Дата документу 06.11.2025 Справа № 334/6474/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/450/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/6474/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.189 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Нью-Джерсі США, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_3 ,

визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189, ч.2 ст.146 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

У квітні 2018 року, більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлені, ОСОБА_10 передав ОСОБА_11 грошові кошти у розмірі 3000 доларів США для придбання автомобілів «Mercedes-Benz-З12D» білого кольору реєстраційний номер НОМЕР_1 та «Mercedes-Benz-313 CDІ» білого кольору реєстраційний номер НОМЕР_2 , уклавши тим самим усну угоду про повернення вказаної суми грошових коштів, без обговорення строків повернення боргу, за умов часткової виплати від отримання прибутку з експлуатації вказаних автомобілів.

Дотримуючись зазначеної домовленості ОСОБА_11 у період часу з червня 2018 року по грудень 2018 рік виплатив ОСОБА_10 частинами борг на загальну суму 3000 доларів США.

Однак у ОСОБА_10 , який достовірно розумів, що ОСОБА_11 продовжує отримувати прибуток від експлуатації вказаних автомобілів, які використовуються для здійснення пасажирських перевезень, у невстановлений органом досудового розслідування час та місці виник умисел на особисте збагачення, який останній запланував реалізувати шляхом вимагання у ОСОБА_11 грошових коштів в розмірі 10 000 доларів США. Для реалізації свого злочинного плану ОСОБА_10 вирішив підшукати особу, яка обізнана у злочинній діяльності та якій він може довіряти. З цією метою ОСОБА_10 звернувся до раніше знайомого ОСОБА_9 із пропозицією вчинити спільно вищевказані кримінальні правопорушення стосовно ОСОБА_11 повідомивши про розроблений ним план вимагання грошових коштів, який полягав у здійсненні активних протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_11 , на що ОСОБА_9 , достовірно розуміючи протиправність вказаних дій, погодився.

Так, на виконання попередньо розробленого та узгодженого плану злочинних дій 24.05.2019 року приблизно о 09 годині 15 хвилин ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_9 , знаходячись біля СТО, яке розташоване за адресою: м.Запоріжжя вул.Електрозаводська, б.51, маючи умисел на незаконне збагачення шляхом вимагання передачі чужого майна, діючи з корисливих мотивів, попередньо домовившись про зустріч з потерпілим ОСОБА_11 , під вигаданим мотивом неіснуючих боргових зобов`язань перед ОСОБА_10 , пред`явили потерпілому незаконні вимоги щодо передачі їм грошових коштів у сумі 10000 доларів США або передачі автомобілів «Mercedes-Benz - 312D» та «Mercedes-Benz - 313 CDI» ОСОБА_10 шляхом переоформлення права власності на вказане майно, висловлюючи, в разі відмови, погрозу застосування до нього фізичного насильства, небезпечного для життя та здоров`я, на що потерпілий погодився, побоюючись за своє життя та здоров`я.

24.05.2019 року приблизно о 09 годині 40 хвилин ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_9 на автомобілі «Subaru - Legacy» реєстраційний номер НОМЕР_3 привезли потерпілого ОСОБА_11 до місця мешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , де, погрожуючи застосуванням насильства, продовжили виказувати вимоги передачі їм грошових коштів у розмірі 10000 доларів США або передачі автомобілів.

Сприймаючи погрози ОСОБА_10 та ОСОБА_9 як реальні та дійсні, побоюючись за своє життя та здоров`я ОСОБА_11 передав їм свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів «Mercedes-Benz - 312D» реєстраційний номер НОМЕР_1 та «Mercedes- Benz - 313 CDI» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Продовжуючи свої умисні протиправні дії, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 із застосуванням фізичної сили, посадили ОСОБА_11 до автомобіля «Subaru - Legacy», та скориставшись тим, що останній наляканий та сприймає погрози застосування насильства як реальні та дійсні, повезли ОСОБА_11 до сервісного центру МВС України з метою подальшого переоформлення та відчуження зазначених транспортних засобів на користь ОСОБА_10 . Однак, у зв`язку з тим, що у потерпілого ОСОБА_11 не було документів, які б підтверджували його особу, укладання угоди не відбулось. Після чого ОСОБА_11 відпустили, проте останній не повідомив правоохоронні органи про незаконні дії стосовно нього, оскільки побоювався погроз ОСОБА_10 та ОСОБА_9

13.06.2019 року приблизно о 19 годині 20 хвилин ОСОБА_10 , пересуваючись на автомобілі «Subaru Legacy», знаходячись поблизу с.Володимирівське Запорізького району Запорізької області, внаслідок блокування проїзду своїм автомобілем, зупинив автомобіль «Mercedes Sprinter» під керуванням потерпілого ОСОБА_11 та із застосуванням фізичної сили, шляхом обмеження руху, демонстрації предмету схожого на пістолет, посадив ОСОБА_11 до салону автомобіля «Subaru Legacy» та наніс йому декілька ударів предметом схожим на пістолет в область лівого плеча, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді саден в ділянці лівого плечового суглобу по задній поверхні, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Після цього ОСОБА_10 , скориставшись тим, що ОСОБА_11 наляканий та сприймає погрози застосування насильства як реальні та дійсні, перевіз останнього на безлюдну ділянку місцевості, яка розташована поблизу вул.Грушевського в с.Володимирівське Запорізького району Запорізької області, куди також на виконання попереднього розробленого та узгодженого плану на автомобілі «ВАЗ-21099» під`їхав ОСОБА_9 , який з погрозами застосування насильства, продовжив висувати вимоги потерпілому ОСОБА_11 переоформити його транспортні засоби на ОСОБА_10 .

Після цього, ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , на автомобілі «ВАЗ-2199», скориставшись тим, що ОСОБА_11 наляканий та сприймає погрози застосування насильства як реальні та дійсні, перевезли останнього за місцем проживання ОСОБА_10 , де він знаходився до вечора, більш точний час не встановлений, 13.06.2019 року до приїзду співробітників поліції, які забрали ОСОБА_11 до відділу поліції. Проте ОСОБА_11 не повідомив працівникам поліції про незаконні дії стосовно нього, оскільки побоювався застосування насильства з боку ОСОБА_10 та ОСОБА_9

20.06.2019 року приблизно о 09 годині 15 хвилин ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_9 , пересуваючись на автомобілі «ВАЗ 2108» під керуванням ОСОБА_9 , на шляху прямування по вул.Каховській у м.Запоріжжі у бік м.Дніпро, внаслідок блокування проїзду, зупинили автомобіль «ВАЗ-Рriоra», де знаходився як пасажир ОСОБА_11 .

Після цього ОСОБА_9 , застосовуючи фізичну силу, шляхом утримання руками, витягнув потерпілого ОСОБА_11 проти його волі з салону вищевказаного автомобілю, у цей же час, ОСОБА_10 наніс ОСОБА_11 один удар рукою в область лівого ока, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді рани у зовнішньому куті лівої брові, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Далі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 із застосуванням фізичної сили, подавивши волю потерпілого ОСОБА_11 , посадили його до салону автомобіля «ВАЗ 2108» та скориставшись тим, що останній наляканий та сприймає погрози застосування насилля як реальні та дійсні, повезли ОСОБА_11 усупереч його волі за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , де пересадили останнього до салону автомобіля «ВАЗ-2108», на якому проти волі ОСОБА_11 перевезли його до нотаріальної контори, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , де з метою переоформлення транспортних засобів на ім`я ОСОБА_10 звернулись до нотаріуса, однак були затримані працівниками поліції.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.189 КК, як вимагання передачі чужого права на майно з погрозою насильства над потерпілим, вчинене за попередньою змовою групою осіб; за ч.2 ст.146 КК, як незаконне позбавлення волі, вчинене з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.146 КК у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК звільнено від призначеного покарання за ч.2 ст.146 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності;

- за ч.2 ст.189 КК у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.189 КК, як вимагання передачі чужого права на майно з погрозою насильства над потерпілим, вчинене за попередньою змовою групою осіб; за ч.2 ст.146 КК, як незаконне позбавлення волі, вчинене з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.146 КК у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК звільнено від призначеного покарання за ч.2 ст.146 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності;

- за ч.2 ст.189 КК у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок змінити, вважати ОСОБА_10 та ОСОБА_9 засудженими за ч.2 ст.189 КК до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнити обвинувачених від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК звільнити ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від покарання за ч.2 ст.146 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

Мотивуючи свої вимоги прокурор зазначила, що у своїй постанові від 19.03.2024 року у справі №756/3924/20 Верховний Суд зазначив, що під звільненням від покарання слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного у санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому. Отже при звільненні на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК необхідно звільняти особу від покарання без визначення його виду і розміру. Відтак суд, призначивши обвинуваченим покарання за ч.2 ст.146 КК та в подальшому звільнивши їх від цього покарання на підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Захисник ОСОБА_12 в своїй апеляційній скарзі просив вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю події кримінального правопорушення. Також просив повторно допитати потерпілого ОСОБА_11 , допитати в якості свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , надати в порядку ст.333 КПК доручення органу досудового розслідування здійснити розшукові дії, а також призначити експертизу носіїв відео і звукозаписів, наданих стороною обвинувачення.

Аргументуючи свої вимоги захисник зазначив, що суд не врахував той факт, що батько обвинуваченого ОСОБА_10 передав ОСОБА_11 щонайменше 20 000 доларів США на придбання двох мікроавтобусів. Коли обвинувачений ОСОБА_10 висунув ОСОБА_11 вимогу перереєструвати мікроавтобуси на справжнього власника, ОСОБА_11 припинив спілкування і сховав мікроавтобуси, а 20.06.2019 року, діючи за вказівкою поліції, ОСОБА_11 призначив зустріч в офісі нотаріуса нібито з метою переоформлення мікроавтобусів, а насправді з метою затримання під вигаданим приводом вчинення злочину.

В тексті вироку пояснення потерпілого викладені в редакції, правильність і повноту якої перевірити неможливо, оскільки ці пояснення у належний процесуальний спосіб не зафіксовані. Показам ОСОБА_11 судом надано наперед встановленої сили і їх не співставлено з іншими доказами. Натомість покази обвинувачених, свідків подружжя ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 підтверджують факт шахрайських дій з боку ОСОБА_11 . Зміст пояснень свідка ОСОБА_19 стороні захисту не відомий, оскільки відповідний запис судового засідання недоступний для відтворення, за текстом вироку ці покази нічого не доводять. Покази свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 свідчать про те, що ніякого викрадення ОСОБА_11 не було. Свідок ОСОБА_23 пояснив, що під час слідчого експерименту ОСОБА_11 надавав пояснення, які не співпадають з фабулою обвинувачення. Свідки ОСОБА_24 і ОСОБА_25 пояснили, що затримання обвинувачених, а також подальші дії в офісі відбувалися з численними порушеннями КПК.

З метою усунення неповноти судового розгляду стороною захисту неодноразово заявлялося клопотання про повторний допит потерпілого, оскільки важливі для справи обставини виявилися тільки під час дослідження інших доказів. При цьому зміст показів, наданих потерпілим у 2021 році, стороні захисту не відомий. Незважаючи на те, що потерпілий виїхав до Німеччини, стороною захисту було встановлено місцеперебування ОСОБА_11 , проте судом, без наведення жодного аргументу, в задоволенні цього клопотання було відмовлено, чим допущено неповноту судового розгляду. Також суд без наведення жодних мотивів відмовив в задоволенні клопотання сторони захисту про допит в якості свідка ОСОБА_13 , а також про надання доручення в порядку ст.333 КПК органу досудового розслідування встановити місцезнаходження і повні анкетні дані осіб, названих ОСОБА_11 як ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , з числа працівників поліції, які брали участь у оперативно-розшукових діях за заявою ОСОБА_11 . Крім того, суд визнав доцільним допит свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , однак в подальшому відмовив у виклику цих свідків через те, що ОСОБА_14 перебуває в ЗСУ, а місце перебування ОСОБА_15 встановити не вдалося. Проте жодного підтвердження цих фактів у справі не має, а привід цих свідків не виконано з невідомих причин. Отже відмова у виклику свідків є проявом обвинувального ухилу. Також суд необґрунтовано та безпідставно відмовив в задоволенні клопотання захисту про призначення фоноскопічної експертизи аудіозаписів приватних розмов, долучених стороною обвинувачення, а відтак доводи захисту про те, що ці записи можуть бути підробленими, залишились не спростованими.

У даному кримінальному провадженні мала місце провокація злочину, а сукупність установлених у справі фактів дає усі підстави вважати, що обвинувачення проти ОСОБА_10 є замовним, у той час як ОСОБА_11 створені усі умови для уникнення відповідальності.

Досудове розслідування у цьому провадженні проведено не уповноваженими особами. Так, доручення на проведення досудового розслідування, а також постанови про визначення групи слідчих видані і підписані начальником відділу слідчого управління ГУНП в Запорізькій області. Проте, виходячи з норм, закріплених у кримінальному процесуальному законі, начальник відділу слідчого управління не є керівником органу досудового розслідування і не має повноважень ані визначати слідчого, ані формувати слідчу групу, а тому всі надані докази є недопустимими.

Протоколи про результати НСРД від 25.07.2019 року та від 26.07.2019 року є недопустимими доказами. Відповідно до доручення від 29.09.2019 року слідчий доручив оперативному підрозділу встановити анкетні дані і номери телефонів осіб, причетних до вимагання грошей, встановити очевидців вимагання. Інших доручень слідчого, в тому числі і на проведення НСРД, в матеріалах справи не має.

Протоколи про результати проведення НСРД та додатки до них не відповідають вимогам ст.ст.104, 252 КПК, зокрема в них та матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про застосування спеціальних технічних засобів, первинний носій інформації, з якого перенесено аудіо запис розмов, технічні характеристики цього первинного носія. У протоколах, які надані суду, відображено лише результати слідчої дії, а не її хід. Зокрема не вказано хто конкретно з оперативних працівників чи залучених спеціалістів, де саме і у який спосіб встановлював спеціальне аудіоспостережне обладнання, не вказано, яке конкретно обладнання для аудіоспостереження було встановлено (назва та технічні характеристики обладнання), не зазначено співробітника оперативного підрозділу, який безпосередньо налаштовував і використовував обладнання. Протоколи в порушення вимог КПК складені через місяць після закінчення прослуховування. Додатки до протоколів НСРД виготовлені особою, яка взагалі не приймала участі у відповідних слідчих діях. Крім того, протоколи НСРД з додатками прокурору у визначений законом строк не передані. Відповідні протоколи складені не тим оперативним працівником, який фактично здійснив цю процесуальну дію, а іншою особою. Не винесення постанови про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів є істотним порушенням ч.1 ст.107 КПК, що тягне за собою недопустимість даного доказу. До протоколів НСРД долучені невідомо ким виготовлені цифрові аудіофайли з копіями аудіозаписів. Додатки до протоколів DVD-диски не є первинними носіями отриманої інформації, а записи є лише копіями, що не може бути допустимим доказом. Зауваження проти копіювання оригінальних аудіо записів також стосується і диску з аудіофайлом з телефону ОСОБА_11 .

Що стосується змісту протоколу від 25.07.2019 року, то навіть якщо вважати його допустимим доказом, в ньому зафіксовані розмови, які підтверджують невинуватість ОСОБА_10 . При цьому до справи потрапив не увесь протокол, а лише з 1 по 5 аркуш, а вважати доказами окремі фрагменти процесуальних документів не можливо.

Протокол затримання від 20.06.2019 року є недопустимим доказом. Адже цей протокол не підписаний усіма учасниками, відео затримання відсутнє, що само по собі робить цей протокол недопустимим доказом. Свідок ОСОБА_28 зазначив, що у проникненні до офісу приймали участь 5 працівників поліції, але слідчий вказав лише одну особу і ця особа також не підписала протокол. Більш того, всі дії, які відбувалися в офісі нотаріуса 20.06.2019 року, є незаконними, адже нотаріус не надавав згоди на проникнення до офісу, відповідної ухвали слідчого судді не було, як і не було жодних невідкладних випадків, які би дозволяли увійти до офісу. Отже проникнення до офісу нотаріуса не було санкціоноване слідчим суддею, а тому всі документи і речі, здобуті під час такого проникнення, є недопустимими доказами.

Висновки спеціаліста №357/к та №376/к є недопустимими доказами, оскільки були отримані поза порядком, визначеним КПК. Так, ці документи не надавалися потерпілим (відсутня відповідна заява) і не отримувалися шляхом тимчасового доступу. Особа, яка складала зазначені висновки, не є спеціалістом в розумінні ст.71 КПК і у встановленому КПК порядку до участі у справі не залучалася (відповідна постанова відсутня). З тексту обох висновків вбачається, що ОСОБА_11 в приватному порядку замовив приватну послугу і оплатив її. Про недопустимість таких висновків як доказів вказував і Верховний Суд.

Висновок експертизи №226/к є недопустимим доказом, оскільки судово-медична експертиза ОСОБА_11 проведена на підставі ухвали слідчого судді від 27.06.2019 року, якою надано дозвіл на проведення експертизи щодо якогось ОСОБА_29 , а також на підставі ухвали від 08.07.2019 року, якою було внесено зміни до попередньої ухвали. Ухвалу від 08.07.2019 року було скасовано в апеляційному порядку, а тому отриманий на підставі цієї ухвали висновок експерта є очевидно недопустимим доказом.

Що стосується протоколу огляду предметів від 14.06.2019 року, то зміст цього протоколу не має ніякого відношення до злочинів. Аудіозапис був скопійований слідчим на оптичний носій, проте найменування обладнання, на якому проводилось копіювання, не зазначено.

Що стосується протоколу огляду предмету від 29.08.2019 року, то відповідно до цього протоколу ОСОБА_11 20.06.2019 року об 11 годині 24 хвилин перебував у Шевченківському районі м.Запоріжжя, а вже об 11 годині 35 хвилин, тобто через 11 хвилин, перебував вже у с.Відрадному, яке знаходиться за 32 км. від міста.

Слідчий експеримент за участю ОСОБА_11 є повторним допитом потерпілого, жодних відтворень обстановки та обставин події ОСОБА_11 не здійснював. При цьому під час цієї слідчої дії ОСОБА_11 пояснив, що його викрадали невідомі йому особи. Слідчий експеримент за участю ОСОБА_11 проводився на наступний день після затримання обвинувачених, які ніяких пояснень слідчому не надавали, а тому і не було чого уточнювати, а слідчий експеримент було проведено саме з метою закріплення показів потерпілого.

Протоколи впізнання не мають жодного доказового значення у справі, оскільки особи, між якими проведено це впізнання, багато років знайомі один з одним.

Судом було порушено правила фіксації судового процесу. Так, стороною захисту було отримано в суді копію відеозапису судового засідання від 06.04.2021 року, під час якого було допитано потерпілого ОСОБА_11 . Проте відповідний диск не відкривається, відтворення файлів неможливе. Відеозаписи, отримані іншим захисником, хоча і відкриваються, проте зміст пояснень прослухати неможливо. Те саме стосується і відеозапису судового засідання від 28.09.2021 року під час якого допитувався свідок ОСОБА_19 .

Також судом було порушено право на захист. Зокрема на час направлення обвинувального акта до суду захист ОСОБА_10 здійснювала адвокат ОСОБА_30 . 03.09.2020 року в судовому засіданні інтереси ОСОБА_10 представляла вже адвокат ОСОБА_31 . Проте будь-якої заяви про відмову від захисника ОСОБА_32 або про її заміну ОСОБА_10 не робив. Адвокат ОСОБА_32 в цьому засіданні присутня не була, тобто заміна захисника відбулася з порушенням правил ч.2 ст.54 КПК. В судовому засіданні від 14.06.2022 року ОСОБА_10 усно відмовився від захисника, проте в порушення вимог ч.2 ст.54 КПК (в редакції, що почала діяти з 08.08.2021 року) зустріч захисника з обвинуваченим організована не була, конфіденційна розмова між ними не відбулась. Починаючи з 21.06.2022 року захист ОСОБА_10 здійснював адвокат ОСОБА_33 27.07.2022 року замість адвоката ОСОБА_34 у справу вступив адвокат ОСОБА_35 . Проте ордер адвоката ОСОБА_36 виданий на здійснення захисту особи з анкетними даними « ОСОБА_10 ». В судовому засіданні 27.07.2022 року ОСОБА_10 усно відмовився від адвоката ОСОБА_34 , проте в порушення вимог ч.2 ст.54 КПК зустріч захисника з обвинуваченим організована не була, конфіденційна розмова між ними не відбулась. 03.09.2020 року в судовому засіданні інтереси ОСОБА_9 представляв адвокат ОСОБА_37 . В подальшому ОСОБА_9 не заявляв про відмову від цього адвоката і така відмова судом не приймалася.

Намагання обвинуваченого ОСОБА_10 повернути майно, яким неправомірно заволодів ОСОБА_11 , виключає кваліфікацію його дій як злочину з корисливих мотивів. ОСОБА_11 мав заборгованість перед обвинуваченим ОСОБА_10 , яку останній вимагав повернути. При цьому суду належало перевірити наявність чи відсутність примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань (ст.355 КК), встановити, якими мотивами керувався обвинувачений, вимагаючи у потерпілого передати майно, чи існувало у потерпілого цивільно-правове зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених законом. ОСОБА_10 і численні свідки підтвердили, що ОСОБА_11 купував мікроавтобуси за кошти родини ОСОБА_16 . Про це також свідчать і фінансові документи, спростувати які не вдалося. Покази потерпілого ОСОБА_11 про нібито його викрадення є неправдивими та не підтверджуються наявними у справі доказами. У цій справі не доведено існування у ОСОБА_10 наміру на заволодіння чужим майном, спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, погроз на адресу ОСОБА_11 , які він міг сприймати реально, та його насильницького позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просила вирок скасувати та кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК. Також просила повторно дослідити під час апеляційного розгляду допит потерпілого ОСОБА_11 та визнати цей допит недопустимим доказом.

Мотивуючи свої вимоги захисник зазначила, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому злочинів не доведена жодним доказом, кримінальне провадження щодо обвинувачених є сфабрикованим, а дії потерпілого мали провокаційний характер. Слідство у цій справі мало певну зацікавленість, що підтверджується реєстрацією ЄРДР з даними оперативної інформації, яка не могла бути відома слідчому управлінню до звернення потерпілого в поліцію.

У вироку суду не мотивовано питання щодо незаконного проведення оперативно-розшукових заходів органом досудового розслідування, на які захисником ОСОБА_38 було подано клопотання про недопустимість доказів, і які не були розглянуті судом під час судового розгляду.

Із технічного запису судового засідання від 06.04.2021 року, в якому було допитано потерпілого, через неякісний звук неможливо розібрати зміст показів потерпілого. При цьому судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про повторний допит потерпілого.

Також захисник зазначала про здійснення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні не уповноваженими особами, про недопустимість наданих стороною обвинувачення доказів, наводячи при цьому доводи, які є аналогічними доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 прокурор просила відмовити в задоволенні скарги через безпідставність наведених в ній доводів та вимог.

Обвинувачений ОСОБА_10 був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, проте в судове засідання апеляційного суду не з`явився, наразі перебуває на території США, громадянином якої він є, подав через свого захисника заяву про здійснення апеляційного розгляду за його відсутності. А тому з огляду на такі обставини, а також враховуючи те, що участь обвинуваченого ОСОБА_10 в апеляційному розгляді не є обов`язковою, а обвинувачений представлений захисником, колегія суддів дійшла висновку про можливість здійснення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_9 , захисників, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг сторони захисту, а проти скарги прокурора заперечили; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, що її подала, та заперечив проти скарг сторони захисту; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винуватість обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органом досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку.

Зокрема суд першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні вимагання та незаконного позбавлення волі потерпілого обґрунтовано послався на покази допитаного під час судового розгляду потерпілого ОСОБА_11 .

Зокрема потерпілий надав пояснення суду про те, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 стверджували про те, що він винен ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США за покупку маршрутних таксі, вимагали переоформити вказані маршрутні таксі. Відбувалось це у травні або червні 2019 року. Перша зустріч відбулась в травні 2019 році біля СТО на правому березі м.Запоріжжя, де на нього чинили тиск, ОСОБА_10 повідомив йому про борг в 10 000 доларів, також ОСОБА_9 вдарив його по щоці. Вони всі поїхали додому до ОСОБА_10 та згодом в сервісний центр, який знаходився в колишньому порту та дізнались за переоформлення. В цей день його відпустили додому. На наступний день після зустрічі він звернувся до поліції та почав ігнорувати ОСОБА_10 , не спілкувався з ним. Згодом, майже за місяць, за проханням ОСОБА_39 він переганяв автобус Мерседес Спринтер, який належить останньому, з ремонтної бази в Комунарському районі м.Запоріжжя в с.Володимирівське. Його «підрізав» ОСОБА_10 на автомобілі «Субару» та вимагав від нього, щоб він вийшов та сів до нього в автомобіль. ОСОБА_10 вдарив його по щелепі рукояткою предмета, який був схожий на пістолет. Він сів в автомобіль ОСОБА_10 та вони поїхали в невідомому напрямку. Маршрутка залишилась стояти на дорозі. Згодом до них під`їхав ОСОБА_9 на іншому автомобілі. Обвинувачені стверджували про те, що він винен 10 тисяч доларів США та вимагали переоформити його маршрутні таксі на ОСОБА_10 . Потім вони поїхали додому до ОСОБА_10 , його посадили в альтанці при вході в коридор, де розмовляли хвилин 20. Згодом приїхала поліція і він поїхав разом з поліцією. Він знову не виходив на зв`язок з ОСОБА_10 . Його знайомий ОСОБА_40 зателефонував йому та запропонував зустрітись та поїхати з ним за компанію до м.Дніпра. Коли їхали по дорозі їх «підрізав» автомобіль ВАЗ, з якого вийшов ОСОБА_10 та наніс йому удар у брову та почав витягувати його з автомобіля. Його посадили в автомобіль ВАЗ, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 сказали йому «досить бігати від нас». В автомобілі був ще один хлопець, вони поїхали в сторону Великого Лугу, там зупинились, сказали, що його ніхто не тримає. ОСОБА_10 йому погрожував та сказав, що поїдуть до нотаріуса, де він підпише довіреність. Потім ОСОБА_10 повіз його додому, дав йому пластир, щоб закрити місце удару, посадили вдома. Потім телефонував ОСОБА_9 і вони з ОСОБА_10 поїхали в місто на бульвар Шевченка до нотаріуса. Він передав свій паспорт, технічні паспорта на автомобілі були у ОСОБА_41 , які він забрав ще у травні. Була відсутня довідка про його ідентифікаційний код, ОСОБА_10 сказав, що потрібно зараз їхати за ним. В цей момент приїхала поліція і затримала їх, відвезла всіх у відділення поліції, у нього знімали побої. ОСОБА_10 знає з дитинства, в 2019 році вони відновили своє спілкування, він дійсно брав у нього в борг 3 тисячі доларів США на автобуси, але потрошку їх віддавав.

Ці покази потерпілого, надані ним під час судового розгляду, об`єктивно узгоджуються з даними протоколу слідчого експерименту від 21.06.2019, проведеного за його участю, під час якого потерпілий відтворив обставини, за яких по відношенню до нього було вчинено протиправні дії з боку обвинувачених, зокрема за яких обставин обвинуваченими було висловлено незаконну вимогу щодо передачі грошових коштів та обставини, за яких його було незаконно позбавлено волі обвинуваченими.

Зважив суд і на висновок експерта №594, відповідно до якого у потерпілого була виявлена рана у зовнішньому куті лівої брови, слідом загоєння якої став виявлений при огляді рубець, синець на нижньому повіці лівого ока, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Зазначений висновок експерта узгоджується із показами потерпілого про обставини, за яких його незаконно було позбавлено волі.

Відповідно до протоколу огляду предметів від 14.06.2019 року було оглянуто мобільний телефон потерпілого, в якому було виявлено аудіо файл, в якому зафіксовано розмову потерпілого з ОСОБА_19 , під час якої потерпілий повідомляє про те, що його переслідує ОСОБА_10 і що він не може нікуди їхати, оскільки ОСОБА_10 його зупиняє. Під час цієї слідчої дії потерпілий зазначив, що це його розмова з ОСОБА_19 під час того, як ОСОБА_10 , знаходячись в с.Володимирівське Запорізького району, перекрив йому дорогу та насильно посадив у свій автомобіль. Під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 підтвердив, що така розмова з потерпілим мала місце.

Проаналізував суд і результати проведених у справі НСРД (протоколи зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 25.07.2019; протокол за результатами проведення візуального спостереження за особою ОСОБА_9 від 26.07.2019; протокол за результатами проведення візуального спостереження за особою ОСОБА_10 від 26.07.2019).

Зокрема із цих письмових доказів вбачається, що ОСОБА_10 під час телефонної бесіди з невстановленою особою повідомляє про те, що він «впіймав» потерпілого, але той втік від нього, а саме його забрала поліція. При цьому ОСОБА_10 повідомляє, що потерпілий не хоче віддавати маршрутки, і що йому ( ОСОБА_10 ) прийшлося наздоганяти потерпілого, який втікав від нього. Зі змісту зафіксованих розмов також вбачається, що обвинувачені обговорюють між собою необхідність знайти і перестріти потерпілого через те, що останній не бажає повертати маршрутки ОСОБА_10 , обговорюють час та місце зустрічі. Більш того, під час розмови ОСОБА_9 вказує ОСОБА_10 на те навіщо останній «набив» потерпілому око, оскільки тепер неможливо їхати до нотаріуса, на що ОСОБА_10 зазначає, що він просто не стримався і що він вже «підлатав» потерпілого. Також в зафіксованих розмовах йдеться про необхідність вилучення автобусів, перегін їх до двору ОСОБА_10 , про те, що потерпілого відпускати не можна, обговорюється план переоформлення мікроавтобусів у нотаріуса.

Протоколи, складені за результатами проведення НСРД, узгоджуються як з показами потерпілого, так і з рештою письмових доказів, зібраних органом досудового розслідування.

Отже висновки про доведеність винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні передбачених ч.2 ст.189, ч.2 ст.146 КК кримінальних правопорушень районний суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо них.

Щодо доводів захисника ОСОБА_7 про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_10 вимагання та не встановлення судом першої інстанції наявності чи відсутності примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань (ст.355 КК).

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 стверджував про те, що судом не було враховано той факт, що батько обвинуваченого ОСОБА_10 передав потерпілому щонайменше 20 000 доларів США на придбання двох мікроавтобусів, а коли обвинувачений висунув потерпілому вимогу перереєструвати мікроавтобуси, останній припинив спілкування і сховав мікроавтобуси.

Проте колегія суддів як і суд першої інстанції критично ставиться до таких заперечень захисника, оскільки така обставина не була доведена належними доказами під час судового розгляду.

Більш того, сама сторона захисту вказувала на те, що грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США належали не обвинуваченому ОСОБА_10 , а його батьку ОСОБА_42 . Відтак, у такому разі пред`явлена обвинуваченим ОСОБА_43 за попередньою змовою з ОСОБА_9 потерпілому вимога передачі грошових коштів у сумі 10 000 доларів США або передачі автомобілів ОСОБА_10 шляхом переоформлення права власності була завідомо протиправною. Адже наявність боргу потерпілого саме перед обвинуваченим ОСОБА_10 у даній справі не доведено. Покази свідків сторони захисту, на які йде посилання в апеляційній скарзі, даної обставини також не доводять.

При цьому суд першої інстанції слушно вказав у вироку і про те, що жодних даних про те, що ОСОБА_44 (батько обвинуваченого ОСОБА_10 ) намагався вирішити питання повернення боргу у правовій площині чи звертався до правоохоронних органів із заявою про шахрайське заволодіння його грошовими коштами, у цій справі не встановлено.

З приводу аргументів захисника про те, що суд не перевірив наявності чи відсутності примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань (ст.355 КК), колегія суддів зазначає наступне.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.355 КК, виявляється у примушуванні до виконання або невиконання цивільно-правових зобов`язань (договір, правочин або інше цивільно-правове зобов`язання). При цьому цивільно-правове зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідальність за ст.355 КК може настати лише тоді, коли особа примушується до виконання чи невиконання існуючого зобов`язання, що виникло з підстав, передбачених чинним законодавством.

Повертаючись до обставин цієї справи колегія суддів зазначає, що у цій справі судом першої інстанції не було встановлено наявності існування будь-якого цивільно-правового зобов`язання потерпілого саме перед обвинуваченим ОСОБА_10 . Відтак ОСОБА_10 не вправі був і вимагати виконання потерпілим таких зобов`язань. Існування будь-якого договору чи іншого правочину, на підставі якого потерпілий мав вчинити певні дії на користь обвинуваченого ОСОБА_10 , у цій справі не встановлено.

Зазначене свідчить про те, що висловлена обвинуваченим ОСОБА_10 вимога потерпілому була незаконною. Цією ознакою вимагання відрізняється від складу примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань, які за своїм змістом є дійсними законними. Крім того, така незаконна вимога супроводжувалася погрозою насильства над потерпілим, що повністю охоплюється складом злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК.

Щодо доводів сторони захисту про порушення судом правил фіксації судового засідання технічними засобами та відмови суду у повторному допиті потерпілого.

Сторона захисту, вимагаючи скасувати вирок суду, серед іншого виходила з того, що судом першої інстанції було порушено правила фіксації судового засідання технічними засобами, оскільки звукозапис судового засідання від 06.04.2021, в якому було допитано потерпілого, є неякісним, що унеможливлює прослуховування показів потерпілого. Такі ж зауваження були висловлені захисником ОСОБА_38 і до звукозапису судового засідання, в якому було допитано свідка ОСОБА_19 .

Разом з тим, посилання захисників на неякісний звукозапис судового засідання не може вказувати на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки, з огляду на вимоги статті 412 КПК, таке порушення може мати місце лише якщо не виконано вимоги про фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження в суді першої інстанції.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до вимог ст.107 КПК під час судового провадження щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 здійснювалось обов`язкове фіксування кримінального провадження за допомогою технічних засобів. Аудіо диски наявні в матеріалах провадження та містять запис судового процесу, в тому числі і запис судових засідань, на які посилається захист.

Дійсно технічні носії інформації, на яких зафіксовано судові засідання під час яких було допитано потерпілого та свідка ОСОБА_19 , має недоліки якості звуку. Втім ці недоліки не є такими, що повністю унеможливлюють здійснити прослуховування ходу допиту потерпілого та свідка. Така якість звукозапису не позбавляє можливості встановити, що зафіксовані на вказаному технічному носії покази свідка та потерпілого відображені вірно.

Більш того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий та свідок ОСОБА_19 були допитані в присутності обвинувачених та захисника. Обвинувачені безпосередньо сприймали покази потерпілого і свідка, та скористались своїм правом на допит цих осіб. Обвинувачені, в присутності яких було допитано потерпілого та свідка ОСОБА_19 , не заявляли про те, що викладені у вироку покази потерпілого і свідка є відмінними від тих, які були надані цими особами в судовому засіданні, або що покази цих осіб викладено неповно або викривлено.

В своїх апеляційних скаргах захист не зазначив яким чином неналежна якість звукозапису судових засідань, під час яких було допитано потерпілого та свідка ОСОБА_19 , вплинула на законність та обґрунтованість судового рішення і вирішення справи по суті.

Відтак, на переконання колегії суддів, доводи захисту про неякісний звукозапис судових засідань у районному суді не дорівнює порушенню, передбаченому п.7 ч.2 ст.412 КПК, оскільки ця обставина не перешкодила суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. З цих же підстав колегія суддів не встановила правових підстав для дослідження під час апеляційного розгляду допиту потерпілого в судовому засіданні, як того вимагала в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 .

Щодо доводів захисту про відмову суду у задоволенні клопотань про повторний допит потерпілого, то колегія суддів зауважує, що потерпілий надає покази саме суду, а учасники провадження мають право на допит потерпілого. Потерпілий надав свої покази суду, сторони скористалися своїм правом на допит потерпілого, а тому вступ у справу нових захисників не зумовлює обов`язку суду повторно допитувати потерпілого. Клопотання сторони захисту про повторний допит потерпілого було належним чином розглянуто судом та з наведенням відповідних мотивів у його задоволенні було обґрунтовано відмовлено. При цьому колегія суддів, попри твердження захисту, не вважає, що суд, відмовивши у повторному допиті потерпілого, допустив неповноту судового розгляду. Адже суд дослідив у цьому кримінальному провадженні усі обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. З цих же мотивів колегія суддів також не встановила достатніх підстав для повторного допиту потерпілого. Крім того, і з огляду на відсутність цієї особи в теперішній час на території України, про що заявив захисник ОСОБА_12 під час апеляційного розгляду.

Щодо доводів захисту про проведення досудового розслідування неуповноваженими на це особами та недопустимість усіх зібраних доказів.

В апеляційних скаргах сторона захисту стверджувала про те, що доручення на проведення досудового розслідування, а також постанови про визначення групи слідчих видані і підписані начальником відділу слідчого управління ГУНП в Запорізькій області, який відповідно до положень кримінального процесуального закону не є керівником органу досудового розслідування.

Проте колегія суддів не погоджується із такими аргументами сторони захисту.

Так, згідно з п.1 ч.2 ст.39 КПК, керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

При цьому, відповідно до п.8 ч.1 ст.3 КПК, до керівників органу досудового розслідування відносяться, зокрема, начальник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу, відділення органу Національної поліції.

Отже, вище вказані норми процесуального права передбачають, що саме на керівника органу досудового розслідування покладається обов`язок щодо організації та проведення досудового розслідування, якими з огляду на положення статей 3, 39 КПК у їх взаємозв`язку наділений, у тому числі, й начальник відділу слідчого управління ГУНП в Запорізькій області, як структурного підрозділу органу досудового розслідування.

Відтак у колегії суддів, попри твердження захисту, відсутні підстави вважати, що досудове розслідування у даній справі проведено неуповноваженими на те особами, а так само і відсутні підстави вважати недопустимими усі зібрані стороною обвинувачення докази.

Щодо доводів сторони захисту про недопустимість як доказів матеріалів проведених у справі негласних слідчих (розшукових) дій.

Сторона захисту стверджувала про те, що результати проведених у справі НСРД є недопустимими доказами, про що захист наводив ряд доводів.

Проте колегія суддів вважає, що такі аргументи захисту не можуть вважатися обґрунтованими з огляду на таке.

Вичерпний перелік відомостей, які є державною таємницею, визначений Зводом відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженим наказом голови СБУ від 12 серпня 2005 року №440, відповідно до змісту пунктів 4.5.1, 4.5.6 якого до державної таємниці належать відомості про номенклатуру, фактичну наявність спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки - устаткування, апаратури, приладів, пристроїв, програмного забезпечення, препаратів та інших виробів, призначених (спеціально розроблених, виготовлених, запрограмованих або пристосованих) для негласного отримання інформації, що розкривають найменування, принцип дії чи експлуатаційні характеристики технічних засобів розвідки, спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки, призначених для здійснення та забезпечення оперативно-розшукової, контррозвідувальної чи розвідувальної діяльності.

Володіння зазначеними відомостями без належних на то підстав дає змогу зацікавленій стороні впливати на результати такої діяльності, що створює загрозу національним інтересам і безпеці. З цих підстав, обумовлених потребою зберігати таємні поліцейські методи розслідування злочинів, ст.246 КПК передбачено обмеження обов`язку розкриття у кримінальному провадженні відомостей про факт та методи проведення НСРД.

Наведене вище узгоджується з послідовною практикою Касаційного кримінального суду (наприклад, із постановами Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №25/1199/19, провадження №51-5720км19; від 03 жовтня 2022 року у справі №493/210/19, провадження №51-1288км22).

А тому доводи захисту про не зазначення в протоколах НСРД назви та технічних характеристик обладнання, яке застосовувалося під час проведення НСРД, не можуть вважатися обґрунтованими.

Безпідставними є і доводи захисту з посиланням на ч.1 ст.107 КПК про те, що сторона обвинувачення мала прийняти окреме процесуальне рішення (у формі постанови) про фіксацію НСРД за допомогою технічних засобів, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах КПК, якими не передбачено прийняття окремого процесуального рішення такого змісту. Вказане узгоджується з рішенням, наведеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13 вересня 2022 року (справа № 740/3630/20, провадження № 51-119км22).

Крім того, захист зазначив, що в протоколах за результатами НСРД не вказаний весь перебіг процесуальних дій, а відображені лише отримані під час НСРД результати. Зокрема захист посилався на те, що в протоколах не зазначено хто конкретно з оперативних працівників чи залучених спеціалістів, де саме і у який спосіб встановлював спеціальне обладнання, налаштовував і використовував це обладнання.

З приводу таких аргументів сторони захисту колегія суддів зазначає, що у протоколі НСРД повинні бути відображені ті фактичні дані щодо ходу слідчої дії, які мають значення для кримінального провадження та надають можливість зрозуміти перебіг проведення НСРД.

Протоколи, складені за результатами НСРД у цьому кримінальному провадженні, достатнім чином відповідають вказаним вимогам.

Відомості, про які зазначає сторона захисту і які, на її думку, мають міститися у протоколах (крім фактично відображених), не впливають на достовірність здобутих фактичних даних про обставини вчинених кримінальних правопорушень.

Яке значення мають вищенаведені відомості та як вони можуть вплинути на встановлення обставин, що підлягають доказуванню у цьому провадженні, сторона захисту не пояснила.

З цих же міркувань колегія суддів відхиляє і доводи захисту про відсутність в протоколах НСРД відомостей про застосування спеціальних технічних засобів, первинний носій інформації та його технічні характеристики.

Крім того, сторона захисту стверджувала про недопустимість аудіозаписів за результатами проведення НСРД, посилаючись на те, що вони є копіями, а не оригіналами, а отже, допущено порушення вимог кримінального процесуального законодавства України.

Колегія суддів критично ставиться до таких заперечень захисту. При цьому судова колегія виходить з того, що аудіо-, відеозаписи НСРД є електронними документами в розумінні пунктів 1, 3 частини 2 статті 99 КПК.

У випадку зберігання електронного документу на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа (частина 2 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Відтак, записані на оптичний диск електронні файли з інформацією за результатами НСРД є оригіналом (відображенням) електронного документу, здобутого в ході проведення вказаних процесуальних дій. Матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом екземпляри електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Будь-які об`єктивні дані, які би свідчили про те, що вказані записи були змонтовані, у справі відсутні.

З цих же підстав колегія суддів відхиляє і доводи захисту про аналогічні зауваження щодо диску з аудіо файлом з телефону потерпілого.

Крім того, захист посилався на недопустимість протоколів НСРД з підстави їх складення і передачі прокурору з порушенням процесуального строку, встановленого законом.

Перевіряючи такі доводи сторони захисту, колегія суддів виходить з того, що процесуальні строки поділяються на строки реалізації права та строки виконання обов`язку. Їх недотримання спричиняє різні правові наслідки. Закінчення строків реалізації права призводить до втрати можливості з боку носія цього права ним скористатися. Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку, крім випадків, коли виконання обов`язку призведе до порушення процесуальних прав учасників провадження (постанова ККС ВС від 08.04.2020 року у справі №263/15845/2019).

Оскільки складення протоколу за результатами проведення НСРД та направлення його прокурору є обов`язком працівника оперативного підрозділу, то пропущення ними строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. З цих підстав колегія суддів визнає безпідставними згадані доводи захисту.

Отже, вказане порушення не впливає на загальний висновок суду про допустимість як доказів протоколів, складених за результатами НСРД.

Що стосується аргументів захисту про складення протоколів НСРД не тим оперативним працівником, який фактично здійснив процесуальну дію, а іншою особою, то колегія суддів зазначає, що конкретний виконавець щодо складання протоколу про проведення НСРД визначається керівником уповноваженого оперативного підрозділу, який проводив такі дії на підставі доручення слідчого (пункт 4.5 Інструкції про організацію проведення НСРД та використання їх результатів, затвердженої наказом ГПУ, МВС, СБУ, АДПС, МФУ, МЮУ від 16.11.2012 року №114/1042/516/1199/936/1687/5). А тому будь-яких порушень в цій частині колегією суддів, попри твердження захисту, не встановлено.

З приводу доводів сторони захисту про виготовлення додатків до протоколів НСРД особою, яка не брала участі у відповідних слідчих діях, а також про долучення до протоколів невідомо ким виготовлених цифрових аудіо файлів з копіями аудіо записів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.105 КПК додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що до протоколів про зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та протоколу за результатами спостереження за особою в якості додатків долучено диск для лазерних систем зчитування формату DVD-R. Зазначені додатки у виді дисків належним чином виготовлені, упаковані і засвідчені підписом старшого слідчого слідчого управління ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_45 , який є слідчим у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Отже будь-яких істотних порушень в цій частині колегія суддів також не встановила.

В апеляційних скаргах сторона захисту як на підставу для визнання результатів НСРД недопустимими доказами, також посилалась на відсутність у матеріалах провадження доручень слідчого на проведення НСРД.

З приводу таких аргументів судова колегія зазначає, що відповідно до ст.40 КПК слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності і вільний у виборі того обсягу і виду дій, які необхідно провести для досягнення цілей кримінального провадження.

Так, встановлено, що протоколи зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 25.07.2019 та протоколи за результатами візуального спостереження за особою від 26.07.2019 містять у собі посилання на доручення слідчого та реквізити такого доручення (доручення слідчого СУ ГУНП №6/2132т від 11.06.2019).

На переконання колегії суддів, сама по собі відсутність у даному кримінальному провадженні доручення слідчого на проведення НСРД, в цілому не спростовує правильність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, оскільки стороною захисту не наведено доводів про те, яким чином зазначена обставина «зруйнувала» або звузила вплив на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини або ж обмежила особу в можливостях їх ефективного використання, позаяк доручення слідчого слугувало лише підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, при наявності попереднього дозволу суду (ухвали слідчого судді Запорізького апеляційного суду), при тому, що органом досудового розслідування були реалізовані повноваження, передбачені КПК.

Крім того, колегія суддів зважає і на те, що ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення НСРД були відкриті стороні захисту та були досліджені під час судового розгляду з метою оцінки допустимості доказів, отриманих за результатами НСРД.

Так само стороні захисту було відкрито і самі протоколи, складені за результатами проведення НСРД, які містять у собі посилання на доручення слідчого СУ ГУНП №6/2132т від 11.06.2019. Втім, з матеріалів провадження вбачається, що стороною захисту з огляду на те, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності (частина 1 статті 22 КПК) не ставилось питання про дослідження такого доручення слідчого.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що зазначені в цій частині стороною захисту доводи в даному конкретному випадку не є істотним порушенням у розумінні ст.412 КПК, тому відсутні підстави для визнання недопустимими доказами відповідних протоколів за результатами проведення НСРД.

Колегія суддів, усупереч доводам захисника ОСОБА_7 , не вважає, що зміст протоколу за результатами зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 25.07.2019 підтверджує невинуватість обвинуваченого ОСОБА_10 . Адже, як було зазначено раніше, зміст зафіксованих у цьому протоколі розмов у сукупності з іншими дослідженими судом доказами як раз підтверджує вчинення обвинуваченими інкримінованих їм дій.

Не вбачає колегія суддів і підстав вважати, що суду було надано лише фрагмент протоколу, складеного за результатами зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 25.07.2019, як про це стверджував захист. Зокрема цей протокол містить цільний та логічний зміст, його підписано особою, що його склала. При цьому у відповідності до вимог закону у цьому протоколі відображено зміст саме розмов, які представляють оперативний інтерес по справі і мають значення для цього кримінального провадження.

Щодо доводів сторони захисту про безпідставну відмову суду у задоволенні клопотання про призначення фоноскопічної експертизи аудіо записів, наданих стороною обвинувачення.

Колегія суддів не погоджується із такими доводами захисту виходячи з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду стороною захисту було заявлено клопотання про призначення фоноскопічної експертизи. При цьому зі змісту даного клопотання вбачається, що єдиною підставою для заявлення такого клопотання було те, що сторона захисту вважала, що долучені до справи аудіо записи могли бути підробленими через узгоджені дії потерпілого з працівниками поліції.

Вказане клопотання було належним чином розглянуто судом першої інстанції, і за результатами розгляду 14.02.2024 було постановлено ухвалу, в якій наведено достатні мотиви, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні цього клопотання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в разі заявлення стороною захисту тверджень щодо можливого здійснення технічного втручання і редагування аудіо запису, то такі твердження мають спиратися на об`єктивні дані безсумнівного сприйняття таких фактів органами слуху та зору, або переконливо підтверджуватися іншими доказами у справі. Між тим, у цій справі таких обставин встановлено не було і стороною захисту не наведено.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість такого клопотання захисту, а відтак і про відсутність підстав для його задоволення. З цих же міркувань колегія суддів не встановила підстав для задоволення аналогічного клопотання захисту, заявленого перед апеляційним судом.

Щодо доводів сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого.

Так, сторона захисту стверджувала про те, що протокол слідчого експерименту за участю потерпілого від 21.06.2019 є недопустимим доказом, оскільки, на переконання захисту, дана слідча дія була проведена з метою закріплення показів потерпілого.

Проте колегія суддів не вважає такі доводи сторони захисту обґрунтованими.

Так, судова колегія виходить з того, що зі змісту протоколу слідчого експерименту вбачається, що під час проведення цієї слідчої дії потерпілий детально розказав та показав обставини вчинених щодо нього злочинів. Зокрема потерпілий самостійно вказав учасникам слідчої дії конкретні місця, в яких по відношенню до нього з боку обвинувачених, прізвища яких назвав, вчинялися протиправні дії. Суд першої інстанції під час дослідження протоколу слідчого експерименту пересвідчився у тому, що проведення слідчого експерименту проведено у формі відтворення потерпілим дій, обстановки та обставин подій і не посвідчує виключно проголошення потерпілим показів. Відтак підстав розцінювати проведений слідчий експеримент як допит потерпілого колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим доводи захисту в цій частині є безпідставними. Протокол слідчого експерименту за участю потерпілого є самостійним джерелом доказу і він, за встановлених обставин, не може бути автоматично визнаний недопустимим в розумінні положень ст.95 КПК, а навпаки він є доказом в силу ст.84 КПК та п.3 ч.2 ст.99 КПК.

Щодо доводів захисника ОСОБА_7 про недопустимість протоколу затримання ОСОБА_10 від 20.06.2019.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 вважав недопустимим доказом протокол затримання ОСОБА_10 , про що наводив ряд доводів.

Проте колегія суддів не може визнати ці доводи слушними виходячи з такого.

Так, з приводу посилання захисника на відсутність у протоколі затримання підписів усіх учасників, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.5 ст.208 КПК протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Протокол затримання ОСОБА_10 у відповідності до вимог ст.208 КПК містить підпис особи, яка його склала, а затриманий ОСОБА_10 від підпису відмовився. Також цей протокол містить підписи понятих.

Відповідно до змісту цього протоколу ОСОБА_10 під час затримання було роз`яснено його права. Протокол затримання містить посилання на норми кримінального процесуального закону, час, дату правову підставу затримання.

Посилання захисника ОСОБА_7 на відсутність у матеріалах провадження відеозапису затримання не зумовлює визнання такого протоколу недопустимим доказом, оскільки за процесуальним законом відеозапис під час вчинення цієї процесуальної дії не є обов`язковим.

До заперечень захисника про незаконність проведених в офісі нотаріуса процесуальних дій через відсутність згоди нотаріуса на проникнення до офісу та відсутності ухвали слідчого судді колегія суддів ставиться критично. При цьому судова колегія виходить з того, що із показів самого нотаріуса свідка ОСОБА_25 було встановлено, що одного із обвинувачених було затримано в коридорі, а другого у приймальні. Проте коридор та приймальня офісу нотаріуса є місцем загального доступу громадян. Коридор та приймальня офісу об`єктивно не є житлом чи іншим володінням особи. Свідок ОСОБА_25 зазначив, що він знаходився у своєму кабінеті і у нього як у нотаріуса жодних документів не вилучалось, жодних процесуальних дій безпосередньо щодо нього не проводилось. Відтак твердження захисту про необхідність отримання в даному випадку дозволу особи чи попереднього дозволу суду не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону. Більш того, жодна особа не повідомляла про порушення її прав у зв`язку з проведенням таких дій, в тому числі і свідок ОСОБА_25 .

Отже колегія суддів не встановила підстав вважати недопустимими доказами документи і речі, отримані під час затримання ОСОБА_10 .

Щодо доводів захисника ОСОБА_7 про порушення права на захист обвинувачених.

Так, доводи захисника про порушення прав обвинувачених на захист, фактично зведено до того, що у цьому кримінальному провадженні судом не було дотримано визначеного законом порядку відмови від захисника та його заміни (ч.2 ст.54 КПК).

З приводу таких доводів захисника колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Статтею 7 КПК визначено загальні засади кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься забезпечення права на захист (п.13 ч.1 зазначеної норми).

Забезпечення права на захист це правове положення, згідно з яким посадові особи, які здійснюють кримінальне провадження, зобов`язані забезпечити підозрюваному, обвинуваченому, засудженому, виправданому сукупність процесуальних прав, завдяки яким вони отримують можливість захищатися передбаченими законом способами від підозри чи обвинувачення.

Так, із матеріалів цього кримінального провадження вбачається, що од початку захист обвинуваченого ОСОБА_10 під час судового розгляду в суді першої інстанції здійснювала захисник ОСОБА_32 на підставі договору про надання правової допомоги.

В судове засідання, призначене на 03.09.2020 захисник ОСОБА_32 не з`явилась. Натомість в судове засідання в якості захисника обвинуваченого ОСОБА_10 прибула адвокат ОСОБА_46 , яка на підтвердження своїх повноважень надала договір про надання правової допомоги від 28.08.2020. При цьому встановлено, що після оголошення явки осіб, що з`явилися до судового засідання, в тому числі і щодо явки захисника ОСОБА_46 , обвинувачений ОСОБА_10 жодних клопотань з приводу неявки захисника ОСОБА_32 не заявляв, про необхідність участі цього захисника не заявляв та не просив у зв`язку з цим відкласти судовий розгляд. В подальшому обвинувачений ОСОБА_10 користувався послугами захисника ОСОБА_46 до 14.06.2022 і так само не зазначав про необхідність участі у справі і захисника ОСОБА_30 .

В судовому засіданні від 14.06.2022 обвинувачений ОСОБА_10 відмовився від послуг захисника ОСОБА_46 , пославшись на відсутність грошових коштів для здійснення оплати послуг цього адвоката та заявив клопотання про призначення йому захисника для здійснення захисту за призначенням. Вказане клопотання було задоволено судом і в подальшому захист обвинуваченого ОСОБА_10 здійснював захисник ОСОБА_33 на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги.

В судовому засіданні від 27.07.2022 обвинувачений ОСОБА_10 відмовився від захисника ОСОБА_34 , зазначивши про те, що в подальшому його інтереси буде представляти захисник ОСОБА_47 , з яким укладено договір про надання правової допомоги. Така відмова обвинуваченого ОСОБА_10 від захисника ОСОБА_34 відбулася в присутності захисника ОСОБА_48 . При цьому судом першої інстанції було з`ясовано чи мали захисник та обвинувачений можливість поспілкуватися, на що з боку захисника та обвинуваченого ОСОБА_10 жодних заперечень чи клопотань не надійшло.

Та обставина, що в ордері адвоката ОСОБА_36 на надання правничої допомоги прізвище особи, якій надається правова допомога, зазначено як « ОСОБА_16 », а не « ОСОБА_16 », безумовно містить ознаки технічної помилки, допущеної під час складання такого ордеру та за жодних обставин не свідчить про те, що такий ордер було видано на надання правової допомоги зовсім іншій особі, а не обвинуваченому ОСОБА_10 . Більш того, сам обвинувачений ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердив факт укладення договору з адвокатом ОСОБА_49 і не зазначав про те, що цей адвокат не наділений повноваженнями на здійснення його захисту.

Отже обставини, про які зазначав захисник ОСОБА_12 в обґрунтування твердження про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_10 , у будь-якому випадку не спростовують того, що під час судового розгляду захист ОСОБА_10 здійснювався професійними адвокатами, жодних скарг на неналежний захист чи на порушення певних процедур обвинувачений не заявляв, що дає колегії суддів підстави вважати, що участь зазначених вище захисників у справі відповідала інтересам обвинуваченого ОСОБА_10 і під час судового розгляду йому було забезпечено належний захист.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що захисник ОСОБА_12 , посилаючись у своїй апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції вимог ч.2 ст.54 КПК, не зазначив, яким саме чином такі обставини вплинули на ефективність наданого обвинуваченому у цій справі захисту, або ж звузили чи обмежили право ОСОБА_10 на захист. Крім того, захисник не посилався на те, що саме через наведені ним у скарзі обставини обвинувачений ОСОБА_10 був позбавлений можливості належним чином захищатися від пред`явленого обвинувачення, і що саме ці обставини істотним чином позначились на реалізації ним свого права на ефективний захист.

Так само посилання захисника ОСОБА_7 у скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_9 не відмовлявся від захисника ОСОБА_50 і судом не приймалася така відмова, не дає підстав вважати, що право обвинуваченого ОСОБА_9 на захист було порушено чи обмежено. Адже матеріали провадження свідчать про те, що ОСОБА_9 у зв`язку з неявкою в судові засідання його захисника ОСОБА_50 , який здійснював його захист на підставі договору про надання правової допомоги, жодних клопотань з цього приводу не заявляв, на участі цього захисника не наполягав. В подальшому захист обвинуваченого ОСОБА_9 здійснювала захисник ОСОБА_46 , а потім захисник за призначенням. В цій частині захисником ОСОБА_38 , який до речі не є захисником обвинуваченого ОСОБА_9 , також не наведено обґрунтування, яким саме чином наведена обставина позначилася на реалізації обвинуваченим свого права на захист і позначилась на законності ухваленого судового рішення.

Отже за встановлених і зазначених вище обставин, а також з огляду на поведінку та позицію самих обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 під час судового розгляду, колегія суддів вважає, що доводи захисту, наведені в апеляційній скарзі, не дають достатніх підстав констатувати, що у цьому провадженні право на захист ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було порушено чи обмежено. Жодних очевидних та об`єктивних даних, які б могли призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , колегія суддів у матеріалах справи не встановила.

Щодо доводів сторони захисту про наявність у цій справі провокації.

Колегія суддів вважає такі твердження захисту необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) провокація злочину по суті має місце, коли співробітники правоохоронних органів не обмежуються переважно пасивним установленням обставин можливого вчинення особою злочину з метою збору відповідних доказів і, за наявності для того підстав, притягнення її до відповідальності, а підбурюють цю особу до вчинення злочину. При визначенні того, чи обмежилися співробітники правоохоронних органів переважно пасивним установленням обставин можливого вчинення злочину, ЄСПЛ розглядає два фактори: а) наявність підстав для проведення відповідних заходів - тобто конкретних і достатніх фактичних даних, що вказують на можливе вчинення особою злочину, та б) роль співробітників правоохоронних органів у вчиненні злочину - тут ЄСПЛ розглядає момент початку здійснення ними відповідного заходу, щоб визначити, чи "приєдналися" вони до злочину, який особа вже почала вчиняти без будь-якої участі з їхнього боку (рішення у справах "Тейксейра де Кастро проти Португалії" від 09 червня 1998 року, "Барк Хун проти Туреччини" від 15 грудня 2009 року, "Худобін проти Росії" від 26 жовтня 2006 року).

Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (рішення у справі "Раманаускас проти Литви" від 05 лютого 2008 року).

У цьому кримінальному провадженні встановлено, що потерпілий звернувся із заявами про вчинення щодо нього протиправних дій та на підставі отриманих відомостей було розпочато досудове розслідування.

Жодних даних про те, що на ОСОБА_10 та ОСОБА_9 з боку правоохоронних органів чи то потерпілого здійснювався будь-який вплив чи схиляння їх до вчинення злочинів, у цій справі не встановлено.

Матеріали справи не містять у собі даних про те, що саме потерпілий наполягав на зустрічі з обвинуваченими, або якимось чином спонукав їх до вчинення злочинів, або планував і вчинив певні дії з метою провокації обвинувачених. Протоколи проведених у справі НСРД навпаки свідчать про те, що саме обвинувачені намагалися відшукати потерпілого, обговорювали місця зустрічей, план переоформлення мікроавтобусів у нотаріуса тощо. Зміст зафіксованих у протоколах НСРД розмов свідчить про відсутність будь-якого впливу на ОСОБА_10 та ОСОБА_9 та про відсутність будь-якого стороннього втручання у їх поведінку.

Колегія суддів вважає, що попри твердження сторони захисту, наявне в матеріалах кримінального провадження доручення слідчого про проведення слідчих (розшукових) дій у цьому провадженні за жодних обставин не може бути свідченням провокації. Адже є очевидним, що зазначена у цьому дорученні дата 29.09.2019 є технічною опискою (помилкою). Про це зокрема свідчить як зміст самого доручення, відповідно до якого результати виконання доручення слід направити в строк до 31.05.2019, так і та обставина, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було затверджено 30.08.2019. Ба більше в реєстрі матеріалів досудового розслідування зазначено про те, що таке доручення було надано саме 29.05.2019 (розділ І п.5 Реєстру).

Що стосується посилання захисника ОСОБА_8 на реєстрацію в ЄРДР з даними оперативної інформації, яка не могла бути відома слідчому управлінню до звернення потерпілого в поліцію, і що, на переконання захисту, свідчить про певну зацікавленість слідства у справі, то такі твердження не є прийнятними. Адже матеріали кримінального провадження свідчать про те, що дані, які зазначені у витягах з ЄРДР, узгоджуються із відомостями, які повідомив потерпілий у протоколах прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ще до внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Інші доводи, наведені захистом в цій частині, в тому числі про нерозлідування кримінального провадження №0001105, внесеного до ЄРДР за заявою ОСОБА_51 06.09.2019, тобто після вчинених у цій справі злочинів, також не свідчать про провокацію злочинів.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про відмову суду у допиті свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 та надання органу досудового розслідування доручення в порядку ст.333 КПК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом двічі (18.01.2022 та 29.06.2022) було постановлено ухвалу про застосування примусового приводу до свідків ОСОБА_52 та ОСОБА_54 . Крім того, ухвалою суду від 16.09.2022 органу досудового розслідування було надано доручення про встановлення місцезнаходження свідка ОСОБА_55 . Разом із тим, незважаючи на усі вжиті судом заходи, забезпечити явку і допит зазначених свідків не вдалося.

Що стосується клопотання захисника ОСОБА_7 про допит свідка ОСОБА_13 та надання органу досудового розслідування доручення в порядку ст.333 КПК про встановлення місцезнаходження і повних анкетних даних осіб, названих потерпілим як ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , то суд першої інстанції належним чином розглянув зазначене клопотання захисника та з наведенням відповідних мотивів відмовив у його задоволенні. При цьому суд виходив з того, що стороною захисту не було обґрунтовано необхідності допиту свідка ОСОБА_13 , зокрема не зазначено, які відомості може повідомити зазначений свідок і яке значення такі покази мають для даної справи. Обґрунтовано не встановив суд і підстав для надання органу досудового розслідування доручення в порядку ст.333 КПК, оскільки підстави для проведення оперативно-розшукових заходів по встановленню осіб по обставинам справи, які мали місце ще у 2019 році, відсутні.

Колегія суддів погоджується із такими мотивами суду першої інстанції і також не вбачає достатніх підстав для задоволення аналогічного клопотання захисника ОСОБА_7 , заявленого перед апеляційним судом.

Втім колегія суддів вважає, що такі обставини не позначились на повноті дослідження судом обставин кримінального провадження та не перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Щодо інших доводів апеляційних скарг сторони захисту.

В апеляційних скаргах захисники стверджували про недопустимість як доказу висновку експерта №226/к, про що наводили відповідні доводи.

Втім, з приводу таких аргументів захисту колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту мотивувальної частини вироку суд першої інстанції погодився із доводами захисту, наведеними в цій частині, та вказав, що не приймає вказаний висновок в якості доказу винуватості обвинувачених. Зокрема суд установив, що експертиза, за результатами якої було складено висновок №226/к, була проведена на підставі ухвали суду від 08.07.2019, якою задоволено заяву слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області про внесення змін до ухвали слідчого судді від 27.06.2019, та яка була скасована ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20.03.2023, а відтак вказаний висновок експерта є недопустимим доказом.

За наведених обставин колегія суддів не вдавалася до перевірки наведених в цій частині доводів.

Що стосується доводів захисту про недопустимість як доказів висновків спеціалістів №357/с від 14.06.2019 та №376/с від 21.06.2019, то колегія суддів зазначає, що висновки суду про доведеність винуватості обвинувачених не ґрунтуються переважною мірою на зазначених висновках спеціаліста. Такі висновки фактично були дослідженні судом і враховані лише в якості обставини, що підтверджує самостійне звернення потерпілого до лікаря-спеціаліста. При цьому колегія суддів зазначає, що наявність у потерпілого тілесних ушкоджень була установлена судом на підставі дослідження саме висновку експерта №594, який було складено на підставі даних освідування потерпілого.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисту про те, що протокол огляду предметів від 14.06.2019 не має ніякого відношення до інкримінованих обвинуваченим злочинів. Адже зміст цього протоколу узгоджується з показами потерпілого про обставини вчинених щодо нього протиправних дій і у сукупності з іншими доказами підтверджує існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні. Незазначення у цьому протоколі огляду найменування обладнання, на якому слідчим проводилось копіювання аудіо запису розмови потерпілого та свідка ОСОБА_19 , на допустимість цього протоколу як доказу жодним чином не впливає.

Посилання захисту на відсутність доказового значення протоколів пред`явлення особи для впізнання не можуть позначитися на правильності ухваленого судом першої інстанції рішення, оскільки висновки суду про доведеність винуватості обвинувачених не ґрунтуються вирішальною мірою саме на цих протоколах.

На відміну від позиції захисту колегія суддів вважає, що сам по собі протокол огляду предмета від 29.08.2019, відповідно до якого було встановлено базові станції, за якими 20.06.2019 реєструвався номер телефону, який належить ОСОБА_10 , не спростовує пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення і не ставить під сумнів законність висновків суду про доведеність його винуватості. Адже цим протоколом лише встановлено, що обвинувачений 20.06.2019 міг перебувати на вулицях Зестафонській, Ладозькій, Каховській, Перемоги, оскільки ретранслятори базових станцій стільникового зв`язку покривають зону, в яких знаходяться вищевказані вулиці.

Попри твердження сторони захисту колегія суддів вважає, що покази потерпілого є послідовними, не містять істотних суперечностей та вони повністю узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів. Потерпілий детально розповів суду за яких обставин обвинувачені висловили йому незаконну вимогу, а також за яких обставин його незаконно було позбавлено волі. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано не встановив підстав ставити під сумнів покази потерпілого чи не довіряти їм. При цьому колегія суддів усупереч доводам захисту, не вважає, що суд надав показам потерпілого наперед встановленої сили. Адже такі покази потерпілого були перевірені судом і співставлені з рештою наданих стороною обвинувачення доказів і обґрунтовано визнані такими, що доводять винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Потерпілий зазначив, і це було підтверджено під час судового розгляду, що обвинувачені заблокували проїзд та зупинили автомобіль, в якому він знаходився в якості пасажира. ОСОБА_10 вийшов з автомобіля, наніс йому удар у брову та почав витягувати його з автомобіля, після чого його проти волі було поміщено до автомобіля ВАЗ. Зазначене свідчить про те, що потерпілому було протиправно перешкоджено вибирати за своєю волею місце перебування, його було поміщено до автомобіля, який він не мав змоги вільно залишити, що повністю охоплюється поняттям незаконного позбавлення волі.

З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи захисту про недоведеність незаконного позбавлення волі обвинуваченими потерпілого.

В апеляційних скаргах захисників містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу апеляційного суду і не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Отже, на переконання колегії суддів, будь-яких переконливих аргументів на спростування висновків районного суду в апеляційних скаргах захисників не наведено. Жодних обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено, колегія суддів не встановила.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі прокурор стверджувала про те, що суд, встановивши, що за ч.2 ст.146 КК закінчилися строки давності притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності, не мав призначати їм покарання за ч.2 ст.146 КК, а мав звільнити їх від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Адже під звільненням від покарання слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного у санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому.

З приводу таких аргументів колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд першої інстанції установив, що на час ухвалення вироку з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК, минуло п`ять років, а відтак закінчився передбачений п.3 ч.1 ст.49 КК строк давності.

З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції визнав обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК, призначив їм відповідне покарання та на підставі ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК звільнив їх від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Колегія суддів вважає, що будь-яких істотних порушень норм матеріального права судом першої інстанції в цій частині допущено не було.

Що стосується посилання прокурора у скарзі на постанову Верховного Суду від 19.03.2024 року у справі №756/3924/20, в якій Суд вказав про правильність рішення суду першої інстанції про звільнення особи на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК від покарання без визначення його виду і розміру, то колегія суддів зазначає, що існує і судова практика, за якою Верховним Судом було залишено без зміни судові рішення, якими особу було визнано винуватою у вчиненні певного кримінального правопорушення, призначено покарання певного виду і розміру та на підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК звільнено від призначеного покарання (див. наприклад постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року справа №125/2219/18, провадження №51-5362км25); від 25 вересня 2025 року справа №752/21542/20, провадження №51-5477 км 24; від 20 листопада 2024 року справа №213/1224/13-к, провадження №51-3898 км 24; 11 листопада 2024 року справа №272/639/19, провадження №51-3606 км 24; 06 листопада 2024 року справа №367/6150/19, провадження №51-2613 км 24; 20 квітня 2023 року справа №287/203/19, провадження №51-4046км22 та інші).

Також колегія суддів враховує і ту обставину, що вирішення цього питання на розгляд об`єднаної Палати Верховного Суду через необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не виносилося.

Відтак колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не допущено такого неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке би зумовило необхідність безумовної зміни оскаржуваного судового рішення.

Та обставина, що суд призначив обвинуваченим за ч.2 ст.146 КК конкретне покарання після чого на підставі ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК звільнив їх від призначеного покарання, не призвело до настання якихось негативних наслідків для обвинувачених, оскільки вони у будь-якому випадку звільнені від покарання, незалежно від його призначення чи непризначення.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Колегія суддів даних, які б свідчили, що суд допустив такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення та були б безумовними підставами для його скасування, або неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, не встановила.

Вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК. Отже, підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2024 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4