Провадження №: 1-кс/755/4010/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2025 р. Слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , перевіривши скаргу ОСОБА_2 , що діє в інтересах ОСОБА_3 подану на дії представників Національної поліції та співробітників ТЦК та СП щодо незаконного позбавлення волі ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 , звернувся в інтересах ОСОБА_3 до Дніпровського районного суду міста Києва, із скаргою на дії представників Національної поліції та співробітників ТЦК та СП щодо незаконного позбавлення волі ОСОБА_3 .

Скаргу мотивовано тим, що 23.10.2025 близько 14:00 ОСОБА_3 був затриманий представниками Національної поліції України за адресою вул. Будівельників, 33, які не є уповноваженими особами (наказ коменданта не представлявся). Протокол про адміністративне затримання не складався (ст. 261 Кодексу України про адміністративні правопорушення). В подальшому представники Національної поліції України доставили ОСОБА_3 проти його волі до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .До теперішнього часу представники ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконно позбавляють волі ОСОБА_3 . Викрали особистий телефон. Не допускають до нього правозахисника, чим порушують право ОСОБА_3 на правову допомогу. При цьому, ОСОБА_3 в ніякому розшуку не перебував, звернень представників ТЦК та СП до Національної поліції про його доставлення не було. Також відсутні постанова слідчого чи ухвала слідчого судді про позбавлення Заявника волі (тримання під вартою). З огляду на вищевикладене, протиправними діями представників Національної поліції України і ІНФОРМАЦІЯ_1 порушені права і свободи ОСОБА_3 , встановлені ст.ст. 29, 55 Конституції України.

Дослідивши зміст скарги, додані до такої матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Статтею 206 КПК України регламентуються загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, належить застосувати у комплексі з іншими нормами КПК України, у тому числі, із загальними положеннями КПК України, які визначають статус слідчого судді та межі його повноважень.

Положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України передбачено, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України.

Відповідно до вимог п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя здійснює судовий контроль за дотриманням прав, свобод та осіб виключно у кримінальному провадженні.

Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 206 КПК України слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України передбачено, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.

Аналіз наведених вище положень КПК України свідчить про те, що слідчий суддя уповноважений на здійснення ним судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у конкретному кримінальному провадженні на стадії його досудового розслідування та його повноваженнями не охоплюється вирішення питання щодо законності позбавлення особи свободи, яке здійснюється у межах процедур, врегульованих іншими, окрім КПК України, нормативно-правовими актами (у тому числі Законам України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу» тощо).

Змістом ст. 206 КПК України, передбачено, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Тобто, слідчий суддя за наслідками розгляду клопотання, поданого у порядку ст. 206 КПК України, на стадії досудового розслідування кримінального провадження, наділений правом ухвалити лише рішення про звільнення особи, яка тримається під вартою та за наявності двох підстав: 1) не надання органом державної влади чи відповідною службовою особою судового рішення, яке набрало законної сили, яке би уповноважувало їх на таке утримання особи під вартою; 2) не доведення органом державної влади чи відповідною службовою особою наявності інших правових підстав для позбавлення особи свободи шляхом її тримання під вартою.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення», підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених статтею 615 КПК України.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Згідно змісту поданої скарги, вбачається, що ОСОБА_3 не є особою, яка тримається під вартою у зв`язку із застосованим відносно нього запобіжним заходом, не є затриманим у порядку ст. 208 КПК України та не є особою, затриманою не уповноваженою службовою особою у порядку ст. 207 КПК України, не утримається правоохоронними органами у зв`язку із розслідуваним ними кримінальним правопорушенням у межах жодного порушеного кримінального провадження.

Таким чином, у слідчого судді відсутні повноваження, визначені КПК України, для з`ясування підстав позбавлення волі особи в інших випадках, не пов`язаних із досудовим розслідуванням конкретного кримінального провадження та розгляду даної скарги.

Слідчий суддя не вправі надавати оцінку діям службових осіб територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки щодо виконання порядку проведення призову громадян України на військову службу.

Слідчий суддя вважає, що можливе недотримання представниками ТЦК адміністративної процедури залучення військовозобов`язаних до військового обов`язку та його проходження або можливе перевищення ними своїх повноважень під час їх здійснення, є підставою звернення не до слідчого судді в порядку, передбаченому ст. 206 КПК України, а до відповідних правоохоронних органів та їх реагування в межах наданих їм повноважень чи в порядку адміністративного судочинства, зокрема, незаконне утримання особи може бути встановлено шляхом проведення уповноваженим органом (службовою особою) досудового розслідування після внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Положеннями Кримінального процесуального Кодексу України не врегульовано питання щодо відмови у відкритті провадження за скаргою, яка подана в порядку ст. 206 КПК України та на дії осіб, які не є працівниками органу досудового розслідування, слідства чи прокуратури.

Згідно ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Так, ч. 4 ст. 304 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає, що наявні правові підстави для відмови у відкритті провадження за даною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 7, 8, 9, 206, 304, 309 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

У відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 , що діє в інтересах ОСОБА_3 подану на дії представників Національної поліції та співробітників ТЦК та СП щодо незаконного позбавлення волі ОСОБА_3 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя