Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/3816/24

Номер провадження: 1-кп/511/123/25

19.09.2025 року суддя Роздільнянського районного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,(дистанційно),

захисника ОСОБА_6 , (дистанційно),

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області клопотання прокурора Роздільнянської окружної прокуратури про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та клопотання захисника адвоката ОСОБА_4 про зміну міри запобіжного заходу та в рамках кримінального провадження №0000199 від 13.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311, ч.3 ст.313, ч.2 ст.317 КК України, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області , громадянина України, одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311, ч.3 ст.313, ч.2 ст.317 КК України,

ВСТАНОВИВ:

07.10.2024 року до Роздільнянського районного суду Одеської області з Одеської обласної прокуратури надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000199 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311, ч.3 ст.313, ч.2 ст.317 КК України.

Ухвалою суду від 31.01.2019 року по вказаному провадженню було призначено підготовче судове засідання.

На досудовому слідстві ухвалою слідчого суду від 13.04.2024 року обвинуваченому ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався.

В судовому засіданні прокурор Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_3 підтримав подане клопотання та просив його задовольнити. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_10 згідно обвинувального акту є лідером організованої групи, раніше встановлені ризики, передбачені п.п.1, 3,5 ч.1 ст.1787 КПК України не відпали, та не зменшились. Крім того, ОСОБА_7 повідомлено про підозру 28.02.2025 року у кримінальному провадженні №0000217 від 01.02.2025 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.163 КК України, яке мало місце 06.02.2025 року, тобто вже під час судового розгляду даного кримінального провадження, що цілком підтверджує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання, заявленого прокурором та надала суду письмове клопотання про зміну міри запобіжного заходу ОСОБА_7 на цілодобовий домашній арешт. Клопотання захисника мотивоване тим, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом у кримінальному процесі, найефективнішим способом унеможливлення існуючих у кримінальному провадженні ризиків, які вказані у ч. 1 ст. 177 КПК. Водночас він є таким, що обмежує конвенційні права, а тому доцільність його застосування має бути детально перевірена судом. Стороною обвинувачення не було надано достатнього обґрунтування ризику ухилення ОСОБА_7 від суду та намагання вплинути на свідків. Сама по собі тяжкість злочину, що інкримінується обвинуваченому, не визначається підставою для застосування будь-якого виду запобіжного заходу. ОСОБА_7 має постійне місце проживання в Одеської області, має на утриманні малолітніх дітей, одружений, неофіційно працевлаштований, мешкає з родиною, цілком позитивно характеризується за місцем мешкання. Житло, в якому мешкає ОСОБА_7 з сім`єю належить його тещі ОСОБА_11 , яка надала суду заяву про те, щ вона не заперечує, щоб її зять жив в належній їй на праві власності квартирі разом з дружиною та дітьми та знаходився в даному житлі на цілодобовому домашньому арешті. Відповідно раніше наданих медичних довідок стан здоров`я ОСОБА_7 є критичним: ОСОБА_7 має хронічний туберкульоз обох легень у прогресуючій формі. Просить суд врахувати стан здоров`я підзахисного та необхідність стаціонарного лікування у зв`язку з тяжкими хронічними хворобами та неможливістю отримувати медичну допомогу в умовах СІЗО. При цьому, на думку захисника стороною обвинувачення не доведено факт того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належної поведінки обвинуваченого. Мінімальний розмір застави, визначений судом є непомірним для сім`ї обвинуваченого, сім`я виховує 7 неповнолітніх дітей. Просить змінити запобіжний захід ОСОБА_7 із тримання під вартою на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 з покладенням обов`язків та носінням електронного засобу контролю.

Обвинувачений ОСОБА_7 погодився з думкою захисника.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, захисника, суд прийшов до висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню частково.

Висновок суду обґрунтовується наступним.

Відповідно до статей 3, 4 та 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу та особисту недоторканність можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вирішуючи питання продовження запобіжного заходу, суд може зважати на попередню оцінку окремих фактичних обставин, здійснену ним при вирішенні попередніх клопотань у цьому кримінальному провадженні на підставі відповідних матеріалів і не здійснювати надмірного витребування матеріалів у сторін кримінального провадження.

Суд зазначає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Водночас слід звернути увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Відповідно до ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш-м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу

Зі змісту ст.194 КПК України вбачається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України , і на які вказує прокурор;

3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризиків, зазначеним у клопотанні.

Згідно правової позиції викладеної в рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

В контексті ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Європейський суд з прав людини не одноразово зазначав, що серйозність обвинувачення або суворість санкції інкримінованого злочину не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою («Єчус проти Литви»).

Необґрунтоване застосування до особи запобіжного заходу, що обмежує право на свободу, є порушенням державою п. 1 «с» ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року у справі №1-23/2003, запобіжний захід у вигляді взяття під варту не може бути застосований лише з мотиву тяжкості злочину, оскільки це суперечить Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду (статті 29, 62 Конституції України).

Стандарт, за яким ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, був давно запроваджений і використовується Європейським судом («Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), § 10, «Мамедова проти Росії»).

Більше того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема, «Харченко проти України» (Заява № 40107/02) від 10 лютого 2011 року, «Фельдман проти України» (Заяви № 76556/01 та № 38779/04) від 08 квітня 2010 року) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

У рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Заява №17283/02) Європейський суд з прав людини щодо застосування пункту 3 статті 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії» (Заява № 38822/97), пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тейс проти Румунії»).

Ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (правова позиція Європейського суду з прав людини у справі «Бекчієв проти Молдови» (пункт 59)).

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Тримання під вартою не повинно бути продовжене через очікуване покарання у вигляді позбавлення волі («Leteliier v. France» (Летельєр проти Франції), пункт 51; «LA v. France» ( LA проти франції), пункт 104; «Prencipe v.Monaco» (Пранцип проти Монако), пункт 79; «Tiron v. Romania» (Тирон проти Румунії), пункт 41-42).

Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами («Becciev v.Moldova» (Бекчієв проти Молдови), пункт 59).

Зокрема, у справі «Сергій Волосюк проти України» (рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, що саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності продовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.

Між тим, доводів сторони обвинувачення, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про наявність яких зазначено прокурором, зі спливом часу перебування ОСОБА_7 під вартою не достатньо для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Щодо нового ризику пред`явлення обвинуваченому підозри у вчиненні нового злочину суд зазначає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину без наявності обвинувального вироку суду не є доведеною.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Так, з наданих матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, що відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких При вказаних обставинах, суд вважає, що прокурором доведені обставини, викладені в п.п.1, 2 ч.1 ст.194 КК України, однак не доведено жодними матеріалами (доказами), про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

ОСОБА_7 має постійне місце реєстрації, по якому не проживає, але має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що встановлено органом досудового розслідування та зазначено в обвинувальному акті.

ОСОБА_7 одружений, має на утриманні 7 неповнолітніх дітей, батьком одного з яких він записаний в актовому запису про народження, є біологічним батьком ще трьох малолітніх дітей, та троє неповнолітніх це діти його дружини від іншого шлюбу, отже має міцні соціальні зв`язки.

ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, захворювання на туберкульоз обох легень, стан після перенесеної ЗЧМТ.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.

Під час обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою слідчим суддею було встановлено ризики передбачені ст. 177 КПК України, а саме: п.п. 1) переховуватися від органів досудового розслідування або суду; 3) незаконно впливати на свідка, іншого обвинуваченого у цьому ж кримінальному провадженні; 5) вчинити нові злочини чи продовжити злочину діяльність.

ОСОБА_7 перебуває під вартою з 13.04.2024 року.

ОСОБА_7 визначено заставу як альтернативний запобіжний захід, розмір якого зменшено судом до мінімального, але ні сам ОСОБА_7 , ні його родичі та члени сім`ї до теперішнього часу заставу не внесли, за повідомленням сторони захисту, навіть мінімальний розмір застави є непомірним для сім`ї ОСОБА_7 .

Також, судом враховується та обставина, що всі докази слідством зібрані, судовий розгляд даного кримінального провадження триває, що дає підстави вважати, що ризики, які слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу зменшилися, суд дійшов висновку, що подальше тримання обвинуваченого під вартою в якості запобіжного заходу не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_7 .

За вищенаведених обставин, на думку суду, запобігти ризику щодо можливого переховування від суду, впливу на свідків та продовження злочинної діяльності в даному випадку можливо не шляхом тримання обвинуваченого під вартою, а шляхом перебування обвинуваченого під цілодобовим домашнім арештом з носінням електронного засобу контролю.

Відповідно до ч.3 Інструкції про порядок виконання органами Національної поліції ухвал слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та про зміну раніше обраного запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту від 26.08.2016 року, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.07.2016 № 654 встановлено, що домашній арешт - вид запобіжного заходу, який застосовується в кримінальному провадженні відповідно до ухвали слідчого судді, суду до підозрюваних або обвинувачених осіб за вчинення ними злочинів, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі, та полягає в забороні залишати їм житло цілодобово або в певний період доби.

Відповідно до ч.3 ст. 202 КПК України у разі застосування запобіжного заходу в вигляді домашнього арешту підозрюваний, який був затриманий негайно доставляється до місця проживання і звільняється з під варти, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло цілодобово.

На підставі ч.1 ст. 181 КПК України, домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного, обвинуваченого шляхом його ізоляції в житлі через заборону залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Відповідно до ч.4 ст. 181 КПК України орган внутрішніх справ повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження.

Ч.5 ст. 181 КПК України передбачає, що працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Наведене дає можливість обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, а саме запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 цілодобово та покласти на нього обов`язки передбачені ст. 194 КПК України.

На підставі встановленого, керуючись ст.ст. 176-177, 178, 181, 193- 194, 315 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 задовольнити частково.

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311, ч.3 ст.313, ч.2 ст.317 КК України, з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем його проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , на строк 60 (шістдесят) днів - до 17 листопада 2025 року включно.

Заборонити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 - цілодобово.

Покласти на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

1)прибувати до суду за першою вимогою;

2) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

3) заборонити спілкування зі свідками, зазначеними в реєстрі матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000199 від 13.02.2024 року.

4) носити електронний засіб контролю.

Копію ухвали негайно направити до Державної установи "Одеський слідчий ізолятор" - для звільнення з під варти обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з подальшою передачею Роздільнянському РВП ГУНП в Одеській області.

Зобов`язати Роздільнянський ВП ГУНП в Одеській області доставити обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця перебування під цілодобовим домашнім арештом, а саме: АДРЕСА_2 , для відбування обраного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Роздільнянському районному відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Контроль за виконанням домашнього арешту ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснює орган Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвалу про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме: до Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області.

Роздільнянському РВП ГУНП в Одеській області негайно поставити ОСОБА_7 на облік як особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту і повідомити про це суд.

Копію ухвали суду вручити обвинуваченому ОСОБА_7 після її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1