Справа № 464/5485/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1073/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 , -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року,

з участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

встановила:

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 121 КК України до п`яти років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту його затримання 13 серпня 2024 року, зарахувавши на підставі ч.5 ст. 72 КК України в строк покарання попереднє ув`язнення з 13 серпня 2024 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання з речовими доказами та заходами забезпечення кримінального провадження.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 13 серпня 2024 року приблизно о 15 год. у кімнаті квартири АДРЕСА_2 , за місцем спільного проживання з потерпілим ОСОБА_10 , під час конфлікту, що виник між ними, у ході раптово виниклого умислу, з особистих неприязних мотивів та з метою спричинення тілесного ушкодження потерпілому, умисно наніс один удар ножем в область грудної клітки, спричинивши останньому відкриту рану інших частин грудної клітки, проникаючу колото-різану рану ділянки правого надпліччя, травматичний гемо-пневмоторакс справа, гостру постгеморагічну анемію середнього ступеня важкості. Травма у вигляді проникаючого поранення правої плевральної порожнини з вхідним отвором на правій плечовій ділянці утворилась внаслідок дії гострого предмету з вузькою ріжучою поверхнею та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення.

Таким чином, обвинувачений вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто злочин, передбачений ч.1 ст. 121 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 покликається на те, що вирок суду є незаконним і необґрунтованим у зв`язку з призначенням покарання, що за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що суд першої інстанції застосував формальний підхід до вирішення питання щодо можливості застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України.

Зазначає, що не було належним чином враховано інші істотні обставини кримінального провадження, зокрема позицію потерпілого, який вибачив обвинуваченому, неодноразово звертався до суду з письмовими заявами з проханням звільнити його з-під варти, у судових засіданнях підтверджував відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого ОСОБА_6 , зазначав про задовільний стан свого здоров`я та про відсутність негативних наслідків від вчиненого кримінального правопорушення, які, за його словами, були повністю усунуті.

Наголошує, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висловлення обвинуваченим ОСОБА_6 каяття лише в останньому слові за відсутності відповідних доказів розцінюється судом як спроба пом`якшити відповідальність.

Акцентує, що обвинувачений ОСОБА_6 послідовно протягом досудового розслідування та судового розгляду зазначав, що не пригадує обставин подій у зв`язку з перебуванням у стані алкогольного сп`яніння. За таких умов він не міг вигадувати обставини чи надавати неправдиві показання.

Також звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_6 хворіє на епілепсію, що підтверджується медичною документацією.

На думку сторони захисту, вищезазначене захворювання у поєднанні з вживанням алкоголю об`єктивно пояснює неможливість відтворення обвинуваченим ОСОБА_6 обставин подій, які, за версією сторони обвинувачення, мали місце 13 серпня 2024 року приблизно о 15 год. у квартирі АДРЕСА_2 .

Окрім цього, покликається на те, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та не судимий, має професійно-технічну освіту, потребує постійного лікування у зв`язку з хронічним захворюванням.

Просить змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року в частині призначення покарання, застосувавши інститут умовного звільнення відносно обвинуваченого ОСОБА_6 та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням строком на один рік.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника адвоката ОСОБА_7 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам місцевий суд дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційних скарг.

Ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з апеляційної скарги, сторона захисту вважає за доцільне змінити оскаржуваний вирок суду, застосувавши положення ст. 75 КК України.

Так, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, ступеню суспільної небезпеки та даним про особу винного.

Відповідно до ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи і різного роду факторів та критеріїв, що впливають на покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання. Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування покарання.

За правилами ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , виходячи з поняття судового розсуду, обираючи між законними альтернативами, належним чином врахував, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що згідно ст. 12 КК України є тяжкими насильницьким злочином проти життя та здоров`я особи, особу винного, його молодий вік, те, що обвинувачений є безробітним, раніше несудимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, і призначив таке в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 інституту, так званого, умовного звільнення, в даному конкретному випадку, суперечить загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети, оскільки виправлення обвинуваченого є неможливим без ізоляції від суспільства та не вбачає підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Сихівського районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року відносно ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4