У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000693, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2024 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Широке Снігурівського району Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та йому призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалено, до набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_5 залишити у виді тримання під вартою.

Ухвалено, строк відбуття покарання рахувати з 20.05.2022 р.

Ухвалено на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII), зарахувати ОСОБА_5 в строк покарання, строк попереднього ув`язнення, в межах даного кримінального провадження з 03.02.2013 р. до 17.04.2013 р., з 13.06.2019 р. до 15.06.2019 р. та з 20.05.2022 р. до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати за проведення експертиз у сумі 293,40 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок скасувати в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та постановити новий вирок, яким визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Обвинувачений вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення, а матеріали зібрані з порушенням вимог закону, що тягне за собою їх недопустимість, як доказів.

Апелянт звертає увагу на те, що суд, не надав належної оцінки показанням свідків події, зокрема працівників охоронної фірми «Сова» та потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , участь яких сторона обвинувачення не забезпечила, проте у вироку, суд послався на заяви потерпілої про те, що невідомий чоловік увірвався до офісного приміщення та, погрожуючи пістолетом заволодів грошовими коштами. Жодна особа не вказала на нього, як на особу, яка вчинила злочин.

На думку обвинуваченого, та обставина, що прокурор відмовився від допиту потерпілих та свідків, свідчить про недоведення його винуватості та неможливості сторони обвинувачення довести його вину.

ОСОБА_5 наголошує на тому, що протокол огляду предмету від 19.03.2013 р., на якому зафіксовані відеозаписи подій, не доводить того, що це він вчинив злочин, і, в протоколі таких даних не зазначено, при цьому, при перегляді 3 відеофайлів, будь-яких подій вчиненого кримінального правопорушення не зафіксовано, проте суд послався на вказані відеозаписи, як на докази доведення його винуватості.

Обвинувачений вказує на те, що за 2 роки розгляду справи, він, жодного разу не приймав участі у судовому засіданні особисто, а лише у режимі відеоконференції.

За наведених обставин, обвинувачений вважає, що сторона обвинувачення не довела належними та допустимими доказами його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

03.02.2013 р. близько 02.20 год. ОСОБА_5 , з метою реалізації злочинного наміру, спрямованого на заволодіння чужим майном, прибув до офісу з надання інформаційних послуг, розташованому по вул. Севастопольська, 21 в м. Миколаєві, де, з метою маскування своєї зовнішності, вдягнув на голову заздалегідь заготовлену маску. Після чого, приготував для здійснення погрози застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілих пістолет, та проник до вказаного офісу, де, демонструючи вказану зброю, висунув, до присутніх в офісі, вимогу про передачу йому присутніми золотих виробів та грошових коштів. На вимогу ОСОБА_5 , потерпілі ОСОБА_11 передала йому золотий ланцюг вартістю 1 000 грн., ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 50 грн. та ОСОБА_10 грошові кошті в сумі 100 грн.

Заволодівши вказаним майном, ОСОБА_5 з місця скоєння злочину намагався зникнути, однак був затриманий співробітниками охорони.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я осіб, які зазнали нападу (розбій), поєднаний з проникненням у інше приміщення.

Призначаючи покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який міцних соціальних зв`язків не має, не одружений, офіційно не працює, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за попереднім місцем мешкання характеризувався посередньо, відсутність пом`якшуючих або обтяжуючих покарання обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, дослідивши за клопотанням сторони захисту докази, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 1 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

З огляду на положення ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій передбачених КПК України.

За змістом ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 94 КПК передбачено, що суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Обвинувальний вирок ухвалюється тільки за умов, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких дано Верховною Радою, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції (презумпція невинуватості) та ст. 6 конвенції.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20.10.2011 р. № 12рп/2011 (справа № 1-31/2011), визнаватися допустимим і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного рішення у справі.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 р. Європейський суд наголошував на тому, що «суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, пояснив, що він, проходячи по вул. Севастопольській в м. Миколаєві, був зупинений охоронцями, які його затримали. У нього вилучили лише грошові кошти, пістолета у нього не було. Не пам`ятає чи підписував він 03.02.2013 р. заяву про надання згоди на проведення огляду та долучення до матеріалів кримінального провадження речей, які вилучені в ході огляду місця події, а саме шапки з прорізами, рукавиці та пістолету.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_5 вини, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, підтверджується дослідженими судом першої інстанції матеріалами кримінального провадження, зокрема даними:

- заяви ОСОБА_11 від 03.02.2013 р., згідно з якою вона просить вжити заходів до невідомого чоловіка, який 03.02.2013 р. близько 02.20 год. увірвався до приміщення офісу за адресою АДРЕСА_2 , де, погрожуючи пістолетом, заволодів її золотим ланцюжком вартістю 1 000 грн.;

- заяв ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від 03.02.2013 р. про залучення їх як потерпілих у кримінальному провадженні №0000693 у зв`язку з тим, що невідомий чоловік, увірвавшись до приміщення офісу та погрожуючи пістолетом, заволодів їх грошовими коштами в сумі 100 грн. та 50 грн. відповідно;

- протоколу огляду місця події від 03.02.2013 р. з таблицею зображень, складеного за участю двох понятих та спеціаліста ОСОБА_12 , відповідно до якого в приміщенні офісу, розташованому в напівпідвальному приміщенні за адресою АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено пістолет з маркуванням «РФ 430», «Х 18693», «Safari», «Зроблено в Україні», «ТОВ «Латек», «7,5 J», шапку з прорізами для очей, ланцюжок з жовтого металу; грошові купюри номіналом 100 грн. та 50 грн., рукавицю та змив речовини бурого кольору;

- заяви ОСОБА_5 від 03.02.2013 р. про надання згоди на огляд та долучення до матеріалів кримінального провадження речей, вилучених при огляді місця події (шапка з прорізами, рукавиця, пістолет), як таких, що належать йому;

- протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 03.02.2013 р., відповідно до якого ОСОБА_5 затримано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 208 КПК України безпосередньо на місці вчинення злочину після прибуття працівників охоронної фірми «Сова» за сигналом «тривожної кнопки» з офісу по вул. Севастопольській, 21;

- протоколів огляду предметів від 05.02.2013 р. та 23.02.2013 р. (золотого ланцюжка, рукавиці, грошової купюри номіналом 100 грн., шапки з прорізами), у яких зафіксовано їх зовнішні ознаки, сліди бурої речовини та інші індивідуалізуючи характеристики, а також передачу ланцюжка та грошових купюр потерпілим під зберігальні розписки як їхнього майна, вилученого під час огляду місця події;

- протоколу огляду оптичного носія (DVD-R диск) від 19.03.2013 р., складеного за участю двох понятих, згідно з яким на диску містяться чотири відеофайли з камер відеоспостереження, встановлених у приміщенні офісу за адресою: м. Миколаїв, вул. Севастопольська, 21, з детальним описом зафіксованих 03.02.2013 р. подій, у проміжку часу з 02.00 год. до 02.37 год., зокрема появи чоловіка в чорному одязі та масці, його проникнення до офісу, дій щодо потерпілих, отримання від них майна, прибуття працівників охорони та затримання вказаного чоловіка на місці події;

- висновку експерта № 104 від 18.02.2013 р., відповідно до якого револьвер моделі «Safari РФ 430», № Х18693, виробництва ТОВ «Латек», є промисловим виробом, справний, придатний до стрільби патронами кільцевого запалення калібру 4 мм, що в комплексі з описом подій і заявами потерпілих підтверджує реальність сприйняття ними загрози застосування до них зброї;

- висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 128 від 22.03.2013 р. щодо осудності ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав наведені докази належними, допустимими та достовірними, підстав сумніватись у зафіксованих у протоколах показаннях потерпілих та свідків, які узгоджуються з іншими дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, які є достатніми та взаємопов`язаними для постановлення обвинувального вироку не має.

Обвинувачений в апеляційній скарзі стверджує, що протокол огляду предмета від 19.03.2013 р. та додані до нього відеозаписи подій не доводять причетності саме його до вчинення злочину, а частина відеофайлів взагалі не містить подій, пов`язаних з кримінальним правопорушенням. Також він вказує, що суд першої інстанції, посилаючись у вироку на перегляд відеозаписів, фактично їх не досліджував.

Перевіркою журналу судового засідання суду першої інстанції встановлено, що у зв`язку з технічними несправностями відтворення відеозаписів у судових засіданнях 08.09.2023 р. та 03.11.2023 р. не відбулося, хоча у вироку міститься посилання на їх перегляд. Апеляційний суд оцінює цю розбіжність як технічну неточність викладення мотивувальної частини вироку, яка сама по собі не свідчить про повну відсутність дослідження відповідного доказу, оскільки суд першої інстанції мав у своєму розпорядженні протокол огляду DVD-диска від 19.03.2013 р., як письмовий доказ, що був оголошений та оцінений у сукупності з іншими матеріалами.

Разом з тим, у ході апеляційного розгляду, апеляційний суд, діючи відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, забезпечив безпосередній перегляд усіх відеофайлів, зафіксованих на DVD-R диску, долученому до протоколу огляду предмета від 19.03.2013 р. Під час перегляду встановлено, що:

- на записах з камер, розташованих біля входу та всередині офісу, зафіксовано, як чоловік у чорному одязі та масці заходить до приміщення, проникає всередину, рухається до кімнат, де перебувають працівниці офісу, здійснює щодо них активні дії, демонструє предмет, зовні схожий на пістолет, збирає потерпілих біля себе та отримує від них майно;

- у подальшому видно, як до приміщення заходять працівники охоронної фірми, після чого відбувається їх фізичне протистояння з чоловіком у масці та його затримання безпосередньо в приміщенні офісу;

- різні файли відтворюють одні й ті самі події з різних ракурсів від окремих камер спостереження, розташованих у різних частинах офісу, а тому їх слід розглядати у сукупності, як цілісний відеоряд, а не як ізольовані фрагменти.

Зміст переглянутих відеозаписів повністю відповідає опису подій, наведеному у протоколі огляду предмета від 19.03.2013 р., і узгоджується з іншими дослідженими доказами, зокрема з даними протоколу огляду місця події, протоколу затримання, заявами потерпілих та протоколами огляду вилучених речей. Будь-яких ознак монтажу, переривання запису чи невідповідності зазначеним у протоколі часу та місця подій судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, доводи обвинуваченого про те, що відеофайли не містять даних про подію злочину, а також що суд першої інстанції безпідставно послався на вказані відеозаписи, як на докази його винуватості, є необґрунтованими, оскільки сукупність відеофайлів, які фіксують різні фази нападу та затримання нападника, дозволяє відтворити повну картину події та об`єктивно підтверджує факт вчинення ОСОБА_5 нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілих, а також його затримання на місці злочину.

Стосовно доводів обвинуваченого про відсутність безпосередніх показань потерпілих та свідків у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить наступного.

Як убачається з матеріалів провадження, потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не допитані в суді у зв`язку з перебуванням за межами України або неможливістю встановити їх місцезнаходження, про що суд першої інстанції навів мотивовані висновки у вироку. Аналогічно судом вживалися заходи щодо виклику свідків працівників охоронної фірми, однак забезпечити їх явку у судове засідання не виявилося можливим.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 19.11.2019 р. у справі №750/5745/15-к, якщо суд ужив усіх необхідних заходів для забезпечення явки свідків, але це виявилося неможливим, то їхні показання, надані під час досудового розслідування, можуть бути використані як докази. Проте суд повинен оцінити ці показання з погляду допустимості, належності та достовірності, враховуючи, наскільки були забезпечені права сторін під час їх отримання.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Пальчик проти України» (заява № 16980/06) підкреслив, що основним завданням за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є оцінка загальної справедливості кримінального провадження. Суд зазначив, що слід встановити, чи існували достатні врівноважуючі фактори, здатні компенсувати недоліки, з якими зіткнулася сторона захисту, зокрема, у випадку недопиту свідків у суді.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правомірно використав як докази пояснення потерпілих та свідків, заяви потерпілих та інші письмові матеріали, які узгоджуються між собою, з відеозаписами подій та іншими доказами. При цьому вирішальне значення для встановлення причетності саме ОСОБА_5 до вчинення злочину мають не стільки формальне впізнання його потерпілими, а сукупність об`єктивних даних: затримання його працівниками охорони безпосередньо в приміщенні офісу одразу після повідомлення про розбійний напад; вилучення в офісі майна потерпілих та предмета, зовні схожого на пістолет; наявність у нього шапки з прорізами та рукавиці, описаних у протоколах; а також відеозаписи, на яких зафіксовано нападника в масці та його затримання.

Отже, недопит потерпілих і свідків у суді першої інстанції за наявності об`єктивних перешкод для їх явки не призвів до порушення права обвинуваченого на справедливий судовий розгляд, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду щодо доведеності його винуватості.

Щодо доводів обвинуваченого про порушення його права на захист через участь у судових засіданнях виключно в режимі відеоконференції, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 336 КПК України, судове провадження може здійснюватися в режимі відеоконференції, у тому числі за участю обвинуваченого, за умови забезпечення можливості ідентифікації особи, безпосереднього спілкування з судом, а також реалізації права на конфіденційне спілкування із захисником.

Із матеріалів кримінального провадження та журналів судових засідань убачається, що обвинуваченому забезпечено участь у засіданнях у режимі відеоконференції, він мав можливість висловлювати свою позицію, ставити питання, заявляти клопотання, у тому числі щодо дослідження доказів, а також спілкуватися із захисником. Будь-яких конкретних порушень цих прав апелянт не зазначає.

За таких обставин доводи обвинуваченого про істотне порушення його права на захист у зв`язку з участю у судових засіданнях у режимі відеоконференції є необґрунтованими.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, відповідає вимогам ст. ст. 23, 84, 86, 94, 370 КПК України, ґрунтується на сукупності належних, допустимих та достовірних доказів, а наведені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними та необґрунтованими та не дають підстав для скасування вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2024 року відносно ОСОБА_5 , залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3