УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 185/13780/24

провадження № 51-3761ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001838 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новодмитрівка Ізюмського р-ну Харківської обл. та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді: обмеження волі на строк 1 рік - за ч. 1 ст. 357 КК; позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців - за ч. 4 ст. 185 КК.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим місцевий суд призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану (ч. 4 ст. 185 КК), та привласненні офіційного документу (банківської картки) із корисливих мотивів (ч. 1 ст. 357 КК).

Так, 20 листопада 2024 року в період часу з 11:00 до 12:00 потерпілий ОСОБА_6 , перебуваючи на території домоволодіння буд. АДРЕСА_1 ), передав свою банківську картку АТ «Пумб» № НОМЕР_1 , повідомив пін-код від неї ОСОБА_4 для придбання спиртних напоїв та подальшого її повернення. Надалі ОСОБА_4 умисно привласнив зазначену вище банківську картку, яка є офіційним документом. Потім ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення чужого майна з корисливих мотивів, таємно, в умовах воєнного стану, викрав із банківської картки потерпілого грошові кошти шляхом їх зняття з банкоматів АТ КБ «ПриватБанк» у м. Павлоград Дніпропетровської обл., а саме:

- 3 000 грн - 20 листопада 2024 року о 13:57 (вул. Євгена Панченка, 43);

- 3 000 грн - 20 листопада 2024 року о 20:00 (вул. Дніпровська, 158-А);

- 1 000 грн - 20 листопада 2024 року о 21:02 (вул. Валерія Лобановського, 14-А);

- 1 000 грн, 1 000 грн, 500 грн, 200 грн - 21 листопада 2024 року з 07:59 до 08:23 (вул. Валерія Лобановського, 14-А).

Таким чином, ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 9 700 грн.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 24 червня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує, що засуджений приходив до потерпілого додому, щоб повернути картку та вирішити питання повернення боргу, проте йому ніхто не відчинив, тому він перекинув картку через огорожу. Крім того, захисник зауважує, що потерпілий не вжив жодних дій щодо повернення його банківської картки. Зазначені обставини, на переконання скаржника, свідчать про відсутність в діянні ОСОБА_4 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК.

Також захисник указує, що ступінь тяжкості кримінального правопорушення, форма вини, мотив, мета, спосіб, стадія вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, які настали, поведінки під час та після вчинення протиправних діянь свідчать про можливість призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого необхідно його звільнити зі встановленням іспитового строку.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_4 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 КПК.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Стосовно доводів про відсутність у діянні ОСОБА_4 суб`єктивної сторони (прямого умислу) кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК

Колегія суддів Верховного Суду зауважує, що з касаційної скарги вбачається, що захисник не заперечує фактів зняття засудженим грошових коштів з банківської картки потерпілого, однак стверджує про відсутність суб`єктивної сторони кримінального правопорушення (прямого умислу), передбаченого ч. 1 ст. 357 КК. Такі обґрунтування скаржника суд касаційної інстанції вважає неспроможними.

Насамперед Суд зауважує, що аналогічні доводи були предметом перевірки апеляційного суду та визнані безпідставними, оскільки, коли перестали існувати підстави для подальшого утримання банківської картки потерпілого, засуджений не повернув її, а продовжив утримувати, тим самим привласнив для використання у своїх інтересах.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та додатково зауважує, що установлені фактичні обставини справи переконливо свідчать, що в діянні ОСОБА_4 щодо привласнення банківської картки потерпілого наявні ознаки суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК, а саме прямого умислу, з огляду на те, що потерпілий 20 листопада 2024 року надав засудженому банківську картку лише для придбання спритних напоїв, які вони мали спільно вжити, а картку ОСОБА_4 мав повернути. Однак усупереч такій домовленості засуджений, достовірно знаючи, що на карті наявні грошові кошти, пішов і не повернувся, а картку залишив собі. Цього ж і наступного дня засуджений неодноразово викрадав грошові кошти потерпілого шляхом зняття готівки зі згаданої вище картки на загальну суму 9 700 грн, що свідчить і про наявність корисливого мотиву в його діянні. Крім того, Суд не залишає поза увагою і показання потерпілого ОСОБА_6 , який пояснив, зокрема, що дозволу на зняття грошей із картки він не надавав.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що твердження про намагання засудженого повернути банківську картку потерпілого після вчинення протиправного діяння, а також відсутність з боку потерпілого активних дій щодо її повернення не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про наявність у діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК.

Щодо призначеного покарання

Місцевий суд, призначаючи засудженому покарання, урахував, зокрема: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; відомості про особу засудженого, який судимостей не має, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання; ставлення ОСОБА_4 до скоєного; позицію потерпілого, який повідомив, що засуджений йому погрожує, гроші не повернув, суд дійшов висновку про неможливість досягнення стосовно ОСОБА_4 завдань кримінального судочинства без реального відбування ним призначеного покарання та про відсутність підстав для призначення покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК або ст.ст. 75, 76 КК. Саме таке покарання, на переконання місцевого суду, відповідатиме ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, особі засудженого та сприятиме виправленню ОСОБА_4 та попередженню скоєння нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Дніпровський апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог сторони захисту.

Апеляційний суд зазначив, що призначене засудженому покарання колегія суддів вважає законним та справедливим за своїм видом і розміром, достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Також цей суд зауважив, що ОСОБА_4 не може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, оскільки строк призначеного йому покарання у виді позбавлення волі за розміром перевищує 5 років.

Крім того, суд зауважив, що відшкодування спричиненої потерпілому шкоди за обставин цього провадження не може бути враховано судом апеляційної інстанції, оскільки воно здійснено батьком обвинуваченого після ухвалення вироку, а відтак не характеризує особу ОСОБА_4 та його ставлення до скоєного.

Також колегія суддів, з огляду на відношення засудженого до вчиненого, зокрема невжиття ним особисто заходів для відшкодування заподіяної шкоди, намагання перекласти частину відповідальності на потерпілого та переконати суд у тому, що він повернув останньому банківську картку, не вбачала підстав для висновку про дійсне висловлення ОСОБА_4 жалю та розкаяння.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та додатково зауважує, що санкція ч. 1 ст. 357 КК передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до 3 років, а санкція ч. 4 ст. 185 КК - позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Під час вибору розміру покарання засудженому за ч. 4 ст. 185 КК його було призначено в наближеному до мінімального розміру - 5 років 6 місяців, передбаченому санкцією цієї частини статті, а за ч. 1 ст. 357 КК - також в межах санкції цієї частини статті, а саме 1 рік обмеження волі, що не є максимальним розміром покарання за цією нормою. Також суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання, обрав найбільш сприятливий для засудженого спосіб його визначення за сукупністю кримінальних правопорушень, а саме - шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

За таких обставин у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість. До того ж визначені місцевим судом вид, розмір покарання та порядок його відбування відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Також Суд зазначає, що касаційна скарга не містить таких обґрунтувань, які можна вважати переконливими для доведення спроможності досягнення мети спеціальної превенції (попередження вчинення нових кримінальних правопорушень засудженою) шляхом призначення більш м`якого покарання та застосування до засудженого звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 374, 419 КПК. У цих рішеннях указані мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних рішеннях судів, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3