу зателефонував до швидкої та повідомив про подію на лінію «102», а також кинувся надавати першу допомогу ОСОБА_9 . Негативно оцінив такі свої дії, щиро розкаявся, просив вибачення в потерпілого, повідомив, що відшкодував потерпілому моральну шкоду у розмірі 7000,00 доларів США. Оскільки він узгодив усі питання з потерпілим, який не має до нього жодних претензій, то просив призначити покарання із застосування ст. 75 КК України та не позбавляти права керування транспортними засобами.

Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні показав, що обставини, викладені в обвинувальному акті, відповідають дійсності. Пішохід ОСОБА_9 , якого збив обвинувачений ОСОБА_6 , є його батьком. Він вибачив обвинуваченого, не має до нього жодних претензій, оскільки моральну шкоду йому відшкодовано в повному обсязі, не заперечував проти звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Ураховуючи те, що учасниками судового провадження не оспорювалися фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позицій, тому на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів у справі стосовно обставин вчинення кримінального правопорушення, які ніким не оспорюються.

Оцінивши встановлені у справі обставини, суд вважає доведеною вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Відповідно до ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд визнає щире каяття.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , не встановлено.

Також при призначенні покарання суд ураховує відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що він має вищу освіту, одружений, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, раніше не судимий. Згідно із службовою характеристикою від 14 квітня 2025 року, наданою начальником УБН ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_10 , оперуповноважений 3-го відділу (міжрайонний) управління боротьби з наркозлочинністю ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_6 за час служби в органах Національної поліції та на займаній посаді зарекомендував себе позитивно, до виконання службових обов`язків ставиться чесно та добросовісно, з почуттям особистої відповідальності за доручену справу.

Суд ураховує ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що він повністю визнав свою вину, розкаявся, засуджував свої дії, відшкодував потерпілому моральну шкоду, також досудову доповідь органу з питань пробації, згідно з якою виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. 66, 67 КК України.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Водночас суд ураховує, що у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Юридична відповідальність особи за ч. 2 ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, позаяк Конституційний Суд України в Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив, що призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим, бо згідно з вказаним принципом при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

У Рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначив, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20 зроблено висновок, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК України, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК України. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Так, унаслідок порушення особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам при призначенні покарання у кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, під час керування джерелом підвищеної небезпеки в межах населеного пункту шляхом наїзду на пішохода, що призвело до смерті людини. У матеріалах справи містяться відомості про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а саме за порушення водієм швидкісного режиму в населених пунктах, штраф за який сплачено.

Ураховуючи вищенаведене, уникнення обвинуваченим додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами негативно вплине на сприйняття іншими водіями необхідності суворо дотримуватися правил дорожнього руху.

За сукупністю вищенаведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України в межах, установлених у санкції вказаної частини статті КК України, а саме у виді позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами, з урахуванням конкретних обставин справи, відомостей про особу обвинуваченого, наявності обставини, яка пом`якшує покарання, та відсутності обставин, які б обтяжували покарання.

Зважаючи на позицію прокурора та потерпілого про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд вважає, що таке звільнення від відбуття покарання можливо застосувати до обвинуваченого.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Наведені вище обставини у сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та надають підстави для застосування ст. 75 КК України, тому суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, установивши йому іспитовий строк, оскільки виправлення останнього можливе без реального відбування покарання та ізоляції від суспільства. Водночас суд вважає, що з метою забезпечення належної поведінки ОСОБА_6 у період дії іспитового строку відповідно до ст. 76 КК України на нього слід покласти певні обов`язки.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Під час досудового розслідування стосовно ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, який під час судового розгляду продовжено до 03 жовтня 2025 року, а в подальшому - не продовжувався. Суд не вбачає на цей час підстав для обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не подавався.

У кримінальному провадженні понесено процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта та проведенням експертизи, у загальному розмірі 16 754,16 грн, які на підставі ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України та згідно зі ст. 174 цього Кодексу скасувати арешт майна, накладений ухвалами слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігова від 16 вересня 2024 року та 15 жовтня 2024 року.

Керуючись ст. 100, 124, 174, ч. 3 ст. 349, ст. 369 - 371, 373, 374, 376, 615 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 16 754 (шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят чотири) гривень 16 копійок процесуальних витрат на залучення експерта для проведення експертизи.

Речові докази:

-автомобіль марки BMW 520, р. н. НОМЕР_1 , з ключами запалення, який знаходиться на спеціальному майданчику Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області, повернути власниці ОСОБА_11 ( АДРЕСА_3 );

-взуття (шльопанці темного кольору) та одяг ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: штани спортивного стилю чорного кольору та футболку фіолетового кольору з наявним написом Stroke association повернути потерпілому ОСОБА_5 .

Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігова від 16 вересня 2024 року та 15 жовтня 2024 року, на майно: автомобіль марки BMW 520, р. н. НОМЕР_1 , з ключами запалення; взуття (шльопанці темного кольору) та одяг ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: штани спортивного стилю чорного кольору та футболку фіолетового кольору з наявним написом Stroke association.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду, і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1