ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/9444/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2168/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.28, ч.1 ст.438 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Індустріального районного суду м.Харкова від 18.08.2025 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївка Донецької області, громадянина України, українця, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28 - ч.1 ст.438 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахується з дня його фактичного затримання в порядку виконання вироку суду.

Цивільний позов представника потерпілого Національного природного парку «Дворічанський» ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Національного природного парку «Дворічанський» 502 985 гривень 35 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави 5679,60 гривень в рахунок відшкодування витрат на проведення транспортно-товарознавчої експертизи № 3381 від 26.07.2024.

Цим вироком встановлено, що ОСОБА_8 після початку повномасштабного вторгнення ЗС РФ, інших збройних формувань РФ та підконтрольних їм угруповань і регулярних збройних формувань на територію України перебував на території тимчасово окупованих територій населених пунктів с. Петроіванівка та смт. Дворічна, Куп`янського району Харківської області та обіймав посаду командувача відділенням 4-го батальйону НОМЕР_1 стрілецького полку у незаконно утвореному збройному формуванні терористичної організації так званої «Донецької народної республіки» (далі «ДНР») у складі якого брав участь у вторгненні на території України спільно з російськими окупаційними військами.

З лютого 2014 року триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією частини території України. У ході вказаного міжнародного збройного конфлікту 24.02.2022 президент РФ оголосив початок так званої «спеціальної військової операції», що полягала у здійсненні повномасштабного вторгнення ЗС РФ, інших збройних формувань РФ та підконтрольних їм угруповань іррегулярних збройних формувань на територію України.

Факт повномасштабного збройного вторгнення на територію України не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. п. 17, 18 наказу Міжнародного Суду ООН від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти РФ та ін.)».

Відповідно до ст. 2, спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до ст. 4 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ст. 6 зазначеної Конвенції, вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції.

Норми ст. 27 Конвенції, крім іншого, вказують на те, що особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Сторони конфлікту повинні застосовувати до осіб, що перебувають під захистом, таких заходів контролю чи безпеки, які будуть визнані за необхідні під час ведення війни.

Норми ст. 31 Конвенції забороняють застосування жодного примусу фізичного чи морального порядку до осіб, які перебувають під захистом.

Стаття 147 Конвенції передбачає, що серйозні порушення становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції: умисне вбивство, тортури або нелюдяне поводження, зокрема біологічні експерименти, які умисно спричинять великі страждання чи серйозні травми тілу чи здоров`ю, нелегальна депортація чи переведення або нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом, примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави, або умисне відбирання в особи, що перебуває під захистом, прав на справедливий і офіційний судовий процес, рекомендований цією Конвенцією, захоплення полонених і широкомасштабне руйнування і привласнення власності, не виправдане воєнною необхідністю, і здійснюване незаконним чином і безцільно.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року (далі Протокол ), заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів:

a) насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб.

b) знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження, примус до проституції чи непристойне посягання в будь-якій його формі;

e) погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.

Окрім цього, ст. 33 зазначеної Конвенції передбачено, що пограбування забороняються.

Статтею 6 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Одразу після оголошення 24.02.2022 про початок «спеціальної воєнної операції», російські війська, збройні сили та інші військові формування Російської Федерації незаконно окупували територію Куп`янського району Харківської області. Маючи повний контроль над населеними пунктами с. Петроіванівка та смт. Дворічна, Куп`янського району Харківської області, військовослужбовці збройних сил російської федерації переконались, що на території вказаних населених пунктів проживає цивільне населення, яке не бере участі у збройному конфлікті та не може чинити будь-якого супротиву волі окупантів, а також що на території міста та поза його межами не розміщені військові об`єкти та підрозділи Збройних Сил України.

Одночасно з веденням бойових дій на території області, військовослужбовці ЗС РФ з метою забезпечення можливості безперешкодного пересування територією Харківської області здійснювали блокування та тимчасове захоплення населених пунктів, облаштування на автомобільних шляхах області блокпостів для здійснення заходів щодо контролю доступу осіб на обумовлену ділянку території.

Таким чином, військовослужбовці збройних сил російської федерації, які контролювали територію Куп`янського району Харківської області, були обізнані та повинні були дотримуватися норм міжнародного гуманітарного права, а керівництво частин, які окупували населені пункти, зобов`язані забезпечити дотримання норм міжнародного гуманітарного права їхніми підлеглими.

Так, на початку березня 2022 року (більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено) військовослужбовці ЗС РФ спільно із незаконно утвореними проросійськи налаштованими збройними формуваннями так званої «ДНР», зокрема так званого « НОМЕР_2 стрілецького полку «ДНР», у складі якого знаходився військовослужбовець ОСОБА_8 , який займав так звану посаду «командувача відділенням», увійшли на територію населених пунктів с. Петроіванівка та смт. Дворічна, Куп`янського району Харківської області і з вказаного часу взяли їх під свій контроль.

Таким чином ОСОБА_8 брав участь у міжнародному збройному конфлікті, та усвідомлював обставини існування міжнародного збройного конфлікту на території України, діяв в його умовах та у зв`язку з ним.

03.06.2022 приблизно о 14:00 (більш точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим) ОСОБА_8 , перебуваючи на території окупованого збройними силами Російської Федерації та проросійськи налаштованими незаконними збройними формуваннями так званих «ДНР» та «ЛНР» с. Петроіванівка Куп`янського району Харківської області, разом з іншими невстановленими військовослужбовцями, досудове розслідування відносно яких розслідується у інших кримінальних провадженнях, приїхали на невстановленому в ході досудового розслідування транспортному засобі за місцем мешкання водія НПП «Дворічанський» , ОСОБА_10 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Реалізуючи свій прямий умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів та мотивів національної нетерпимості, ОСОБА_8 , спільно з іншими невстановленими військовослужбовцями, досудове розслідування відносно яких розслідується у інших кримінальних провадженнях, беручи участь у міжнародному збройному конфлікті, зокрема, усвідомлюючи обставини існування міжнародного збройного конфлікту на території України, діючи в його умовах та у зв`язку з ним, за попередньою змовою групою осіб, будучи кожен озброєний стрілецькою вогнепальною зброєю, невстановленого в ході досудового розслідування зразки та моделі, та одягнутими у військову форму, вийшли із невстановленого в ході досудового розслідування транспортного засобу та зайшли на територію домоволодіння ОСОБА_10 , де побачивши останнього та розуміючи, що він є громадянином України - цивільною особою, тобто особою яка у складі Збройних Сил України чи інших збройних формувань України не перебувала, зброї при собі не мав, участі у бойових діях не брав та до таких дій не готувався, був одягнений у цивільний одяг, тобто належав до категорії цивільних осіб в розумінні ст. 50 ДП І, та який відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції від 12.08.1949, є особою, що перебуває під її захистом, як такий, що в будь-який момент та за будь-яких обставин опинилися, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами якої вони не є, в порушення ст. ст. 27, 31, 32 Конвенції від 12.08.1949 та під погрозою застосування наявної при них вогнепальної зброї, з метою залякування останнього, що перебували на території домоволодіння, для подальшого пригнічення та подолання будь-якого супротиву, почали погрожувати застосуванням вогнепальної зброї відносно ОСОБА_10 та його дружини ОСОБА_11 , чим вчинили жорстоке поводження з цивільним населенням.

Під час здійснення вищевказаних незаконних дій, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_8 , погрожуючи застосуванням вогнепальної зброї, почав вимагати у ОСОБА_10 передати йому автомобіль ТМ «Renault» модель «Duster», 2018 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 , ключ запалення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, який зареєстрований та знаходився на балансі НПП «Дворічанський». ОСОБА_10 погрози сприйняв як реальну загрозу його життю та здоров`ю, а також життю та здоров`ю його родичів, що може бути з високою імовірністю реалізованою. У зв`язку з погрозами застосування насильства небезпечного для життя з боку військовослужбовця, ОСОБА_10 передав автомобіль ТМ «Renault» модель «Duster», 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , вартістю згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи №3381 від 26.07.2024 502 985, 35 грн, ключ запалення від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, яким ОСОБА_8 відкрито заволодів, в подальшому використовуючи його у власних, невійськових цілях для переміщення по смт. Дворічна Куп`янського району Харківської області.

Вищезазначене майно отримане в результаті протиправних дій не використовувалось для досягнення воєнної мети, не було пристосовано для здійснення бойових дій, не використовувалось для транспортування боєприпасів, поранених та військовослужбовців, тобто своїми діями ОСОБА_8 порушив закони і звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме вимоги ст. 33 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

На зазначений вирок суду першої інстанції захисником ОСОБА_7 подана апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 18.08.2025 щодо ОСОБА_8 , ухваливши новий вирок судом апеляційної інстанції, яким визнати його підзахисного невинуватим та виправдати за пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст. 28 - ч. 1 ст. 438 КК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки ОСОБА_8 не вчиняв інкримінований йому злочин. Зазначає, що наявні у справі докази не доводять вину ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням.

Захисник в своїх апеляційних доводах також зазначає, що судом першої інстанції було ухвалено оскаржуваний вирок з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Апелянта також вказує на те, що судом не надав належної оцінки показанням представника потерпілого ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо фактичних обставин у цьому кримінальному провадженні, які, на думку сторони захисту, не узгоджуються між собою та є суперечливими, а також не доводять вину ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

В своїх апеляційних доводах захисник звертає увагу, що судом не досліджувалось питання того, чи є живим на момент розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_8 , що є беззаперечною підставою для закриття кримінального провадження, хоча сторона захисту про це зазначала, а також в матеріалах справи відсутні будь-які ввідомості про те, яку саме посаду займав його підзахисний, які повноваження мав та де знаходився під час окупації частин Харківської області.

Крім того, апелянт зазначає, що суд призначив ОСОБА_8 максимально можливе покарання, передбачене санкцією статті кримінального кодексу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника , який підтримав апеляційну скаргу сторони захисту в повному обсязі, доводи прокурора, який заперечував щодо задоволення поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Судовий розгляд проведено у відсутності обвинуваченого (in absentia) з дотриманням вимог КПК України про належне повідомлення його про час та місце судового розгляду шляхом опублікування судового виклику у газеті «Урядовий кур`єр» та на електронному сайті суду.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до вимог ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний чи виправдувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Крім того, згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд виконав в повному обсязі.

Розглянувши в порядку спеціального судового розгляду, за відсутності обвинуваченого (in absentia), кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов законного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про доведеність пред`явленого йому обвинувачення за ч. 2 ст. 28 - ч. 1 ст. 438 КК України, а саме у жорстокому поводженні з цивільним населенням та у іншому порушенні законів і звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Надаючи оцінку апеляційним доводам захисника ОСОБА_7 щодо недоведеності вини ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, колегія суддів виходить із правової позиції, висловленій в постанові Верховного Суду від 28.04.2025 року у справі №148/31/23 (провадження № 51-4336км24)

Зокрема, колегія суддів виходить із того, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Законодавець вимагає лише, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням, що у даному провадженні було дотримано.

Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив фактичні обставини кримінального провадження, докази сторони обвинувачення та захисту і дійшов правильного висновку про порушення військовослужбовцем збройних сил рф ОСОБА_8 законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, тобто наявності в його діях складу кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 28 - ч. 1 ст. 438 КК України.

Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_8 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, суд обґрунтовано послався на показання представника потерпілого ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .

Зокрема, представник потерпілої юридичної особи Національний природний парк «Дворічанський» ОСОБА_9 пояснив під час свого допиту в суді першої інстанції, що з початку повномасштабного вторгнення службовий автомобіль, що належав підприємству, знаходився в гаражі ОСОБА_14 та не використовувався. Автомобіль був піщаного кольору марки Рено Дастер у новому стані, пробіг приблизно 20 000 км, придбаний у 2018 році, балансова вартість становила більше 500 000 грн. З червня 2022 до нього за місцем мешкання приїхав ОСОБА_14 та повідомив, що група озброєних людей приїхали до нього додому та погрожуючи вимагали надати автомобіль та документи до нього. Після викрадення автомобіля він бачив його двічі. З розмов знає, що цим автомобілем пересувався військовий на позивний « ОСОБА_15 », який був заступником керівника підрозділу, що розташовувався у смт Дворічна.

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що працює водієм у Дворічанському національному парку. На 100 день війни прийшли російські військові та сказали віддати автомобіль, який належить національному парку, на користь російської армії. Сказали поїхати за ключами. Він все розказав директору, той сказав віддавати. У них при собі була зброя автомати ОСОБА_16 , вони почали засовувати ОСОБА_10 в будку своєї машини, але той відмовився і сказав, що поїде на сам своєму автомобілі за документами. Один з тих, хто приїхав, мав прізвисько ОСОБА_15 . Надалі бачив цей автомобіль у Дворічній, на ньому їздили військові рф. Осіб, які приїжджали, впізнавав за фотознімками.

Свідок ОСОБА_11 надала в суді першої інстанції показання про те, що потерпілий ОСОБА_10 є її чоловіком. На сотий день війни під`їхав автомобіль, вийшли двоє російських військових з автоматами та спитали чоловіка. Вона позвала його. Що було потім не бачила. Пізніше вона дізналась, що вони вимусили чоловіка віддати їм службовий автомобіль Національного парку. Чоловік повернувся наляканий та стурбований. Обличь військових не запам`ятала.

Свідок ОСОБА_13 пояснила в суді першої інстанції, що донька її сусіда ОСОБА_17 зустрічалась з військовим рф, який говорив, що він з ЛНР. Бачила, як обвинувачений їздив на викраденій машині Національного парку. Чула, що російські військові заволоділи автівкою силовим методом. Обвинувачений високий, віком близько 30 років. Автомобіль мав наліпку Національного парку та характерний колір

Свідок ОСОБА_12 надала суду першої інстанції показання про те, що працювала в Національному парку Дворічанський, у якому був автомобіль, подарований ОСОБА_18 . Потім дізналась, що російські військові забрали цю автівку. Автомобіль був пісочно-кремового кольору, на ньому була наліпка національного парку «Дворічанський». Бачила це авто біля будинку дівчини, яка зустрічалась з хлопцем, який забрав автівку..

Вищезазначені свідки, потерпілий та представник потерпілого Національний природний парк «Дворічанський» були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що вони надавали завідомо неправдиві показання і мають намір обмовити обвинуваченого.

При цьому потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11 підтвердили, що під час окупації с. Петроіванівка Куп`янського району військовослужбовці рф, які були озброєні, приїжджали до них додому. При цьому, потерпілий ОСОБА_10 зазначив, що він був вимушений віддати російським військовим, серед яких був чоловік на прізвисько ОСОБА_15 , автомобіль Рено Дастер, який належить національному парку, оскільки вони погрожували застосуванням зброї, що він сприймав реально та побоювався за своє життя.

Також представник потерпілого ОСОБА_9 підтвердив, що з початку повномасштабного вторгнення службовий автомобіль Рено Дастер, піщаного кольору, належав Національному природньому парку «Дворічанський» та зберігався у гаражі за місцем мешкання ОСОБА_10 , який 03.06.2018 приїхав до нього і повідомив, що група озброєних людей приїхали до нього додому та погрожуючи вимагали передати автомобіль та документи до нього.

Крім того, потерпілий, представник потерпілого та свідки повідомили суду, що під час окупації с. Петроіванівка Куп`янського району вони бачили вищезазначений автомобіль з наліпкою національного парку «Дворічанський», на якому їздив військовослужбовець рф на прізвисько « ОСОБА_15 ».

Будь-яких доказів про те, що потерпілий, представник потерпілого та свідки у цьому кримінальному провадженні не могли пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, захисником суду апеляційної інстанції не надано, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні процесуальні підстави ставити під сумнів зазначені вище показання.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.7, ч. 1 ст.26 КПК України, однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність, яка полягає у вільному використанні суб`єктами кримінального провадження своїх процесуальних прав в межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Отже, сторона захисту у змагальному процесі не була позбавлена можливості також задавати свідкам питання, у тому числі з метою підтвердження своєї версії щодо непричетності ОСОБА_8 до інкримінованого злочину.

Захисником ОСОБА_7 також не надано суду доказів, які б свідчили про особисту зацікавленість свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 у розгляді цього кримінального провадження, оскільки ці свідки ретельно допитувалися в ході судового розгляду в суді першої інстанції, вони надавали детальні показання щодо обставин, пов`язаних із вчиненим ОСОБА_8 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 28 - ч. 1 ст. 438 КК України, попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому підстав вважати, що свідки мають намір оговорювати обвинуваченого немає.

Згідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, а тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою та безпідставною.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що показання потерпілого, представника потерпілого та свідків, попереджених про кримінальну відповідальність і безпосередньо допитаних під час судового розгляду, є стабільними протягом усього розгляду і узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, які в свою чергу свідчать про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому діянні.

Крім того, судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться у наступних письмових доказах:

- заяві про вчинення злочину, подана НПП «Дворічанський» до правоохоронних органів;

- витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого 02.01.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000007 були внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України;

- довідці про результати роботи пошукової системи SORS під час розслідування кримінального провадження №0000007 від 02.01.2023 за ч.1 ст.438 КК України, відповідно до якої в ході роботи з можливостями SORS встановлено, що 26.10.2022 під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_4 , вилучено список особового складу в.н.п. Дворічна. У вказаному списку мається 4 особи на ім`я « ОСОБА_19 »;

- рапорті оперуповноваженого УКР ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_20 від 06.05.2024 щодо проведення слідчих (розшукових дій) в порядку ст.40 КПК України по кримінальному провадженню №0000007 від 02.01.2023 за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.1 ст.438 КК України, яким встановлено, що до вищевказаного злочину причетні військовослужбовці рф так званих «ДНР/ЛНР», які знаходились під час окупації у смт. Дворічна Куп`янського району. В подальшому було встановлено повні анкетні дані причетного військовослужбовця рф ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.04.2024, яким підтверджується, що слідчим СУ ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 в присутності понятих ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , свідка ОСОБА_10 в період часу з 13 год 30 хв до 13 год 45 хв. у приміщенні за адресою: АДРЕСА_5 проведено слідчу дію і на запитання, чи впізнає свідок когось з осіб, зображених на фотознімках, ОСОБА_10 заявив, що впізнає чоловіка на фото №3. На фото №3, згідно довідки до протоколу, поміщено зображення ОСОБА_8 ;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.04.2024, яким підтверджується, що слідчим СУ ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 в присутності понятих ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , свідка ОСОБА_11 в період часу з 13 год 00 хв до 13 год 25 хв. у приміщенні за адресою: АДРЕСА_5 проведено слідчу дію і на запитання, чи впізнає свідок когось з осіб, зображених на фотознімках, ОСОБА_11 заявила, що впізнає чоловіка на фото №1;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.05.2024, яким підтверджується, що слідчим СУ ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 в присутності понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , свідка ОСОБА_13 в період часу з 11 год 35 хв до 12 год 00 хв. у службовому кабінеті №203 СУ ГУНП в Харківській області проведено слідчу дію і на запитання, чи впізнає свідок когось з осіб, зображених на фотознімках, ОСОБА_13 заявила, що впізнає чоловіка на фото №4;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.05.2024, яким підтверджується, що слідчим СУ ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 в присутності понятих ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , свідка ОСОБА_12 в період часу з 12 год 05 хв до 12 год 15 хв. у приміщенні за адресою: АДРЕСА_5 , проведено слідчу дію і на запитання, чи впізнає свідок когось з осіб, зображених на фотознімках, ОСОБА_12 заявила, що впізнає чоловіка на фото №1;

- відповідь заступника командира військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_28 №222/10Д/3135 від 21.05.2024 в рамках кримінального провадження №0000007 від 02.01.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України, якою встановлено, що військовослужбовець ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 імовірно проходив службу у 2 мотострілецькому батальйоні 101 стрілецького полку МР 1 АК 8 армії Південного ВО зс рф;

- реєстраційній картці ТЗ на автомобіль ТМ «Renault» модель «Duster», 2018 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 ;

- висновку експерта №3381 від 26.07.2024 року за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження №0000007, яким підтверджується, що ринкова вартість автомобіля «Renault Duster» д.н.з. НОМЕР_3 станом на 03.06.2022 року становить 502 985,35 грн.;

- рапорті старшого оперуповноваженого в ОВС УКР ГУНП в Харківській області ОСОБА_29 , з якого вбачається, що ОСОБА_8 займав так звану посаду «командувача відділення 4-го батальйону НОМЕР_1 стрілецького полку» у незаконно утвореному збройному формуванні терористичної організації «Донецька народна республіка». Встановити місце знаходження та доставити ОСОБА_8 до місця здійснення досудового розслідування не представляється можливим;

- протоколі огляду предметів та документів від 15.10.2024 підтверджується, що слідчим СУ ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_21 в приміщенні СУ ГУНП в Харківській області в період часу з 14 год 00 хв до 15 год 35 хв проведено огляд документів, а саме відомостей, отриманих від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів. Проведеним оглядом встановлено, що ОСОБА_8 16.07.2010 року одружився на ОСОБА_30 , є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- ухвалі Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2024 року про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000007 від 02.01.2023 за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який займав так звану посаду командувача відділенням « ІНФОРМАЦІЯ_3 », у складі незаконно утвореного збройного формування терористичної організації «Донецька народна республіка».

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує, що в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не ставить питання щодо допустимості вищезазначених письмових доказів, у зв`язку з чим, з урахуванням норм ст.404 КПК України, не перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Відповідних доказів не надано стороною захисту і під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку.

Як вбачається з матеріалів провадження, наведені вище докази, допустимість яких не оспорюється стороною захисту, були отримані органом досудового розслідування у встановленому КПК України порядку.

Що стосується тверджень захисника ОСОБА_7 на те, що свідок ОСОБА_11 не запам`ятала обличчя російських військових, які приходили зі зброєю до них додому, колегія суддів зазначає, що згідно відомостей протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.04.2024 свідок ОСОБА_11 впізнає чоловіка на фото №1 представника окупаційних військ рф, який приїзжав до її чоловіка та погрозами фізичної сили і вогнепальної зброї змусив ОСОБА_10 передати автомобіль «Рено Дастер», документи та ключ запалювання від нього, який зареєстрований за НПП «Дворічанський».

Належить також зазначити, що окупація с. Петроіванівка Куп`янського району Харківської області тривала значний час, під час якої, як зазначила свідок ОСОБА_12 під час свого допиту в суді першої інстанції, обвинувачений користувався цим транспортним засобом для власних потреб.

При цьому, свідок ОСОБА_11 підтвердила в судовому засіданні в суді першої інстанції факт з`явлення російських військових зі зброєю до них додому, розмови її чоловіка з цими особами, після якої ОСОБА_10 був наляканий та стурбований, оскільки вимушений був відати військовим автомобіль «Renault Duster» через те, що вони погрожували йому застосуванням зброї у зв`язку з чим побоювався за своє життя.

Колегія суддів також зазначає, що з показань потерпілого ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 вбачається, що вони особисто бачили викрадений автомобіль з наліпкою національного парку «Дворічанський», яким обвинувачений разом з іншими військовими рф незаконно заволоділи під окупації с. Петроіванівка Куп`янського району Харківської області. При цьому, свідок ОСОБА_13 особисто бачило, що викраденим автомобілем керував обвинувачений, а свідок ОСОБА_12 зазначила, що бачила цей транспортний засіб біля будинку дівчини, яка зустрічалась з ОСОБА_8 .

Щодо показань представника потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 колегія суддів зазначає, що вони дійсно не були безпосередніми очевидцями події злочину, але їхні показання підтверджують факти насильницьких дій щодо потерпілого та незаконного заволодіння транспортним засобом, який належить НПП «Дворічанський». Їхні свідчення узгоджуються з іншими доказами у справі та додатково підтверджують обставини вчинення злочину.

За таких обставин, апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 про те, що під час досудового розслідування та судового розгляду достеменно не зясовано, що ОСОБА_8 разом з іншими російськими військовими викрав автомобіль «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_3 , який в подальшому використовував для своїх потреб, на переконання колегія суддів, є необґрунтованими та суб`єктивними.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_8 на час судового розгляду помер, що могло стати підставою для закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю обвинуваченого, на думку колегії суддів, також є необґрунтованими, оскільки стороною захисту не надано відповідних відомостей суду першої інстанції.

Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів також ставиться критично до апеляційних доводів захисника про те, що під час судового розгляду стороною обвинуваченого не надано доказів щодо проходження обвинуваченим ОСОБА_8 військової служби у незаконно утвореному проросійсько налаштованому збройному формуванні так званої «ДНР», зокрема так званого « НОМЕР_5 батальйону НОМЕР_1 стрілецького полку «ДНР», оскільки такі твердження спростовуються як вищезазначеними показаннями потерпілого, представника потерпілого та свідків, так і відомостями зазначених вище письмових доказів, зокрема відомостями відповіді заступника командира військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_28 №222/10Д/3135 від 21.05.2024, рапорту старшого оперуповноваженого в ОВС УКР ГУНП в Харківській області ОСОБА_29 та протоколу огляду предметів та документів від 15.10.2024.

При цьому, твердження захисника ОСОБА_7 про те, що обвинувачений є громадянином України, в будь-якому випадку не спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 - ч. 1 ст. 438 КК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочину, оскільки у вироку суду першої інстанції в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України.

В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Судом першої інстанції повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 .

На переконання колегії суддів, така позиція апелянта пов`язана з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника.

Отже, версія та доводи захисника ОСОБА_7 про незгоду з оскаржуваним вироком в частині визнанням ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 - ч. 1 ст. 438 КК України, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини обвинуваченого у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції об`єктивно встановлено, що ОСОБА_8 вчинив жорстоке поводження з цивільним населенням та інші порушення законів і звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судового рішення при перевірці цього кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, версія та доводи захисника ОСОБА_7 щодо незгоди з оскаржуваним вироком, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданої апеляційної скарги захисника, а вирок суду першої інстанції залишення без змін.

Належить також зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні здійснювався за відсутності ОСОБА_8 (in absentia).

У справі «Sanader v. Croatia» (рішення від 12.02.2015, заява № 66408/12) Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження, яке відбувається за відсутності обвинуваченого, саме по собі не є несумісним із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця норма буде порушена лише коли особа, засуджена заочно, згодом не зможе отримати від суду новий розгляд по суті обвинувачення, якщо не було однозначно встановлено, що вона відмовилася від свого права з`явитися і захищати себе або що він мав намір уникнути суду.

Чинний КПК України містить положення, які дозволяють забезпечити такий перегляд у суді апеляційної інстанції як щодо питань права, так і фактів.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 400 КПК України, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених ст. 399 цього Кодексу.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_8 навіть після закінчення строків на апеляційне/касаційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого він не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущенні під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги захисника в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, наслідки вчиненого ним злочину, відомості про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини.

Так, кримінальне правопорушення за ч.1 ст.438 КК України, відповідно до класифікації за ст.12 КК України, є особливо тяжким злочином.

З відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що на час вчинення кримінального правопорушення він мав громадянство України, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. За наданою стороні обвинувачення інформацією - відповідь заступника командира військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_28 №222/10Д/3135 від 21.05.2024 в рамках кримінального провадження №0000007 від 02.01.2023 за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.1 ст.438 КК України встановлено, що військовослужбовець ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , імовірно проходив службу у 2 мотострілецькому батальйоні 101 стрілецького полку МР 1 АК 8 армії Південного ВО зс рф та займав так звану посаду «командувача відділення 4-го батальйону 202 стрілецького полку» у незаконно утвореному збройному формуванні терористичної організації «Донецька народна республіка».

Обставин, які пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, яка згідно зі ст. 67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_8 , є вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Апеляційні доводи захисника про зайву суворість призначеного ОСОБА_8 покарання за вчинений особливо тяжкий злочин у виді 9 років позбавлення волі, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , об`єктивно відсутні нові обставини, що пом`якшують призначене покарання та вказують на його невиправдану суворість і несправедливість.

Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12.07.2018 у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільного небезпечності вчиненого злочину, наслідки вчиненого злочину, вищезазначені відомості про особу обвинуваченого та вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виправлення і перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства на строк, що призначений оскаржуваним вироком.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєння ним, а також іншими особами, нових кримінальних правопорушень, а апеляційні доводи сторони захисту щодо явно несправедливого покарання є формальними, оскільки в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 фактично будь-яким чином не обґрунтував, в зв`язку з чим таке пом`якшення покарання може позитивно вплинути на процес виправлення обвинуваченого.

Отже, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, що пом`якшують покарання, фактичних обставин за цим кримінальним провадженням, наведених в оскаржуваному вироку, на думку колегії суддів, призначення покарання ОСОБА_8 , в тому числі із застосовуванням положень ст.69 КК України, чи будь-якого іншого пом`якшення покарання, не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а також не буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , а також наданих стороною захисту під час апеляційного розгляду.

Разом з цим, суд першої інстанції, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , врахував в якості обставини, яка обтяжує покарання, вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Зокрема, згідно вимог ч.4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Як вбачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинувачений визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 - ч. 1 ст. 438 КК України, а саме у жорстокому поводженні з цивільним населенням та у іншому порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Згідно п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність

У відповідності до п.2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом закону, який не підлягає застосуванню, тягне за собою скасування або зміну судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином не дотримався вимог ч.4 ст.67 КК України і помилково зазначив у вироку обтяжуючу покарання ОСОБА_8 обставину вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, яка підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку, а сам вирок в цій частині зміні, відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 409 КПК України, що не тягне за собою погіршення становища обвинуваченого.

Водночас, як убачається з оскаржуваного вироку, суд хоча і зазначив про таку обтяжуючу покарання обставину, проте, на думку колегії суддів, у даному конкретному випадку це не є істотним та таким, що свідчило б про необхідність зміни судового рішення в частині призначеного покарання, оскільки ця обставина, з урахуванням наявності іншої обставини, яке обтяжує покарання, істотно не вплинуло на призначення ОСОБА_8 наближеного до мінімального розміру покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.438 КК України.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 належить залишити без задоволення, вирок суду щодо ОСОБА_8 на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України необхідно змінити та виключити з вироку суду обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до п.2 ч.1 ст.67 КК України вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.

При цьому, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 2, 409 ч.2 п.4, 413 ч.1 п.2, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_8 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку висновки та рішення суду щодо визнання обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 67 КК України, - вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою.

В решті вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Головуючий

Судді :