Провадження № 1-кп/643/857/25
Справа № 643/8051/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

потерпілого: ОСОБА_6 ,

представника потерпілого: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001493, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Великий Бурлук Великобурлуцького району Харківської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, неповнолітніх дітей та батьків похилого віку не має, інваліда 3 групи, військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України,

ВСТАНОВИВ:

1. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним та стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винуватим у вчиненні якого визнається обвинувачений.

1.1. Відповідно до Указу Президента України № 758/2022 від 07.11.2022 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, за наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.02.2024 № 8-рс, ОСОБА_4 був призначений на посаду стрільця помічника гранатометника відділення охорони взводу охорони роти ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На момент вчинення кримінального правопорушення солдат ОСОБА_4 здійснював оповіщення військовозобов`язаних на території міста Харкова, згідно ст. 54 постанови Кабінету Міністрів України № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період».

Відповідно до приписів ст. ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», на момент вчинення кримінального правопорушення солдат ОСОБА_4 перебуває на посаді стрільця - помічника гранатометника відділення охорони взводу охорони роти в ІНФОРМАЦІЯ_3 і вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу у Збройних Силах України.

У відповідності до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548- XІV (зі змінами), ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято i непорушно дотримуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно i чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) i старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку i дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю та честю, не допускати самому i стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.

Однак, всупереч вказаним вимогам законодавства України, солдат ОСОБА_4 став на шлях протиправної діяльності за наступних обставин.

Так, 11.05.2025 року приблизно о 07:00 год. ОСОБА_4 з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 заступив до мобільної групи оповіщення військовозобов`язаних, та в подальшому ніс службу на мобільному блок-пості за адресою: АДРЕСА_3 , з метою перевірки військово-облікових документів у громадян та проведення мобілізаційних заходів.

Приблизно о 15:00 год. того ж дня, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 зупинив раніше незнайомого йому ОСОБА_6 та попросив надати військово-облікові документи для перевірки. Того ж дня, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт з приводу повноважень працівників ОТЦК та СП та пред`явлення останнім військово-облікових документів для перевірки.

В ході вказаного конфлікту ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_3 , порушуючи вимоги ст. ст. 9, 11, 16, 49, 50, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Конституції та Законів України, перебуваючи у військовій формі та розуміючи, що він знаходиться у громадському місці, а також що поруч розташовані багатоквартирні будинки, і він своїми діями приверне увагу оточуючих і перехожих громадян, бажаючи продемонструвати їм своє явне нехтування до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, свою значимість, діючи безпричинно і зухвало, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, з проявом особливої зухвалості, умисно наніс один удар кулаком правої руки в живіт ОСОБА_6 , та слідом ще один удар кулаком лівої руки в грудну клітину потерпілого, після чого відійшовши на відстань близько 50 метрів разом з потерпілим, наніс ще один удар долонею лівої руки в область обличчя потерпілого, внаслідок яких він відчув фізичний біль, після чого ОСОБА_4 самостійно припинив свої протиправні дії.

Внаслідок умисних хуліганських дій ОСОБА_4 грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яка виразилася у спричиненні ОСОБА_6 фізичного болю та згідно висновку судово-медичної експертизи № 08/404-С/2025 синців на тулубі, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, викликав значний резонанс та обурення громадянського суспільства.

1.2. Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.

2. Позиція обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_4 під час судового розгляду визнав факт вчинення ним вищевказаних дій, проте не погодився з їх правовою кваліфікацією, оскільки вважає, що його дії мають кваліфікуватися за ч. 1 ст. 125 КК України. При цьому, обвинувачений пояснив, що він перебував на посаді стрільця ІНФОРМАЦІЯ_4 . 11.05.2025 року він був у складі групи оповіщення у статусі посильного. Разом з обвинуваченим до групи оповіщення за наказом ІНФОРМАЦІЯ_4 були включені ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Старшим групи оповіщення був визначений ОСОБА_9 . При цьому ОСОБА_4 організаційно-розпорядчих функцій не виконував, віддавати накази чи вказівки іншим учасникам групи оповіщення права не мав. Біля 15:00 год. на вул. Примерівський у м. Харкові було організовано мобільний блок-пост. Приблизно о 15:00 год. зупинився автомобіль синього кольору, марки та моделі якого обвинувачений не пам`ятає. З автомобіля вийшло двоє чоловіків потерпілий та його товариш, і почали рухатися у протилежному напрямку від місця перевірки документів. Обвинувачений разом ОСОБА_9 та ОСОБА_8 окликнули їх, після чого товариш потерпілого почав «тікати», а сам потерпілий зупинився для того, щоб відволікти увагу групи оповіщення на себе, надавши можливість втекти товаришу.

Обвинувачений попросив потерпілого пред`явити військово-облікові документи, на що потерпілий почав ставити запитання хто вони і чи мають вони право перевіряти документи. Після цього обвинувачений пред`явив потерпілому посвідчення, однак останній знову почав казати, що працівники ТЦК та СП незаконні. Разом з цим, потерпілий надав обвинуваченому свої документи у згорнутому вигляді, які обвинувачений одразу ж передав ОСОБА_8 для перевірки через «Оберіг». При цьому, будь-якого документа, що посвідчує особу, у потерпілого не було, були лише ксерокопії документів.

Одночасно потерпілий зазначив, що він працює вчителем історії та має право на відстрочку від мобілізації.

У цей час обвинувачений намагався дізнатися у потерпілого де його товариш. Потерпілий зазначив що він не знає де товариш.

Оскільки у потерпілого не було оригіналу документу, що посвідчує особу, обвинувачений запропонував потерпілому показати їх через застосунок «Дія» у мобільному телефоні, проте потерпілий сказав, що телефону не має. Після цього обвинувачений звернув увагу на те, що у потерпілого є навушники від телефону, що викликало сумнів у правдивості слів потерпілого, який, при цьому, продовжував запитувати на якій підставі вони мають право перевіряти документи. Потім потерпілий зазначив, що телефон перебуває в автомобілі.

Таким чином, потерпілий просто «бісив» обвинуваченого своїми запитаннями та поведінкою, оскільки відповідав запитанням на запитання.

Оскільки моральний стан обвинуваченого був підірваний, він наніс потерпілому один удар в живіт, та слідом ще один удар в грудну клітину потерпілого.

Після цього, обвинувачений разом з потерпілим підійшли до автомобіля і побачили, що телефон лежить в автомобілі, який був зачинений. Біля автомобіля обвинувачений наніс потерпілому ще один удар по голові.

Потім, ОСОБА_8 зазначив, що право потерпілого на відстрочку підтверджується, після чого вони відпустили потерпілого, який пішов у невідомому напрямку.

Одночасно обвинувачений зазначив, що він має право затримувати людей, підстав для застосування щодо потерпілого фізичної сили не було. Обшук потерпілого не здійснювався.

Про вказану подію обвинувачений доповів ОСОБА_9 , а останній вищому керівництву.

За вказаними подіями стосовно обвинуваченого було проведено службове розслідування, за наслідками якого йому винесено догану.

Також обвинувачений зазначив, що вибачається за те, що емоції взяли вверх і так себе поводити не потрібно.

3. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

3.1. Вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, підтверджується зібраними у справі доказами, а саме:

-протоколом зняття інформації з електронних інформаційних систем інформації, доступ до якої не обмежується її власником, володільцем або утримувачем від 12.05.2025, відповідно до змісту якого оглянуто Telegram-канал « ІНФОРМАЦІЯ_5 » і виявлено публікацію за 11.05.2025, розміщену о 15:19 год., яка має підпис «ТЦК-шник вдарив чоловіка в живіт на Примерівській» «Біля готелю ОСОБА_12 у хлопця перевіряли документи. Під час розмови його вдарили кулаком, а через деякий час посадили в бус та відвезли», - повідомляє підписниця». Публікація містить відеозапис тривалістю 25 секунд. На відеозаписі відображено п`ять чоловіків, одягнутих у військову форму, у деяких чоловіків обличчя прикрите фабами (балаклавами) та один чоловік у цивільному одязі, який одягнутий у синьо-чорну куртку з помаранчевим капюшоном, темні штани, та чорні кросівки. Всі чоловіки знаходяться біля автомату для розливу питної води з написом «Роганська». Далі під час відеозапису на 06 секунді відеозапису відображено, як чоловік, який одягнутий у військову форму піксельного забарвлення, у чорних рукавицях, на ремені з правого боку маючий радіостанцію, наносить один удар правою рукою в ділянку живота чоловікові у цивільному одязі, одягнутому у синьо-чорну куртку з помаранчевим капюшоном, темні штани та чорні кросівки. Далі, під час огляду відеозапису на 21 секунді відеозапису відображено, як чоловік, який одягнутий у військову форму піксельного забарвлення, у чорних рукавицях, на ремені з правого боку маючий радіостанцію, наносить один удар лівою рукою в ділянку грудної клітини чоловікові у цивільному одязі, одягнутому у синьо-чорну куртку з помаранчевим капюшоном, темні штани, та чорні кросівки;

-відеозаписом, під час відтворення якого у судовому засіданні підтвердилися обставини, зафіксовані у протоколі зняття інформації з електронних інформаційних систем інформації, доступ до якої не обмежується її власником, володільцем або утримувачем від 12.05.2025;

-листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14.05.2025 № МВ/316, відповідно до змісту якого згідно наявних облікових даних особи чоловічої статі з адреси АДРЕСА_4 , до ІНФОРМАЦІЯ_3 не доставлялися. До складу групи оповіщення входили: лейтенант ОСОБА_9 офіцер відділення призову (старший групи); старший сержант ОСОБА_13 - стрілець взводу охорони, сержант ОСОБА_8 головний сержант командир відділення взводу охорони; солдат ОСОБА_4 стрілець взводу охорони; солдат ОСОБА_11 водій взводу охорони; солдат ОСОБА_14 стрілець взводу охорони; солдат ОСОБА_10 стрілець помічник гранатометника взводу охорони;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 19.05.2025 за участю потерпілого ОСОБА_6 , в ході якого потерпілий підтвердив вчинення відносно нього кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, та серед іншого показав, що 11.05.2025 року близько 15:00 год. до нього підійшли 5 чоловік у військовій формі, з яких 3 чоловіка були у масках, один у кепці та один без кепки. Особа, яка була в кепці та без маски повідомила, що вони є працівниками РТЦК та СП, але документи не пред`явили. Потерпілий надав їм документи про наявність у нього відстрочки, а також роздрукований витяг з «Резерв+». Після перевірки документів їх потерпілому не повернули, а продовжували тримати в руках. Потім підійшов чоловік без маски та кепки, запитавши при цьому у чоловіка в кепці чи все в порядку з документами. Цей чоловік повідомив йому що потерпілий є вчителем. Після цього від чоловіка без маски та кепки почалися жарти стосовно професії потерпілого, одна з яких це «Нам такі в окопі треба, щоб історії розказувати». Потім чоловік без маски та кепки наніс потерпілому один удар кулаком правої руки у живіт поблизу ребер, від чого потерпілий відчув фізичну біль і зігнувся від болю. Слідом ще один удар кулаком лівої руки в ділянку грудної клітини ближче до живота з правого боку, від чого потерпілий також відчув фізичний біль. У подальшому біля автомобіля чоловік без маски та кепки також наніс один удар у праву щоку, від чого потерпілий відчув фізичний біль. Вказаний механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілий відобразив на статисті;

-протоколом проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_4 , в ході якого обвинувачений показав механізм та локалізацію нанесення тілесних ушкоджень потерпілого, які вказані в обвинувальному акті;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.05.2025, відповідно до змісту якого потерпілий ОСОБА_6 впізнав ОСОБА_4 за загальними рисами обличчя, за формою очей та бороди;

-висновком експерта № 09/404-С/2025 від 20.05.2025, відповідно до змісту якого у ОСОБА_6 маються синці на тулубі, які могли виникнути від ударної чи ударно-стискаючої дії тупих твердих предметів, та могли бути спричинені в строк не менше ніж за 5-7 діб до моменту огляду. По ступеню тяжкості це тілесні ушкодження, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою відповідно до п.п. 2.3.2. «Б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 відносяться до легких тілесних ушкоджень;

-висновком експерта № 09/405-С/2025 від 20.05.2025, відповідно до змісту якого у ОСОБА_6 маються синці на тулубі, які могли виникнути від ударної чи ударно-стискаючої дії тупих твердих предметів, та могли бути спричинені в строк не менше ніж за 5-7 діб до моменту огляду. По ступеню тяжкості це тілесні ушкодження, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою відповідно до п.п. 2.3.2. «Б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 відносяться до легких тілесних ушкоджень. Обставини, на які посилається ОСОБА_6 в ході проведення слідчого експерименту взагалі не суперечать об`єктивним судово-медичним даним в частині способу виникнення у нього тілесних ушкоджень;

-висновком експерта № 09/406-С/2025 від 20.05.2025, відповідно до змісту якого у ОСОБА_6 маються синці на тулубі, які могли виникнути від ударної чи ударно-стискаючої дії тупих твердих предметів, та могли бути спричинені в строк не менше ніж за 5-7 діб до моменту огляду та в постанові про призначення судово-медичної експертизи. По ступеню тяжкості це тілесні ушкодження, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою відповідно до п.п. 2.3.2. «Б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 відносяться до легких тілесних ушкоджень. Обставини, на які посилається ОСОБА_4 в ході проведення слідчого експерименту взагалі не суперечать об`єктивним судово-медичним даним в частині способу виникнення у потерпілого ОСОБА_6 тілесних ушкоджень;

-показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який у судовому засіданні пояснив, що 11.05.2025 року близько 15:00 год. він їхав зі своїм товаришем ОСОБА_15 по вул. Примерівська. Вони зупинилися біля готелю «Вікторія» і розійшлися. Коли потерпілий йшов по вул. Примерівська під`їхало два «бусика», вийшли особи у балаклавах, їх було до 10 чоловік. Спочатку вони пройшли повз потерпілого, куди саме останній не знає, вій йшов своєю дорогою. Біля автомату з водою «Роганська» потерпілого зупинили два військових без маски, один з яких був у кепці. Особа у військовій формі сказав, що він з ТЦК і попросив надати йому документи, після чого потерпілий почав виконувати їх вказівки. Потерпілий вказує на те, що особи у військовій формі які сказали, що вони з ТЦК, не показали свої документи. Потерпілий надав документи, після чого співробітники ТЦК побачили, що у потерпілого відстрочка. Потерпілий зазначає, що коли він стояв з двома особами, які представилися співробітниками ТЦК, ОСОБА_4 почав з`ясовувати, що у потерпілого з документами. Коли особа, яка була в кепці і без маски повідомила йому, що у потерпілого є відстрочка. ОСОБА_4 вів себе агресивно. Коли обвинувачений дізнався, що потерпілий вчитель, то почав жартувати над ним, та сказав, «що такі нам в окопі потрібні». Далі ОСОБА_4 підійшов з людиною, яка була в кепці без маски і сказав потерпілому діставати телефон, на що останній почав виконувати його вказівки. Однак телефон потерпілий не знайшов. ОСОБА_4 підійшов до потерпілого і сказав у грубій формі з нецензурною лексикою, що якщо останній не дістане телефон, то буде погано. Потерпілий повідомив обвинуваченого, що у нього немає телефону. Дістав все з карманів щоб показати, що у нього немає телефону. Чоловік у кепці побачив у потерпілого навушники і сказав йому: «навушники є, а телефону немає? Давай діставай». Потерпілий відповів, що у нього немає телефону. Потерпілий зазначає, що він нікого не ображав, стояв мовчав. Далі, ОСОБА_4 розгнівався, що потерпілий не надав телефон, якого у останнього не було, подивився по сторонам та наніс потерпілому різкий удар в живіт, який останній не очікував. Потім одразу наніс ще один удар в район живота. Потерпілий зазначає, що стояв мовчки, не чинив опір, не тікав. Стояв чекав поки все закінчиться і він зможе продовжувати свій шлях. Далі, ОСОБА_4 забрав документи потерпілого у особи, яка з самого початку тримала їх, та сказав потерпілому йти з ним до автомобіля. Коли вони підійшли до автомобіля, то побачили на передньому пасажирському сидінні телефон потерпілого. Після того, як ОСОБА_4 побачив на сидінні телефон, він завдав потерпілому ще один удар по обличчю. Далі, ОСОБА_4 віддав потерпілому документи і вони пішли до «бусика». Потерпілий пішов у напрямку метро;

-показаннями свідка ОСОБА_16 , яка у судовому засіданні пояснила, що у травні 2025 року, у неділю, коли був «День матері» вона перебувала у себе в дома і почула шум з вулиці. Виглянувши у вікно свідок побачила як приїхали два «буси» та зупинились біля автомату з водою, звідти вийшли люди у військовій формі в балаклавах. Свідок впізнала у судовому засіданні обвинуваченого та потерпілого. Свідок зазначила, що потерпілий спокійно йшов, коли його окружили люди у військовій формі в балаклавах та попросили у потерпілого документи. Потерпілий одразу надав документи. Поряд з обвинуваченим було ще 5 чоловік, які були одягнені у військову форму та в балаклавах, окрім обвинуваченого. Після цього військові та потерпілий пішли під дерево, постояли та відпустили потерпілого. Свідок бачила як обвинувачений наніс потерпілому більш ніж 1 удар руками по тулубу, після чого потерпілий перебував у шоковому стані. Свідок зазначила, що бесіду між потерпілим та обвинуваченим вона не чула. Сам потерпілий агресію не проявляв, втекти не намагався. Також свідок вказала, що разом з потерпілим більше нікого не було, він був сам. ОСОБА_16 зазначила, що всі ці події відбувалися приблизно 10 хвилин;

-показаннями свідка ОСОБА_9 , який у судовому засіданні пояснив, що 11.05.2025 року він разом з представниками поліції та СБУ входів до групи оповіщення. До складу групи оповіщення також входили ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та інші особи, яких він не пам`ятає за сплином часу. Загалом було 7-10 чоловік. Близько 15:00 год вони здійснювали оповіщення по вул. Примерівській у м. Харкові, і на них почав їхати автомобіль синього кольору, який побачивши працівників поліції зупинився. Номер та марку автомобіля свідок не пам`ятає. З автомобіля вийшли двоє чоловіків та почали рух у протилежному напрямку. Свідок, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 почали рух до них. Один з цих чоловіків втік а другий (потерпілий) зупинився. Між ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та потерпілим почалася розмова, зміст якої свідок не чув, оскільки перебував на відстані 7-8 метрів від них. Далі свідок не пам`ятає що було, оскільки дивився куди втік інший чоловік. Свідок бачив, що ОСОБА_8 тримає в руках документи потерпілого, а ОСОБА_4 наніс потерпілому один удар рукою. Після перевірки документів вони відпустили потерпілого.

Крім того, судом були допитані свідки сторони обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Так, свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що 11.05.2025 року він разом з ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебували у групі оповіщення. Приблизно о 15:00 год. вони перебували по вул. Примерівський, 4 у м. Харкові та здійснювали оповіщення. Свідок побачив, як автомобіль різко зупинився, з нього вийшли двоє чоловіків потерпілий та інша особа (водій). Потерпілий відволік на себе увагу щоб прикрити свого товариша, який втік. Першим до потерпілого підійшов ОСОБА_4 , який взяв у нього документи та передав свідку для перевірки. За наслідками перевірки документів було встановлено, що потерпілий має право на відстрочку. Свідок не бачив щоб ОСОБА_4 бив потерпілого, оскільки був зосереджений на перевірці документів.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що 11.05.2025 року він перебував у групі оповіщення у складі 6-7 чоловік. До складу групи входив також обвинувачений ОСОБА_4 . Вони стояли на вулиці Примерівській. Потім по радіостанції від старшого групи надійшло повідомлення, щоб свідок підійшов до нього. Мету не повідомив. Поки свідок підходив то побачив, як двоє чоловіків направляються в бік проспекта Гагарина. Вони вже були достатньо далеко і свідок до них не підходив. Більше свідок нічого не бачив. Конфлікту між обвинуваченим та потерпілим свідок також не бачив.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що він працює водієм ІНФОРМАЦІЯ_4 . 11.05.2025 року він перебував у групі оповіщення у м. Харкові, автомобіль стояв на узбіччі. Потерпілого він раніше не бачив, у судовому засіданні бачить його перший раз. Безпосереднього самого конфлікту він не бачив, оскільки перебував приблизно метрів за 300 від нього разом з патрульною поліцією. Про конфлікт між потерпілим та обвинуваченим йому нічого не відомо. По рації старший групи ОСОБА_9 попросив підійти до них, однак коли свідок підійшов ніякого конфлікту не було. З якою метою ОСОБА_9 викликав їх не повідомив. На уточнююче запитання прокурора підтвердив про те, що у протоколі допиту під час досудового розслідування підпис належить йому.

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , суд керується таким.

Прокурор у судовому засіданні зазначив, що показання вказаних свідків істотно відрізняються від показань, які зазначені особи надавали на стадії досудового розслідування.

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Ураховуючи вказані приписи КПК України, суд оцінює показання свідків, які безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Суд враховує, що показаннями зазначених свідків підтверджується факт спілкування обвинуваченого та потерпілого за вказаних вище обставин тобто у вказаний вище час та у вказаному вище місці. При цьому свідок ОСОБА_9 підтвердив факт нанесення обвинуваченим одного удару рукою потерпілому.

Також суд звертає увагу, що свідки під час надання показань в суді не заперечували як такий факт нанесення обвинуваченим ударів потерпілому, тобто не зазначали в категоричній формі про відсутність вказаних ударів, а лише посилались на те, що не спостерігали в повному обсязі обставини спілкування обвинуваченого та потерпілого через різні причини, такі як віддаленість від місця події та зайнятість у перевірці документів.

Отже, факт вчинення обвинуваченим у громадському місці дій, а саме ударів, внаслідок яких потерпілому було заподіяно легкі тілесні ушкодження, підтверджується не тільки показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , даними відеозапису, протоколами проведення слідчого експерименту та вказаними вище висновками експертів, а й показаннями самого обвинуваченого, який підтвердив факт нанесення ним потерпілому у громадському місці трьох ударів за вказаних вище обставин.

Щодо показань свідка ОСОБА_11 суд зазначає, що згідно його показань він перебував на значній відстані від місця події та не спостерігав її обставини.

3.2. Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального правопорушення, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд визнає їх належними та допустимими доказами для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Недопустимості доказів згідно вимог ст. ст. 87-89 КПК України судом не встановлено, оскільки всі докази встановлені, зібрані та досліджені органом досудового розслідування, а згодом судом, відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства України. Істотних порушень прав та свобод людини, визначених ст. 87 КПК України, судом не встановлено. Досліджені у судовому засіданні докази узгоджуються між собою, та не викликають сумнівів у суду. Порушень вимог КПК України, які б могли свідчити про недостовірність досліджених доказів, судом встановлено не було.

3.4. За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає доведеним поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

3.5. Відхиляючи доводи сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та необхідність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125 КК України, суд зазначає наступне.

Сторона захисту наполягає на тому, що обвинувачений наніс потерпілому тілесні ушкодження на ґрунті особистого конфлікту, який виник між ними через поведінку потерпілого відносно ОСОБА_4 . Зокрема, потерпілий почав поводити себе агресивно і казав обвинуваченому, що вони не мають права перевіряти у нього документи, чим провокував конфлікт, і обвинуваченого обурило таке ставлення до працівників РТЦК та СП. Отже, обвинувачений наніс потерпілому тілесні ушкодження не безпідставно з хуліганських спонукань, а на ґрунті неприязних стосунків.

Водночас, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що події інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення відбувалися у громадському місці і його дії були спрямовані проти громадського порядку. Зокрема, ОСОБА_4 поводив себе зухвало, демонстрував свою зверхність над потерпілим та безпричинно завдав йому тілесні ушкодження.

При цьому суд враховує і те, що до вказаних подій обвинувачений та потерпілий не були знайомі, неприязних відносин між ними не було, тобто дії ОСОБА_4 були спрямовані на випадковий об`єкт, а ситуація не мала б перспективи розвитку без активних дій обвинуваченого, направлених на грубе порушення громадського порядку та заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.

У сукупності дій ОСОБА_4 суд вбачає повне усвідомлення останнім суспільно небезпечного характеру своїх дій, очевидне передбачення суспільно небезпечних наслідків від таких незаконних дій, а головне - бажання, щоб вони наступили, оскільки по іншому такі дії не можливо тлумачити.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 05.03.2024 у справі № 202/716/22, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи. Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства. З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. Отже, для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства. За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства. Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними. Така правова позиція щодо кримінально-правової оцінки діяння, кваліфікованого судом за ст. 296 КК України, міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к).

Суд звертає увагу на те, що останній удар обвинувачений наніс долонею лівої руки в область обличчя потерпілого. Таким чином, на відміну від попередніх ударів, вказаний удар був нанесений не кулаком руки, а долонею, тобто фактично мав місце ляпас. На переконання суду, якщо б головною рушійною силою дій обвинуваченого було б бажання завдати шкоди фізичному здоров`ю потерпілого та спричинити йому тілесні ушкодження, зазначений удар був би нанесений кулаком адже є очевидним, що удар кулаком по обличчю здатний спричинити значно серйозніші тілесні ушкодження, аніж ляпас долонею. Вказані обставини підтверджуються об`єктивними даними висновків експерта № 09/404-С/2025 від 20.05.2025, № 09/405-С/2025 від 20.05.2025, № 09/406-С/2025 від 20.05.2025, згідно з якими у потерпілого виявлено синці на тулубі, при цьому будь-яких тілесних ушкоджень на обличчі та голові в цілому не виявлено. Таким чином, внаслідок спричинення обвинуваченим ударів кулаком по тулубу потерпілого у останнього утворились синці, в той же час від удару долонею руки по обличчю потерпілого будь-яких тілесних ушкоджень, в тому числі синців, не утворилось.

На переконання суду, завдання обвинуваченим удару долонею руки по обличчю потерпілого (ляпасу) було спрямовано не на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень адже для спричинення тілесних ушкоджень вочевидь доцільнішим було би нанести удар кулаком, а мало на меті принизити гідність потерпілого, продемонструвати свою зверхність та демонстративне нехтування загальноприйнятими нормами і правилами поведінки.

У контексті цих висновків суд звертає увагу, що ляпас визначається як удар по щоці відкритою долонею. У сучасній європейській культурі нанесення ляпасу вважається серйозною особистою образою, виразом презирства і відсутності поваги до особистості того, кому він завдається.

У рішенні від 28.09.2015 у справі «Буід проти Бельгії» Велика Палата Європейського суду з прав людини, зокрема, виснувала, що «ляпас, завданий працівником правоохоронного органу особі, яка перебуває під його контролем, становить серйозне посягання на гідність людини. Будь-який ляпас має серйозні наслідки для особи, яка його отримує. Ляпас по обличчю завдається у ту частину тіла людини, яка виражає її індивідуальність, відображає її суспільну ідентичність та є центром її відчуттів зору, мови та слуху, які використовуються для спілкування з іншими. Дійсно, немає сумнівів в тому, що навіть один заздалегідь не спланований ляпас, який за собою не потягнув якихось серйозних чи довготривалих наслідків для особи, якій він був завданий, може бути сприйнятий цією особою як такий, що її принижує. Це особливо стосується випадків, коли такий ляпас завдається працівником правоохоронного органу особі, яка знаходиться під його контролем, тому що він висуває на перший план вищість і підлеглість положення, які за визначенням характеризують стосунки між першим і другою за таких обставин. Той факт, що потерпілі знають, що ця дія є незаконною і становить порушення моралі та професійної етики з боку цих посадовців і, як правильно підкреслила Палата у своєму рішенні, є неприпустимою, може викликати у них ще більше почуття свавільного поводження, несправедливості та безпорадності».

У постанові від 27.10.2020 у справі № 323/3000/18 Верховний Суд дійшов висновку, що дії обвинувачених, які, намагаючись продемонструвати своє зверхнє ставлення до потерпілого, спричинили йому легкі тілесні ушкодження, свідчать про наявність хуліганського мотиву та, відповідно, виключають мотив неприязних відносин.

Ураховуючи вищенаведене та оцінюючи обстановку й обставини події, динаміку їх розвитку й об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого, спосіб його дій, зокрема нанесення ним удару долонею руки по обличчю потерпілого, суд дійшов висновку, що домінуючим у свідомості обвинуваченого було не бажання завдати шкоди потерпілому, зокрема спричинити йому тілесні ушкодження, а намір продемонструвати свою вищість, зверхність та зухвалість шляхом приниження потерпілого, бажання в такий спосіб протиставити себе оточуючим та суспільству, виразивши явну зневагу як до загальноприйнятих норм і правил поведінки, так і до суспільства в цілому.

За таких обставин суд вважає доведеним наявність хуліганського мотиву в діях обвинуваченого та відхиляє доводи сторони захисту відносно того, що обвинувачений діяв внаслідок раптово виниклих неприязних відносин та його дії у зв`язку з цим необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

4. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

4.1. В обвинувальному акті стороною обвинувачення були вказані обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Однак, в ході судового розгляду вищевказані обставини не знайшли свого підтвердження, враховуючи наступне.

4.2. Щодо щирого каяття.

Щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Тож можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Повертаючись до обставин цієї справи суд звертає увагу на посткримінальну поведінку обвинуваченого, який вибачився перед потерпілим лише формально через чотири місяці з моменту вчинення кримінального правопорушення за вказівкою свого захисника, жодного разу не намагався у добровільному порядку відшкодувати потерпілому завдану шкоду, а протягом всього судового розгляду намагався виправдати свої дії поведінкою потерпілого, не вчинив жодних дій, які свідчать про бажання обвинуваченого виправити наслідки вчиненого та не демонстрував готовність понести справедливе покарання.

Відтак, щире каяття обвинуваченого носить лише формальний характер, оскільки повністю спростовується його поведінкою після вчинення кримінального правопорушення та протягом усього судового розгляду.

4.3. Що стосується наявності такої обставини, яка пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України), суд зазначає наступне.

Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

Водночас, у даному конкретному провадженні розкриттю кримінального правопорушення сприяв не обвинувачений, а свідок, який записав події на свій мобільний пристрій та виклав відеозапис у соціальні мережі. Суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що обвинувачений надавав правоохоронним органам відомості про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину. З показань обвинуваченого також не вбачається жодної допомоги слідству.

Той факт, що обвинувачений визнав факт побиття потерпілого та надавав з цього приводу відповідні показання не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2025 у справі № 521/13401/23, від 21.05.2025 у справі № 636/6354/23 та ін.

4.4. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що в цьому кримінальному провадженні відсутні підстави для визнання в якості обставин, що пом`якшують покарання, щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

4.5. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

5. Мотиви призначення обвинуваченому покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

5.1. Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання за вчинене кримінальне правопорушення, суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України особі яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у ст. 50 КК України.

Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Санкцією ч. 1 ст. 296 КК України передбачено покарання у вигляді штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційний нагляд на строк до п`яти років, або обмеженням волі на той самий строк.

5.2. Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд оцінює особистість обвинуваченого та властивості кримінального правопорушення, яке ним було вчинено. При цьому суд враховує вік обвинуваченого, його соціальне положення, характер, мотиви, обставини та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, дані про поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений досяг віку 40 років, має середньо-спеціальну освіту, неодружений, неповнолітніх дітей та батьків похилого віку на утриманні не має, є учасником бойових дій, 11.09.2022 року в результаті падіння з танку під час переміщення згідно бойового розпорядження отримав поранення закритий уламковий перелом ключиці, має ІІІ групу інвалідності, раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Кримінальне правопорушення, що стало предметом розгляду даного суду є суспільно небезпечною дією однієї людини по відношенню не тільки до іншої людини, але й перш за все до встановленого суспільного порядку та розумних і здорових взаємозв`язків між людьми. Хуліганство, як форма прояву неповаги до суспільства, небезпечно перш за все тим, що створює атмосферу небезпеки серед громадян, коли кожний не захищений від іншого. Коли свавілля починає превалювати у житті громадян, втрачається і свобода і право.

При цьому, на переконання суду, факт вчинення правопорушення не можливо розглядати ізольовано, без врахування особистості обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_6 та головне фактичних обставин події.

Факти і обставини, які встановлені судом, свідчать про аморальну поведінку обвинуваченого і відсутність будь-яких антиморальних дій з боку потерпілого. Розумних підстав для конфлікту не існувало, навіть уявного приводу для нанесення тілесних ушкоджень потерпілому не було. ОСОБА_4 штучно створив такий розбрат, який привів його до порушення кримінального закону. Окремо, на думку суду, на зміст створеної кримінальної події і її наслідки впливає особистість обвинуваченого, який на той проміжок часу був працівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки і перебував у військовій формі. Відповідно, кожна цивільна людина сприймала його як військовослужбовця, що в уяві звичайної, здорової людини свідчить про безпеку, порядність та захист від протиправних посягань. Разом з тим, поведінка обвинуваченого свідчить навпаки про вихід за межі допустимої і прийнятної, що призвело до спотворення самого змісту безпеки і захисту правопорядку. Відповідно, реакція держави повинна бути адекватна порушеному праву.

Бажання обвинуваченого скомпроментувати репутацію потерпілого на думку суду свідчить про зневажливе ставлення ОСОБА_4 до правових норм і суспільних цінностей. Необхідно відмітити, що потерпілий поводив себе під час судового розгляду як стримана і виважена людина. Навіть коли чув суперечливі показання обвинуваченого, він хоча і був збентежений та засмучений, однак не втратив гідності та не вдався до доказування власної правоти. Натомість обвинувачений або сторона захисту навпаки обрали тактику і стратегію, яка пов`язана зі створенням негативного образу потерпілого.

На момент вчинення кримінального правопорушення обвинувачений, будучи працівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, є особою, на яку покладено підвищений обов`язок дотримуватися законності, поваги до громадян та честі військової служби. Натомість він, перебуваючи у громадському місці, умисно застосував фізичне насильство до вчителя історії, демонструючи зухвалу зневагу до суспільних норм та представників цивільної професії. Такі дії свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого, а також про відсутність у нього стійких морально-правових орієнтирів.

Разом з цим суд приймає до уваги той факт, що будь-яких щирих дій, спрямованих на примирення з потерпілим, щирого розкаяння обвинувачений не висловив, а свої вчинки намагався виправдати поведінкою потерпілого.

5.3. Також суд приймає до уваги й наслідки, які спричинило вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, оскільки під час вчинення протиправних дій обвинувачений перебував у військовій формі і був працівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки органу, який відіграє одну з ключових ролей у забезпеченні обороноздатності держави та реалізації конституційного обов`язку громадян щодо захисту України.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.

З аналізу ст. 1 Закону України «Про оборону України» випливає, що забезпечення оборони держави ґрунтується на єдності політичного, економічного, соціального та морального потенціалу суспільства, а мобілізаційна готовність є складовою національної безпеки.

Працівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, до яких належав обвинувачений на момент вчинення ним кримінального правопорушення, покликані не лише виконувати організаційно-мобілізаційні завдання, а й формувати у громадян довіру до держави, дотримуючись принципів законності, гуманності та поваги до людини.

Натомість ОСОБА_4 , діючи всупереч цим принципам, застосував насильство до цивільної особи учителя історії, у присутності сторонніх осіб, що супроводжувалося грубим порушенням громадського порядку. Такі дії мали публічний характер і набули значного суспільного розголосу.

Своєю поведінкою обвинувачений ОСОБА_4 підірвав довіру громадян до органів ТЦК та СП, які виконують завдання у сфері оборони держави, і були сприйняті суспільством як зловживання владою та прояв безкарності, що викликає страх, обурення та відчуження серед населення, що, у свою чергу, негативно впливає на темпи та ефективність мобілізаційних заходів.

Таким чином, з урахуванням введеного на території України воєнного стану та загрози національній безпеці України, дії обвинуваченого мають негативний вплив на сприйняття суспільством діяльності військових структур та рівень довіри до них, а відтак опосередковано перешкоджають проведенню ефективної мобілізації, що у воєнний час має особливе значення та обумовлює необхідність суворої правової реакції.

З огляду на вказані вище обставини, на глибоке переконання суду, призначення обвинуваченому штрафу у даному випадку не може бути визнано справедливим видом покарання, оскільки не відповідає ані ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ані особі обвинуваченого, і не забезпечить досягнення мети покарання. Вказаний висновок суду ґрунтується на тому, що сплата грошового стягнення не здатна вплинути на формування у обвинуваченого усвідомлення неправомірності його поведінки та не запобігатиме можливому повторенню подібних дій.

Призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, зокрема у виді пробаційного нагляду, також не може бути ефективним заходом виправлення обвинуваченого, оскільки з огляду на зухвалий характер правопорушення, публічність події та її негативний суспільний резонанс, таке покарання не відповідало б принципам справедливості, невідворотності та превентивного впливу.

5.4. Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи ступінь суспільної небезпеки, характер протиправних дій обвинуваченого та їх наслідки, на переконання суду розумною відповіддю держави на вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення буде призначення йому самого суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 296 КК України, у вигляді обмеження волі, оскільки виправлення обвинуваченого можливе лише за умов реального обмеження його свободи, що сприятиме усвідомленню ним протизаконності своїх дій, забезпечить відновлення суспільної справедливості та виконання превентивних завдань кримінального покарання.

5.5. Водночас, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 75 КК України, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, з огляду на характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого, зухвалий та демонстративний характер дій обвинуваченого, які супроводжувались застосуванням фізичного насильства у публічному місці, що призвело до негативного суспільного резонансу і формування негативної суспільної оцінки діяльності органів територіального комплектування та соціальної підтримки, відсутність внутрішнього усвідомлення обвинуваченим своєї неправомірної поведінки та осуду своїх дій, а також позицію потерпілого щодо необхідності призначення обвинуваченому реального покарання за скоєне, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

До того ж, надання обвинуваченому права на звільнення від покарання з випробуванням створило б у суспільстві уявлення про поблажливість держави до проявів агресії та неповаги до закону, особливо з боку осіб, які самі зобов`язані дотримуватися норм закону.

6. Цивільний позов.

6.1. У ході судового розгляду потерпілим ОСОБА_6 відповідно до ст. 128 КПК України було заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні, відповідно до змісту якого потерпілий просить суд стягнути з обвинуваченого моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 300 000, 00 грн., та витрат по сплаті судового збору в сумі 3 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги потерпілий зазначає, що він є особою, яка на підставі п. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має невід`ємне право на оформлення відстрочки, оскільки він з 01.09.2017 року працює вчителем історії у Комунальному закладі «Харківський ліцей № 23» ХМР. 11.05.2025 року потерпілий став жертвою свавілля з боку обвинуваченого, який в ході спілкування наніс потерпілому тілесні ушкодження, супроводжуючи це зухвалою поведінкою. Дізнавшись що потерпілий є вчителем історії обвинувачений зухвало висловився у присутності інших осіб про свій намір мобілізувати потерпілого, зазначивши що «в окопах такие нужны, истории рассказывать будешь», що викликало сміх у інших присутніх, тим самим викликавши почуття приниження у потерпілого. Далі, в ході розмови обвинувачений, внаслідок раптово виниклої агресії по відношенню до потерпілого, демонструючи свою безкарність та зверхність над нормами своєї поведінки, усвідомлюючи, що він має фізичну перевагу над потерпілим, демонструючи зневагу до норм моралі та байдуже ставлення до суспільних відносин, почав завдавати на очах у всіх удари потерпілому. Внаслідок винних дій обвинуваченого потерпілому були спричинені тілесні ушкодження, що викликало у потерпілого як раптові емоційні хвилювання в момент вчинення насильницьких дій, так і настання негативних наслідків, а саме загострення екземи на тлі нервового навантаження, тілесні ушкодження у виді синців, гематом. Вказана ситуація викликала неабиякий резонанс у суспільстві, оскільки свідок того, як обвинувачений наносив удари потерпілому зафіксувала все на свій мобільний пристрій та виклала відео у соціальні мережі. Вказане відео розійшлося по багатьом Telegram-каналах, новинних сайтах та інших соціальних мережах. Починаючи від дня конфлікту по теперішній час до особи потерпілого підвищена увага представники ЗМІ продовжують обговорювати конфлікт що стався, щоразу супроводжуючи свої статті відеофрагментами з побиттям потерпілого. Таким чином, щоразу коли потерпілий потрапляє на відео, на якому його б`ють, він вчергове проживає сильне емоційне хвилювання.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди потерпілий посилається на те, що:

-він зазнав приниження на ґрунті професії, оскільки обвинувачений виражав своє зневажливе ставлення до потерпілого як до вчителя, зазначивши «в окопах такие нужны, истории рассказывать будешь». Відеозапис з побиттям потерпілого було поширено багатьох Telegram-каналах, зокрема: «Труха Україна» (з аудіторією 2 813 567 користувачів), « ОСОБА_17 » (аудіторія 507 907 користувачів), «Харків 1654 | Місто-герой» (аудиторія 236 202 користувачів), Батальйон «Монако» | Україна | Новини (аудиторія 749 288 користувачів), «ХС | Харків Харьков» (аудиторія 200 092 користувачів) та багато ін. Серед тих, хто бачив це відео є й багато учнів потерпілого, тобто діти бачили як їх безпорадного вчителя б`є особа у військовій формі, яка б здавалося мала захищати людей. Отже своїми протиправними діями і недостойною поведінкою обвинувачений дискредитував потерпілого в очах його учнів, порушивши тим самим авторитет вчителя;

-обвинувачений дискредитував потерпілого в очах громадськості, оскільки в день конфлікту ІНФОРМАЦІЯ_6 виступив з офіційним коментарем, згідно якого ніби сам потерпілий спровокував своїми діями обвинуваченого. Пізніше, начальник ІНФОРМАЦІЯ_7 повідомив «.. ми заслухали пояснення наших військовослужбовців. Як стало відомо, спочатку було двоє фігурантів, які відмовлялися від документів та вдавалися до образ. Один з них навіть втік. А другий не втік. І лише після того, коли вже наш співробітник не стримався, той показав документи на підтвердження того, що він є вчитель та має місце бронь». Однак на відео зафіксовано, що ще перед тим, як обвинувачений наніс перший удар потерпілому, інший член групи оповіщення вже тримав у руках документи, надані потерпілим для перевірки. Вказані обставини також підтверджуються свідком ОСОБА_16 . Отже обвинувачений поширює інформацію, яка дискредитує потерпілого в очах громадськості, виставляючи його провокатором;

-після поширення відеозапису потерпілий, який має законне право на відстрочку і не підлягає мобілізації, зіткнувся зі шквалом агресії в свій бік, оскільки багато хто почав називати його «ухилянтом», зокрема у коментарях під відео з побиттям потерпілого люди писали: «Ухилянты раскудахтались», «Блин, развели тут балаган. Подумаешь, приложил чутка ухилянта! А мог бы и ногу прострелить», «Что ж вы такие злые то?! Человек не хотел родину защищать. Ему вежливо обьяснили что это не патриотично. Там и синяка то не останется, сразу можно в окоп!», «Можливо хтось і вважає це ударом, а я думаю що армія зробить з цього хлюпіка-переростка мужика» та ін. Така агресія, образи, приниження з боку населення завдали сильних емоційних страждань потерпілому. Відтак, потерпілому завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через необґрунтовані звинувачення в частині ухилення від несення військової служби, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя;

-речниця ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_18 виступила з офіційним коментарем з приводу конфлікта та повідомила що за фактом побиття потерпілого призначено службове розслідування, на час якого обвинуваченого відсторонено від роботи. Водночас, вже 15 травня 2025 року мережею поширилося відео, на якому обвинуваченого було зафіксовано в компанії військовослужбовців. Від громадян почали надходити повідомлення, що обвинувачений продовжує роботу, але не у військовій формі, а у цивільному одязі. Ставлення обвинуваченого до скоєного відносно потерпілого викликало емоційне напруження у потерпілого, адже обвинувачений не тільки не надав належну критичну оцінку своїй протиправній поведінці, а й не виявив бажання злагодити провину, принести вибачення потерпілому. 31.05.2025 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_19 повідомив, що за результатами службового розслідування до обвинуваченого застосовано дисциплінарне стягнення, ухвалено кадрові рішення і він переведений до військової частини, яка виконує бойове завдання на одному з напрямків попри те, що він має інвалідність 3 групи. Водночас згідно довідки до акту огляду МСЕК обвинуваченому протипоказана важка фізична праця та робота з обов`язковою участю обох кінцівок. Вказане ставить під сумнів те, що обвинуваченого було переміщено для виконання бойових завдань. До того ж, мешканці Харкова у коментарях в соціальних мережах зазначають, що бачили обвинуваченого у місті;

-внаслідок протиправних та зухвалих дій обвинуваченого відносно потерпілого, які стали доступні для перегляду необмеженому колу осіб, фізичний стан потерпілого значно погіршився, зокрема загострилася екзема, через що потерпілий був вимушений звернутися до лікарні та пройти курс відповідного лікування.

6.2. Обвинувачений заявлений потерпілим цивільний позов визнав частково в сумі 15 000, 00 грн, посилаючись на те, що заявлений потерпілий розмір моральної шкоди в сумі 300 000, 00 грн. є явно завищеним.

6.3. Вирішуючи заявлений потерпілим ОСОБА_6 цивільний позов, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Положеннями ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, або якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України).

Під час розгляду справи судом встановлено, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого потерпілому ОСОБА_6 завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі та стражданнях від ударів, спричинених обвинуваченим, що зумовило завдання потерпілому легких тілесних ушкоджень.

Крім того, суд вважає доведеним спричинення потерпілому моральної шкоди, яка полягала у його душевних стражданнях, завданих внаслідок вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення.

Також потерпілий зазнав моральних страждань, які виразилися у публічному приниженні його честі та гідності як педагога.

При цьому, після конфлікту потерпілий зазнав психоемоційних переживань, тривалого стресу, що негативно позначилося на його стані здоров`я, зокрема загострилася екзема на тлі нервового навантаження, що підтверджується наявними в матеріалах справи медичними документами.

Разом з тим, на переконання суду заявлена потерпілим до стягнення сума 300 000, 00 грн. є надмірною, оскільки не узгоджується з принципом розумності, співмірності та справедливості.

З огляду на вищевикладене, враховуючи характер протиправних дій обвинуваченого, тривалість та глибину моральних страждань потерпілого, суспільний резонанс події, відсутність щирих вибачень та спроб примирення з боку обвинуваченого, а також засади справедливості та співмірності, суд дійшов висновку що справедливим і достатнім розміром компенсації моральної шкоди є 150 000, 00 грн.

Відтак, заявлені позовні вимоги суд задовольняє частково.

Водночас, що стосується стягнення з обвинуваченого сплаченого потерпілим за подання цивільного позову судового збору в сумі 3 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Це стосується позовів про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди (постанови Суду від 22 травня та 10 липня 2018 року в справах № 364/1311/16-к та 713/1275/16-к відповідно). Тобто оплата потерпілими судового збору при зверненні з цивільним позовом у кримінальному провадженні не була необхідністю.

За висновком Об`єднаної палати Верховного Суду при вирішенні в межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях 2, 7, 9 КПК України завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам ч. 5 ст. 128, статей 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом (постанова від 23 січня 2019 року у справі № 187/291/17).

З огляду на вищевикладене, сплачений потерпілим судовий збір стягненню з обвинуваченого не підлягає, у зв`язку з чим відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повертається потерпілому.

7. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

7.1. Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався.

Оскільки клопотань про обрання обвинуваченому запобіжного заходу в ході судового розгляду кримінального провадження не надходило, суд, керуючись засадами змагальності та диспозитивності кримінального провадження, не вбачає підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу за власною ініціативою.

7.2. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу в сумі 21 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу є одним із видів процесуальних витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Судом встановлено, що згідно з Додатковою угодою від 26.05.2025 до Договору про надання правничої допомоги від 19.05.2025, укладеною між потерпілим ОСОБА_6 (Клієнт), та адвокатом ОСОБА_7 (Адвокат), за надання правничої допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар у розмірі 21 000, 00 грн.

Підстав вважати, що вказане відшкодування витрат на правничу допомогу є явно завищеним матеріали справи не містять.

Відтак, вказані витрати підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого.

7.3. Процесуальні витрати сторони обвинувачення відсутні.

7.4. Речові докази відсутні.

Керуючись статтями 368, 374, 376 КПК України суд

УХВАЛИВ:

1. Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років обмеження волі.

2. Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з дня приведення даного вироку до виконання.

3. Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

4. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.

5. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в сумі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

6. В іншій частині цивільний позов ОСОБА_6 залишити без задоволення.

7. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 21 000 (двадцять одна тисяча) грн. 00 коп.

8. Зобов`язати Головне Управління Державної казначейської служби України у Харківській області повернути ОСОБА_6 сплачений ним судовий збір відповідно до платіжної інструкції № 9160-7360-6765-1020 від 03.06.2025, у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.

9. Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд міста Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

10. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

11. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1