Номер провадження: 11-кп/813/2333/25
Справа № 523/3537/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Пересипського районного суду м. Одеси від 16 липня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000021, внесеному до ЄРДР 17 січня 2025 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянство України, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 05.03.2025 року вироком Доброславського районного суду Одеської області за ч. 1 ст. 309 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років пробаційного нагляду,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначеним за вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.03.2025 року, та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 2 (двох років) позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 , від відбування покарання з випробуванням на 2 (два) роки, з покладанням обов`язків відповідно до п. 1,2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК Українни.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення у період з 07.07.2025 року по 16.07.2025 (включно) із розрахунку: один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили обрано у вигляді особистого зобов`язання, звільнивши його з-під варти в залі суду.

Вироком також вирішено питання щодо процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального правопорушення та долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, за допомогою месенджеру «Telegram» в особистому мобільному телефоні, зв`язався з невстановленою особою та замовив особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, за яку сплатив грошові кошти шляхом переказу на банківську картку.

Після чого, 17.01.2025 близько 13:00 ОСОБА_7 , за вказівкою невстановленої особи, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», шляхом отримання посилки в поштоматі № 32959 ТОВ Нова пошта», що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 82, незаконно придбав 1 пакет з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP, хімічна назва: 1-фенил-2-піролідин-1-іл-пентан-1- он, у невстановленій кількості, але не менше ніж 7,345 г.

Після чого, ОСОБА_7 усвідомлюючи, що у вказаному пакеті знаходиться особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено - PVP, достовірно знаючи її властивості, діючи умисно, тобто усвідомлюючи 4 суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, почав незаконно зберігати її при собі, з метою подальшого особистого вживання, без мети збуту до 14:10 17.01.2025 включно.

Надалі, 17.01.2025, в період часу з 14:10 до 14:17, співробітниками відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області було проведено огляд місця події, а саме ділянки місцевості, яка прилегла до будинку № 104 по проспекту Князя Володимира Великого в місті Одесі, під час якого у присутності понятих у ОСОБА_7 , виявлено та вилучено 1 полімерний пакет з кристалічною речовиною, коричневого кольору, загальною масою 9,710г, яка містить в своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, хімічна назва: 1-фенил-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он, масою 7,345г, що згідно таблиці № 2 до наказу Міністерства охорони здоров`я України № 188 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» від 01.08.2000, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2000 за № 512/4733 є великим розміром, яку ОСОБА_7 , незаконно придбав та незаконно зберігав при собі для особистого вживання, без мети збуту.

Вимоги апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, не погодився із оскаржуваним вироком суду в частині призначення обвинуваченому покарання, зауважуючи на неправильному застосуванні судом закону України про кримінальну відповідальність та істотному порушенні вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступні обставини.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було залишено поза увагою те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України, за яким його засуджено оскаржуваним на теперішній час вироком та звільнено від відбування покарання з випробуванням, мали місце у січня 2025 року, тобто до постановлення попереднього вирокуДоброславського районного суду Одеської області від 05 березня 2025 року, яким ОСОБА_7 призначено покарання у виді 2 (двох) років пробаційного нагляду, внаслідок чого, з огляду на правову позицію, викладену в постановах Об`єднаної палати ККС у складі ВС від 15.02.2021 у справі №760/26543/17, у даному випадку положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання не можуть бути застосовані та вироки підлягають окремому виконанню.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити у цій частині вирок, яким визнати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.309 КК України до покарання за у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладенням на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 та п.2 ч. 3 ст.76 КК України

Виключити з резолютивної частини вироку рішення про застосування ч. 4 ст. 70 КК України.

Вирок Доброславського районного суду Одеської області від 05 березня 2025 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді двох років пробаційного нагляду, з покладанням обов`язків передбачених п.п. 1,2,3 ч. 2 ст. 59-1 КК України, виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Позиція учасників судового розгляду.

Захисник ОСОБА_10 надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Вислухавши думку прокурора та обвинуваченого, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності захисника, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останньої, оскільки участь захисника у даному випадку є необов`язкова.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 , просив її задовольнити, а вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок у цій частині.

В судовому засіданні обвинувачений не заперечував проти апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не у повному обсязі з огляду на наступні обставини.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованому йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, суд першої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, обмежившись лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд першої інстанції, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання, зберігання психотропної речовини у великих розмірах, без мети збуту.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду першої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правової кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Водночас, є слушними посилання сторони обвинувачення на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання з огляду на наступні обставини.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі Постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Разом з тим, положеннями ст. 70 КК визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. У такому випадку за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

При цьому, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК.

Водночас призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК має ряд особливостей, одна з яких полягає в тому, що в разі, коли особа засуджується до покарання, яке належить відбувати реально, а за наступним вироком звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

З матеріалів кримінального провадження убачається, щопопереднім вирокомКомінтернівського районного суду Одеської області від 05 березня 2025 року ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, до покарання у виді 2-х (двох) років пробаційного нагляду.

Відповідно до аналізу джерел ЄДРСР, вищезгаданий вирок в апеляційному порядку не оскаржувався, внаслідок чого набув законної сили.

За оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, яке вчинене у січні 2025 року, тобто до засудження останнього за вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 05 березня 2025 року.

Оскільки вирок Доброславського районного суду Одеської області від 05 березня 2025року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді 2-х років пробаційного нагляду, з покладанням обов`язків передбачених п.п. 1,2,3 ч. 2 ст. 59-1 КК України, набрав законної сили і на момент призначення остаточного покарання в цьому провадженні залишався незмінним, то ухвалене рішення про реальне відбування покарання за цим вироком зберігає свою законну силу.

Апеляційний суд, вважає обґрунтованими посилання сторони обвинувачення на те, що, застосування принципів поглинання, часткового чи повного складання призначених покарань, передбачені вимогами ч. 4 ст. 70 КК України, не підлягають застосуванню при призначенні покарання за новим вироком та звільненні обвинуваченого від покарання з випробуванням, а зазначені вироки підлягають окремому виконанню.

У цьому контексті вирішальними є правові висновки стосовно застосування норми права, викладені в постанові Об`єднаної палати ККС у складі ВС від 01.04.2024 у справі №183/6854/20 (провадження №51-4885кмо23), відповідно до яких якщо особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, за вироком суду було призначено покарання, яке ухвалено відбувати реально, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, за які за новим вироком особі призначається покарання із застосуванням на підставі ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання не застосовуються і кожний вирок попередній, за яким особа має відбувати покарання реально, та новий, за яким її звільнено від відбування покарання з випробуванням, виконуються самостійно.

Таке тлумачення закону про кримінальну відповідальність є усталеною практикою, оскільки суд, який призначає такій особі покарання за інший злочин, вчинений до постановлення вироку в першій справі, не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком.

Натомість протилежний підхід ставив би даний суд у позицію суду вищої інстанції, що прямо суперечило би положенням кримінального процесуального закону (ст. 24 КПК України) та підривало би презумпцію законності й обґрунтованості попереднього судового рішення (ч. 2 ст. 21 КПК України).

Зазначений висновок апеляційного суду кореспондується із правовою позицією, викладеною у постанові Об`єднаної палати ККС у складі ВС у постанові від 15.02.2021 у справі №760/26543/17 (провадження №51-3600кмо20).

За встановлених обставин, суд першої інстанції під час постановлення вироку щодо ОСОБА_7 вказаних вимог не дотримав, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ч. 4 ст. 70 КК України.

Фактично Пересипський районний суд м. Одеси вироком від 16 липня 2025 року ревізував вирок Доброславського районного суду Одеської області від 05 березня 2025 року та звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання у виді 2 (двох) років пробаційного нагляду, застосувавши положення ст. 75 КК України, що є недопустимим з огляду на приписи ч. 2 ст. 21, ст. 24 КПК України.

За наведених вище обставин, апеляційний суд вважає оскаржений вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими вимоги апеляційної скарги прокурора про визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки оскарженим вироком останній вже визнаний винним, що прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а оскаржений вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання.

Керуючись 376,404,405,407,409,419,424,532, 615 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Пересипського районного суду м. Одеси від 16 липня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000021, внесеному до ЄРДР 17 січня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.309 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладенням на ОСОБА_7 обов`язків передбачених п.1,2 ч.1 та п.2 ч. 3 ст.76 КК України.

Виключити з резолютивної частини вироку рішення про застосування ч. 4 ст. 70 КК України.

Вирок Доброславського районного суду Одеської області від 05.03.2025 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді двох років пробаційного нагляду, з покладанням обов`язків, передбачених п.п. 1,2,3 ч. 2 ст. 59-1 КК України, виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирав законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим у той самий строк з дня отримання копії вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадженням мають право отримати його в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_11 ОСОБА_3 ОСОБА_4