ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 369/7120/22

провадження № 51-1701км25

Верховний Судколегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000311, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району(тепер Бучанський район) Київської області, проживаючого там само за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою прокурорана ухвалу Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК і виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_8 . За версією обвинувачення, 07 липня 2022 року близько 08:47 ОСОБА_7 , перебуваючи на АДРЕСА_1, поруч з будинком № НОМЕР_1 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , тобто посягаючи на найвищу соціальну цінність здоров`я людини, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останнім, стоячи напроти нього, кулаком правої руки завдав йому один удар в область верхньої губи, від чого у потерпілого виник синець, який згідно із висновком експерта № 73 від 12 липня 2022 року є легким тілесним ушкодженням.

Ухвалою від 19 лютого 2025 року Київський апеляційний суд скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор у касаційній скарзі просить ухвалу Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року скасувати через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вимоги зазначає, що сукупність належних та допустимих доказів у цьому кримінальному провадженні давала суду апеляційної інстанції достатні підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_7 з інкримінованої йому ч. 1 ст. 125 КК на ст. 126 цього Кодексу, що цим судом не здійснено.

Стверджує, що на відеозаписі події, який досліджувався апеляційним судом і визнаний належним та допустимим доказом, видно обставини заподіяння обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 удару, який завдав останньому фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, що свідчить про наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126 КК, проте суд апеляційної інстанції безпідставно залишив вирок місцевого суду без змін, не перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 та не навів в ухвалі відповідних мотивів.

На підтвердження доводів про можливість зміни кваліфікації сторона обвинувачення посилається на висновок Верховного Суду в постанові від 19 жовтня 2021 року (справа № 552/2540/20) та Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 червня 2019 року (справа № 288/1158/16-к).

Таким чином, за доводами касаційної скарги прокурора, оскаржене судове рішення не відповідає положенням статей 370, 419 КПК, оскільки суд апеляційної інстанції не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала вимоги касаційної скарги і просила їх задовольнити.

Захисник касаційну скаргу прокурора вважав необґрунтованою, оскаржене судове рішення просив залишити без зміни.

Від інших учасників кримінального провадження, які повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення судового розгляду, особисту участь чи забезпечення їх участі в режимі відеоконференції не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думки прокурора та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Як установлено приписами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги та вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, зібраних органом досудового розслідування, на підставі якої суд вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього правопорушення (пункти 1-3 ч. 1 ст. 368 КПК).

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Мотивувальна частина виправдувального вироку за п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі поданих у судовому засіданні, за правилами ст. 94 КПК.

Зі змісту виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 убачається, що суд першої інстанції на підставі оцінки сукупності наданих стороною обвинувачення доказів не встановив у діях останнього складу інкримінованого йому за ч. 1 ст. 125 КК кримінального правопорушення.

Предметом оцінки суду були, зокрема: показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , результати огляду ОСОБА_8 № 52565687, висновок експерта № 73 від 12 липня 2022 року, протокол проведення слідчого експерименту від 12 липня 2022 року з фототаблицею до нього, висновок експерта № 106 Д від 03 серпня 2022 року, відеозапис з камер спостереження від 07 липня 2022 року та протокол перегляду відеозапису від 29 липня 2022 року тощо.

На підставі оцінки цих доказів за правилами ст. 94 КПК суд встановив необґрунтованість твердження сторони обвинувачення про заподіяння обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної главою 31 КПК процедури, повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (що, серед іншого, передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, перевірку встановлення фактичних обставин з дотриманням правил дослідження і оцінки доказів), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідає приписам статей 370, 419 або 420 КПК.

Така перевірка має бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне й справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.

У разі залишення поданої скарги без задоволення суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість рішення суду першої інстанції не має викликати сумніву. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції, залишивши без змін виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 і без задоволення апеляційну скаргу прокурора, який висунув вимогу про скасування вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження й неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалення нового, обвинувального вироку, розглянув викладені у ній доводи, навів мотиви на їх спростування.

В апеляційній скарзі прокурор на підтвердження своїх доводів просила повторно допитати свідка ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_8 , а також дослідити: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000311 від 12 липня 2022 року; протокол про прийняття заяви від 11 липня 2022 року від ОСОБА_8 про вчинене щодо нього кримінальне правопорушення ОСОБА_7 № 3989; результати огляду ОСОБА_8 № 52565687 з Центру первинної медіко-санітарної допомоги Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області, який відбувся 08 липня 2022 року; висновок експерта № 73 від 12 липня 2022 року; протокол проведення слідчого експерименту від 12 липня 2022 року з фототаблицею до нього, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_8 ; висновок експерта № 106 Д від 03 серпня 2022 року; відеозапис від 07 липня 2022 року з камер спостереження;протокол перегляду відеозапису від 29 липня 2022 року.

У судових засіданнях 20 грудня 2023 року та 23 жовтня 2024 року (після заміни складу суду) було оголошено клопотання прокурора про повторне дослідження доказів та після з`ясування думки учасників судового провадження з цього приводу, суд це клопотання задовольнив частково, постановив дослідити результати огляду ОСОБА_8 № 52565687 з Центру первинної медіко-санітарної допомоги Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області від 08 липня 2022 року, висновок експерта № 73 від 12 липня 2022 року, протокол проведення слідчого експерименту від 12 липня 2022 року з фототаблицею до нього, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_8 , висновок експерта № 106 Д від 03 серпня 2022 року, відеозапис від 07 липня 2022 року з камер спостереження та протокол перегляду відеозапису від 29 липня 2022 року.

Здійснювати повторний допит потерпілого та свідка ОСОБА_9 , а також досліджувати повторно витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000311 від 12 липня 2022 року та протокол про прийняття заяви від 11 липня 2022 року від ОСОБА_8 про вчинене щодо нього кримінальне правопорушення ОСОБА_7 № 3989 суд апеляційної інстанції визнав недоцільним.

Верховний Суд враховує, що принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду хоча і не є абсолютним, як у суді першої інстанції, але в ситуації, коли перед апеляційним судом ставиться питання про скасування виправдувального вироку і постановлення обвинувального вироку, цей принцип висуває більш суворі вимоги, ніж у разі скасування чи зміни обвинувального вироку, оскільки в такому випадку висновок про винуватість чи невинуватість особи робить безпосередньо апеляційний суд, який у зв`язку із цим має забезпечити всі гарантії права на справедливий судовий розгляд.

Водночас у касаційній скарзі прокурора не йдеться про порушення апеляційним судом положень ч. 3 ст. 404 КПК щодо повторного дослідження обставин кримінального провадження, а тому, з огляду на приписи ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної скарги не має процесуального підґрунтя до скасування оскарженої ухвали апеляційного суду з цих підстав, оскільки має право вийти за межі касаційних вимог виключно у разі, якщо цим не погіршується становище виправданого.

За наслідком апеляційного перегляду суд погодився з оцінкою місцевим судом висновку експерта № 73 від 12 липня 2022 року, результатів огляду ОСОБА_8 № 52565687 сімейним лікарем з Центру первинної медико-санітарної допомоги Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області, який відбувся 08 липня 2022 року, висновку експерта № 106/Д від 03 серпня 2022 року й відеозапису події із камери відеоспостереження від 07 липня 2022 року у їх сукупності та взаємозв`язку із іншими доказами у провадженні і, таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора та, мотивувавши своє рішення, зазначив, що місцевий суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність того, що вказане кримінальне правопорушення вчинене виправданим ОСОБА_7 .

Що стосується доводів прокурора про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував повноваження, передбачені ч. 2 ст. 404 КПК у їх взаємозв`язку із тими, що визначені в ч. 3 ст. 337 цього Кодексу, і не перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 125 КК на ст. 126 КК, то такі є необґрунтованими.

За приписами ч. 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Суд може на стадії апеляційного розгляду вийти за межі висунутого обвинувачення таприйняти рішення про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення. Проте таке рішення суд може прийняти виключно за наявності відповідних підстав, визначених у ч. 3 ст. 337 КПК, а саме у випадку, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Натомість у даному кримінальному провадженні підстави і умови для реалізації судом апеляційної інстанції повноважень, передбачених ч. 3 ст. 337 КПК у взаємозв`язку з ч. 2 ст. 404 цього Кодексу, відсутні.

ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, і в апеляційній скарзі прокурор просив ухвалити новий вирок за вказаним обвинуваченням. Санкція даної норми закону України про кримінальну відповідальність передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

Зі ст. 126 КК вбачається, що санкція ч. 1 ст. 126 цього кодексу передбачає види і розміри покарання, які є ідентичними тим, що визначені в санкції ч. 1 ст. 125 КК, - штраф до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

Санкція ж ч. 2 ст. 126 КК є більш тяжкою, аніж за ч. 1 ст. 125 КК, нею передбачено пробаційний нагляд на строк до п`яти років або обмеження волі на строк до п`яти років, або позбавлення волі на той самий строк.

При цьому, за приписами ч. 4 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.

Таким чином, зміна кваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 125 КК на будь-яку частину ст. 126 цього Кодексу не покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, а отже у суду апеляційної інстанції не було процесуальних підстав до реалізації повноважень, визначених у ч. 3 ст. 337 КПК у взаємозв`язку з приписами ч. 2 ст. 404 цього Кодексу за обвинуваченням, висунутим у цьому провадженні.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні касаційної скарги прокурора необхідно відмовити.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3