Номер провадження: 11-кп/813/2559/25
Справа № 522/3265/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000693 від 08.05.2024 року за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.10.2025 року, якою відносно ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000693 від 08.05.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч.ч. 1, 3 ст. 260, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 109 КК України,

установив

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000693 від 08.05.2024 року за обвинуваченням: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч.ч. 1, 3 ст. 260, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 109 КК України, ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 260 КК України.

Оскарженою ухвалою суду 1-ої інстанції було задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_9 продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів до 04.12.2025 року без визначення застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що:

-порушено право на захист обвинуваченого, оскільки ОСОБА_9 під час розгляду клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу та ухваленні судом рішення був позбавлений права користуватися послугами захисника, та через незнання мови судочинства, здійснити належним чином свій захист;

-сторона захисту вважає що юрисдикція судів України у кримінальному судочинстві не може розповсюджуватися на громадянина ФРН, який не проживав постійно в Україні і вчинив інкриміноване діяння, кваліфіковане за ст. 260 КК України перебуваючи за межами України;

-на момент складання та вручення обвинувального акту ОСОБА_9 не набув статусу підозрюваного, та до початку судового розгляду не одержав копію обвинувального акту на мові, якою він володіє, сторона захисту вважає, що віну встановленому законом порядку не набув статусу обвинуваченого у кримінальному провадженні №0000693 від 08.05.2024 року, що виключає можливість застосування та продовження щодо нього запобіжного заходу;

-обґрунтоване обвинувачення відносно ОСОБА_9 відсутнє, ризики, заявлені прокурором не доведені.

На підставі цього просить скасувати ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 06.10.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_9 та змінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Розгляд провадження проведено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки клопотання про забезпечення його участі захисником не заявлялось. Обвинувачений також не подавав клопотання про забезпечення його участі в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; думку прокурорів, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження тримання під вартою відносно обвинувачених, апеляційний суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження, вбачається, що на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч.ч. 1, 3 ст. 260, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 109 КК України, ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 260 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Також, приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тому апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою, ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Згідно наданої судової справи, на теперішній час кримінальне провадження №0000693 знаходиться на початковій стадії судового розгляду, а саме оголошення прокурором обвинувального акту, метою якого відповідно до статті 17 КПК є встановлення судом поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначених в обвинувальному акті кримінальних правопорушеннях за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів, що виключає можливість оцінки апеляційним судом обґрунтованості обвинувачення, однак попри таке, оцінці судом підлягають наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що під час вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_9 перебував за межами України, а юрисдикція судів України у кримінальному судочинстві не може розповсюджуватися на громадянина ФРН, який не проживав постійно в Україні і вчинив інкриміноване діяння, кваліфіковане за ст. 260 КК України перебуваючи за межами України, колегія суддів зазначає наступне.

Захисник стверджує, що відповідно до обвинувального акту громадянину ФРН ОСОБА_9 інкриміновано вчинення злочину, при перебуванні його на території ФРН та на території іншої країни Хорватії, тобто перебуваючи за межами України. Захисник вказує, що ОСОБА_9 не звертався до компетентних органів міграційної служби України про надання йому дозволу на тимчасове чи постійне проживання на території України, тому сторона захисту вважає, що відповідно до ст.8 КК України, ОСОБА_9 як громадянин іншої країни, який можливо вчинив діяння, яке йому інкримінується за межами України, не може підпадати під дію кримінального закону України.

Колегія суддів наголошує, що обставини вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, зокрема дата, час та місце його скоєння, місце перебування обвинуваченого на території України чи за її межами, встановлюються під час судового розгляду місцевим судом, шляхом досліджених доказів у кримінальному провадженні, у тому числі і щодо перевірки дотримання ст.8 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися в кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_9 дій, зокрема встановлення місця його перебування на час інкримінованих подій, та давати оцінку обґрунтованості та доведеності обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Колегія суддів також звертає увагу сторони захисту, що на стадії перевірки ухвали місцевого суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційний суд позбавлений можливості встановлювати фактичні обставини кримінального провадження в частині перевірки конкретності обставин обвинувачення, на що вказує захист.

За таких обставин, доводи захисників про те, що оскаржена ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, з посиланням на порушення ст. 8 КК України, колегія суддів наразі визнає необґрунтованими та передчасними.

Що стосується обґрунтованості ухвали в частині продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів наголошує, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування/продовження застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас, слід звернути увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється/обвинувачується у вчиненому.

Із матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.260 КК України.

Загальновідомим є факт, що на території України діє воєнний стан, введений Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженим Законом України №2102-ІХ, з 24.02.2022 року, дія якого продовжена та триває до теперішнього часу. Воєнний стан введений у зв`язку з військовою агресією російської федерації та повномасштабним вторгненням на територію України.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо удосконалення відповідальності за колабораційну діяльність та особливостей застосування запобіжних заходів за вчинення злочинів проти основ національної та громадської безпеки» №2198-IX, внесені зміни стосовно застосування запобіжних заходів.

Так, ст. 176 КПК України доповнено ч. 6 наступного змісту: «Під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109114-1, 258258-5, 260, 261, 437442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини 1 цієї статті». При цьому, п. 5 ч. 1 ст.177 КПК встановлює вид запобіжного заходу - тримання під вартою.

Отже, внесенням згаданих змін законодавець імперативно встановив, що під час дії воєнного стану на території України до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, в тому числі, передбаченого ст. 260 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, як захід забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що в умовах введеного на території України воєнного стану, до ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч. 1 ст. 260 КК України, може бути застосовано виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 176, ч.4 ст.183 КПК.

Відтак, з огляду на викладене, наявності ризику переховування від суду, апеляційний суд вважає, що продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є таким, що ґрунтується на приписах кримінального процесуального законодавства.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що рішенням Другого Сенату Конституційного Суду №7-р(II)/2024 від 19.06.2024 року, ч. 6 ст. 176 КПК України визнана такою, що відповідає Конституції України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 14.10.2010 р. у справі «Хайредінов проти України» (заява N 38717/04) (п. 29-30), національні органи влади не надали належного обґрунтування для виправдання позбавлення заявника свободи, яке відповідно вважається свавільним, оскільки не було розглянуто можливості застосування менш суворих запобіжних заходів, таких як підписка про невиїзд або застава, які могли б забезпечити доступність заявника для розслідування та судового розгляду.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим, суспільну небезпечність інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, а також вчинення інших кримінальних правопорушень.

Також місцевий суд зазначив про врахування фактичних обставин кримінального провадження, а саме те, що ОСОБА_9 інкримінуються дії щодо участі у непередбаченому Законом України воєнізованому формуванні, у найбільш несприятливий для держави час, коли більшість людських та технічних ресурсів спрямовані на відсіч збройної агресії Російської Федерації, яка розв`язала повномасштабну війну в Україні, щоденно руйнує країну та вбиває її громадян.

Окрім цього, місцевий суд, проаналізувавши судові матеріали, врахувавши процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 , дійшов до висновку про те, що з огляду на наявність ризиків, дії та поведінка вказаного обвинуваченого на теперішній час потребує виняткового контролю, який здатний забезпечити лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Одночасно, суд першої інстанції врахував те, що обвинуваченому ОСОБА_9 вчасно вручили клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, у судовому засіданні надали його переклад німецькою мовою.

Апеляційний суд вважає, що обставини кримінального провадження, тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_9 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, можливого здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

Разом з тим, апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу та ухваленні судом рішення було порушено право на захист обвинуваченого, оскільки ОСОБА_9 був позбавлений права користуватися послугами захисника, та через незнання мови судочинства, здійснити належним чином свій захист.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 7 та ст. 20 КПК однією із засад кримінального провадження є забезпечення права обвинуваченого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 20 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані не лише роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права, але й забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника. При цьому кримінальний процесуальний закон чітко окреслив коло суб`єктів надання кваліфікованої правової допомоги в кримінальному провадженні, якими можуть бути лише адвокати (ст. 45 КПК). У пункті 4 ч. 2 ст. 52 КПК передбачено, що обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які не володіють мовою, якою ведеться кримінальне провадження, - з моменту встановлення цього факту.

Згідно зі ст. 324 КПК, якщо в судове засідання не прибув захисник у кримінальному провадженні, де участь захисника є обов`язковою, суд відкладає судовий розгляд, визначає дату, час та місце проведення нового засідання і вживає заходів до прибуття його до суду.

Так, згідно журналу судового засідання від 06.10.2025 року, наданого апеляційної суду, коли суд поставив на обговорення клопотання прокурора відносно продовження запобіжного заходу ОСОБА_9 , захисник ОСОБА_8 відключився від відеоконференції (пункт 213-217 журналу).

Водночас, коли суд поставив на обговорення питання щодо можливості розгляду клопотання за відсутності захисника, прокурор ОСОБА_7 просив призначити обвинуваченому захисника з центру безоплатної правової допомоги на одну процесуальну дію, проти чого заперечував ОСОБА_9 та просив проводити судовий розгляд лише в присутності захисника ОСОБА_8 , проте захисник завершив відеоконференцзв`язок та не зміг підключитись до судового розгляду.

Вислухавши думку учасників розгляду, головуючий суддя вирішив продовжити розгляд клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 за відсутності захисника ОСОБА_8 .

Однак, відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про забезпечення обвинуваченого ОСОБА_9 захисником, судне навів жодної обставини що унеможливлювала забезпечення призначення та участі захисника з центру безоплатної правової допомоги на одну процесуальну дію, в той час, коли строк тримання під вартою ОСОБА_9 спливав 10.10.2025 року, тобто у суду було достатньо часу для відкладення судового засідання та забезпечення ОСОБА_9 захисником.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те що положеннями ст. 324 КПК України передбачено, якщо захисник зловживає наданими правами, а саме причина неприбуття захисника є неповажною, суд порушує питання про відповідальність прокурора або адвоката, які не прибули, перед органами, що згідно із законом уповноважені притягати їх до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, суд, відмовивши в задоволенні клопотання прокурора про необхідність залучення захисника з центру безоплатної правової допомоги на одну процесуальну дію, та не відклавши судовий розгляд клопотання порушив право обвинуваченого ОСОБА_9 на захист та доступ до правосуддя.

Натомість, такі права обвинуваченого ОСОБА_9 поновлені апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги сторони захисту шляхом забезпечення участі захисника ОСОБА_8 в судових засіданнях апеляційного суду, перевірки всіх доводів захисника щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи сторони захисту з приводу можливості застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_9 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, з таких підстав.

Як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, слідчий суддя, дійшовши висновку про відсутність підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу виходив із приписів абз. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109 - 114-1, 258 - 258-5, 260, 261, 437-442 КК України.

При цьому, слідчий суддя врахував особу обвинуваченого, наявність ризиків, а також обставини інкримінованого злочину, дійшов висновку про те, що забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_9 можливо лише шляхом застосування безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В той же час, при розгляді клопотання прокурора, судом не враховано, що в умовах воєнного стану роль суду є визначальною в системі інституційного забезпечення правовладдя, а судовий захист прав і свобод людини від свавілля - надважливим, у таких умовах не дозволено свавільне тримання особи під вартою без умотивованого судового рішення.

Так, законодавець закріпив дискрецію слідчого судді, суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 КПК України не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених ст.ст. 177, 178 КПК України.

Відтак, на підставі системного аналізу вищезазначених положень кримінального процесуального закону можна дійти висновку про те, що в даному кримінальному провадженні саме суд вправі визначити, чи здатна застава у розмірі від 1 до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (розмір застави щодо особи, підозрюваної/обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину) забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої особи.

Апеляційний суд нагадує, що автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з приписами п. 3 ст. 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п.п.23-24).

Беручи до уваги вищевказану практику ЄСПЛ, а також приписи ст. 183 КПК України, яка наділяючи суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно визначення застави, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що ОСОБА_9 у даному випадку можливо визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави, оскільки він вже тривалий час перебуває під вартою, судовий розгляд знаходиться на стадії оголошення прокурором обвинувального акту, який може тривати невизначений час. Тобто саме стороною обвинувачення створені обставини, які не дають змогу суду перейти до стадії визначення порядку обсягу дослідження доказів та допиту свідків.

Відтак, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, відомості про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину, максимальний строк покарання за який становить п`ять років позбавлення волі, та з урахуванням існування ризику, передбаченого п. 1) ч. 1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є достатньою для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_9 .

З огляду на зазначені обставини, апеляційним судом встановлені підстави для скасування оскаржуваної ухвали з постановлення нової ухвали про часткове задоволення клопотання прокурора та застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням застави.

Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги захисника, скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді з постановленням нової ухвали про застосування ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням застави в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з покладанням обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 177, 182, 183, 196, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.10.2025 року, якою відносно ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000693 від 08.05.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч.ч. 1, 3 ст. 260, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 109 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 04.12.2025 року включно.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_9 заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь який момент внести заставу на розрахунковий рахунок №UA1086720, код отримувача (ЄДРПОУ) - 42268321, банк отримувача ДКСУ м. Київ, код банку отримувача (МФО): 820172, з призначенням платежу: застава за ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 21.10.2025 року по справі 522/3265/25 (номер провадження суду апеляційної інстанції №11-кп/813/2529/25) судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

У разі внесення застави у визначеному розмірі за обвинуваченого ОСОБА_9 , негайно звільнити останнього з-під варти та покласти на нього строком до 04.12.2025 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- з`являтись за вимогою до суду;

- не відлучатись з Одеської області без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- здати на зберігання до ГУ ДМС в Одеській обл. свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування зі свідками в даному кримінальному провадженні;

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), що відповідно до ч. ч. 8, 10, 11 ст.182 КПК України, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, неявки підозрюваного за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді без поважних причин, чи порушення підозрюваною обов`язків, застава звертається в дохід держави і вирішується питання про застосування застави в більшому розмірі, або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч. 7 ст. 194 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4