Дата документу 19.11.2025 Справа № 337/931/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/931/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/962/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, пенсіонера, не одруженого, раніше не судимого, проживючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000,00 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 53 КК України розстрочено виплату штрафу рівними частинами на строк 12 місяців.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 40000,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на залучення експертів в розмірі 11 142,60 грн.

В порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

22 листопада 2024 року, приблизно о 09:20 годин, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ 33021», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив паркування вздовж правого краю проїзної частини пр. Ювілейного в районі будинку №27-Б в м. Запоріжжі.

В цей же час пішохід ОСОБА_9 в цілях здійснення ревізії зливу вийшла на проїзну частину пр. Ювілейного та зупинилась, розташовуючись безпосередньо позаду припаркованого автомобілю під керуванням водія ОСОБА_7 .

В свою чергу водій ОСОБА_7 , діючи в порушення вимог Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 із змінами та доповненнями, а саме:

- п.10.1, відповідно до якого «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»,

- п.10.9, згідно з яким «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб»,

В безпеці своїх дій не переконався, за допомогою до інших осіб не звернувся, а відновив рух заднім ходом, рухаючись від вул. Світлої в сторону вул. Лахтінської, в результаті чого допустив наїзд задньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_9 , яка стояла на проїзній частині позаду його машини.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритих переломів лівої ключиці, лопатки грудини та хребта, що кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я більш, ніж як 21 доба; напруженої гематоми лівої сідничної ділянки, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я; саден м`яких тканин голови, обличчя та параорбітальної гематоми ОD, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.10.1, п.10.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, із змінами та доповненнями, знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію його дій, не погоджується в частині призначеного покарання та вирішенням цивільного позову.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 є пенсіонером, малозабезпеченим, який проживає на мінімальну пенсію. Середній розмір пенсії складає 2900,00 грн. в місяць. Ця сума ледве покриває всі життєві потреби 65 річного пенсіонера мінімальне харчування, комунальні платежі та ліки. Щоб виплачувати суму в розмірі 4250,00 грн. кожного місяця, яка перевищує весь його дохід на місяць ОСОБА_7 залишається голодувати та жебракувати. Сума стягнутої моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн. є також явно завищеною і не обґрунтованою. При вирішенні цивільного позову та стягнення моральної шкоди суд першої інстанції не врахував вік та майновий стан обвинуваченого, необхідність виплачувати надмірний для пенсіонера штраф за вироком. Крім того, захисник наголошує, що обвинувачений має пом`якшуючі обставини поважний вік та малозабезпечений майновий стан. Крім того, суд не врахував щире каяття обвинуваченого, як на досудовому розслідуванні так і під час судового розгляду.

Просить апеляційний суд змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 12000,00 гривень, який розстрочити на рік рівними частинами, стягнути у відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої 8000,00 гривень.

До початку судового засідання представник потерпілої адвокат ОСОБА_10 подав заперечення, в яких він зазначає, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим з дотриманням вимог ст. 370 КПК України та ст. 65 КК України, оскільки суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, додатково врахував його майновий стан, надавши розстрочку сплати штрафу, а також суттєво зменшив заявлений розмір моральної шкоди з 200000 грн. до 40000 грн.

У запереченнях адвокат наголошує, що посилання захисника на «поважний вік» та «малозабезпечений матеріальний стан» як на пом`якшуючі обставини є безпідставними, оскільки такі обставини не віднесені законом до переліку, визначеного ст. 66 КК України, а поведінка обвинуваченого після вчинення злочину відсутність добровільного відшкодування шкоди протягом майже 11 місяців, заперечення обсягу завданих тілесних ушкоджень потерпілій, спроби «домовитись» про примирення за умови отримання від потерпілої письмової згоди в обмін на 20 000 грн., а також попередні притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за аналогічні порушення Правил дорожнього руху при русі заднім ходом тим самим транспортним засобом свідчать про відсутність будь-якого щирого каяття, а натомість про цинічне ставлення до вчиненого та його наслідків.

Окремо представник потерпілої вказує на безпідставність вимоги захисника щодо застосування ст. 69 КК України і зменшення штрафу до 12000 грн, оскільки навіть у разі наявності виключних підстав, передбачених цією нормою, суд не має права знижувати штраф більше ніж на чверть від нижчої межі санкції, а тому мінімально можливий розмір штрафу становив би 38250 грн., що робить прохання захисника завідомо незаконним.

Ураховуючи викладене, представник потерпілої обґрунтовує відсутність підстав для зміни чи скасування вироку за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просить апеляційний суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу, наголосив, що штраф у розмірі 51000,00 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн. є загалом надмірними для обвинуваченого. Зазначив, що з пом`якшуючих покарання обставин, передбачених ст. 69 КК України слід урахувати те, що обвинувачений визнав вину та розкаявся у вчиненому, а також його поважний вік 65 років і малозабезпечений майновий стан.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника та просив зменшити розмір штрафу і моральної шкоди.

Потерпіла у судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_9 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Прокурор заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника, наголосив, що жодних виняткових обставин немає, а вік та малозабезпечений майновий стан обвинуваченого самі по собі не є підставами для застосування ст. 69 КК України. Зазначив, що покарання за інкриміноване діяння і так було призначено в межах мінімального розміру санкції статті. Просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, його захисника, прокурора, потерпілу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження.

Захисник в апеляційній скарзі не заперечує ані фактичних обставин, ані правильної кваліфікації його дій за частиною другою статті 286 КК України, що свідчить про відсутність спору щодо встановленого фактичного та правового підґрунтя вироку.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями) та щодо розміру шкоди, яка за рішенням суду була стягнута на користь потерпілої.

Колегія суддів наголошує, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів наголошує, що як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції встановив усі істотні обставини кримінального провадження, дав належну оцінку зібраним і дослідженим у судовому засіданні доказам, які у своїй сукупності підтвердили, що саме порушення ОСОБА_7 вимог пунктів 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху в безпеці своїх дій не переконався, за допомогою до інших осіб не звернувся, а відновив рух заднім ходом, рухаючись від вул. Світлої в сторону вул. Лахтінської, в результаті чого допустив наїзд задньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_9 , яка стояла на проїзній частині позаду його машини.

Цей висновок ґрунтується, зокрема, на даних протоколів огляду місця події, схемі ДТП, комплексних інженерно-транспортних та судово-медичних експертиз, показаннях обвинуваченого, потерпілої та інших доказах, які суд визнав допустимими, належними та взаємоузгодженими.

В противагу доводам апелянта колегія суддів зазначає, що з мотивувальної частини вироку вбачається: суд першої інстанції, призначаючи покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, його вік та статус пенсіонера, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відсутність судимостей, часткове визнання вини, а також наявність пом`якшуючої покарання обставини у вигляді активного сприяння розслідуванню кримінального правопорушення.

Разом із цим, як убачається з вироку, суд першої інстанції детально дослідив обставини вчинення кримінального правопорушення, характер і наслідки допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху, його ставлення до вчиненого, а також обсяг завданих потерпілій фізичних і моральних страждань, що свідчить про повну та всебічну оцінку всіх істотних для призначення покарання обставин.

Колегія суддів наголошує, що посилання захисника на поважний вік обвинуваченого 65 років, його пенсійний і, як стверджується, малозабезпечений майновий стан як на обставини, що пом`якшують покарання, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання вік обвинуваченого та розмір доходу особи не віднесені.

Разом з тим, суд першої інстанції не ігнорував ці дані, а належним чином врахував їх при вирішенні питання про вид та порядок виконання покарання.

Саме з огляду на досягнення ОСОБА_7 пенсійного віку, положення ч. 2 ст. 57, ч. 3 ст. 61, ст. 60 КК України, суд обґрунтовано дійшов висновку про неможливість призначення йому інших видів покарання, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України (виправних робіт, обмеження волі, арешту) та зупинився на штрафі як найбільш м`якому з допустимих видів основного покарання.

Більше того, при визначенні конкретного розміру штрафу суд першої інстанції призначив його саме у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 51000 грн., а також, застосувавши ч. 4 ст. 53 КК України, розстрочив сплату штрафу на один рік рівними частинами, чим безпосередньо врахував майновий стан засудженого та реалії виконання вироку.

Таким чином, твердження захисника про те, що суд першої інстанції нібито не взяв до уваги вік та майновий стан ОСОБА_7 спростовуються мотивувальною частиною вироку та не знаходять підтвердження в матеріалах провадження.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України також не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи.

За змістом цієї норми, призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено санкцією статті, можливе лише у виключних випадках, за наявності сукупності пом`якшуючих обставин та з урахуванням даних про особу винного, коли навіть мінімальна межа санкції є явно надмірною з огляду на істотно знижений ступінь тяжкості вчиненого.

Суд першої інстанції прямо вказав, що обставин, які пом`якшують покарання, у діях ОСОБА_7 не встановлено, щире каяття відсутнє, добровільного відшкодування шкоди чи активних дій, спрямованих на усунення її наслідків, він не вчинив, натомість раніше двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за аналогічні порушення Правил дорожнього руху при русі заднім ходом тим самим транспортним засобом.

Внаслідок грубого порушення ним вимог п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху, підтвердженого висновком комплексної інженерно-транспортної експертизи та відеозаписом, потерпіла, 36-річна працівниця комунального підприємства, отримала множинні переломи лівої ключиці, лопатки, грудини та хребта, перенесла оперативне втручання, тривалий стаціонарний і амбулаторний період лікування, протягом значного часу була позбавлена можливості самостійно себе обслуговувати.

За таких обставин стверджувати про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину немає жодних підстав.

Окремо, колегія суддів наголошує, що посилання захисника на щире каяття є безпідставним, оскільки ОСОБА_7 фактично не вчинив жодних реальних дій, спрямованих на зменшення завданої шкоди чи полегшення становища потерпілої. Він не компенсував жодної частини витрат на лікування, не надав жодної матеріальної допомоги на період стаціонарного та амбулаторного лікування, не сприяв відновленню її звичного способу життя, протягом тривалого часу не виявляв належної зацікавленості в її стані здоров`я.

Навпаки, як випливає з вироку, його поведінка після вчинення злочину зводилась до спроб «домовитися» про формальне примирення за умови виплати потерпілій 20 000 грн в обмін на згоду, яка фактично позбавляла б її права на повноцінну реалізацію своїх вимог.

Така пасивність у відшкодуванні завданої шкоди, відсутність будь-якої реальної допомоги потерпілій у подоланні наслідків травм та поверненні до нормального життя свідчать про те, що обвинувачений, попри свій вік і статус пенсіонера, об`єктивно не зробив нічого для того, щоб пом`якшити наслідки власного протиправного діяння.

Колегія суддів наголошує, що щире каяття не зводиться до формальної заяви про визнання вини чи висловлення співчуття у судовому засіданні.

Під щирим каяттям у розумінні кримінального закону та усталеної судової практики слід розуміти відповідне внутрішнє ставлення особи до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її моральний осуд, усвідомлення заподіяної шкоди, а також реальне прагнення залагодити свою провину, що має підтверджуватись конкретними активними діями, спрямованими на виправлення ситуації, зумовленої кримінальним правопорушенням.

Такими діями можуть бути добровільне, ініціативне, а не примусове відшкодування матеріальної та моральної шкоди, участь у фінансуванні лікування та реабілітації потерпілого, систематичний інтерес до його стану, надання допомоги родині, інші фактичні кроки, які свідчать про реальне усвідомлення наслідків вчиненого.

Факт щирого каяття повинен мати об`єктивне відображення в матеріалах кримінального провадження, а не ґрунтуватися виключно на суб`єктивній оцінці сторони захисту або формальних поясненнях обвинуваченого.

У даній справі таких об`єктивних підтверджень немає. ОСОБА_7 визнав вину лише частково, заперечував обсяг тілесних ушкоджень, встановлених у потерпілої, шкоду добровільно не відшкодував, лікування потерпілої не оплачував, будь-яких системних дій щодо пом`якшення завданої шкоди не вчиняв.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постанові від 15.11.2021 року у справі № 199/6365/19, згідно з якою щире каяття як пом`якшуюча обставина має оцінюватися не за формальними заявами, а за реальними проявами поведінки особи після вчинення злочину.

За таких обставин посилання захисника на наявність у ОСОБА_7 щирого каяття є голослівними й не знаходять жодного підтвердження у матеріалах кримінального провадження, тому обґрунтовано були відхилені судом першої інстанції та не можуть бути покладені в основу зміни призначеного покарання апеляційним судом.

Тому висновок суду першої інстанції про відсутність умов для застосування ст. 69 КК України є законним і обґрунтованим, а вимога захисника фактично зменшити розмір штрафу більш ніж утричі до 12000 грн. суперечить як змісту вказаної норми, так і принципам справедливості та співмірності покарання, закріпленим у ст. 50, 65 КК України.

Не заслуговують на увагу й доводи захисника про «явну завищеність» суми моральної шкоди у розмірі 40000 грн.

Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов потерпілої, правильно виходив із приписів ст. 23, 1167, 1168 ЦК України та врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц щодо критеріїв визначення розміру моральної шкоди.

При цьому суд детально оцінив характер правопорушення дорожньо-транспортна пригода за участю вантажного автомобіля та пішохода, який є найбільш уразливим учасником дорожнього руху, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілій, тривалість та характер лікування, вимушену зміну звичного способу життя, тривалий період непрацездатності, фізичний біль, перенесену операцію, емоційний стрес, страхи та інші негативні переживання, з якими була пов`язана ця подія.

Обґрунтовано взято до уваги і той факт, що на момент розгляду справи завдану шкоду потерпілій обвинувачений не відшкодував, її станом здоров`я не цікавився, допомоги в лікуванні та реабілітації не надавав.

Водночас суд не залишив поза увагою і майновий стан ОСОБА_7 , його пенсійний статус, розмір пенсії, але справедливо зазначив, що ці обставини не можуть нівелювати обсяг завданих потерпілій страждань і позбавити її права на ефективну компенсацію.

Саме з урахуванням усіх наведених факторів суд істотно зменшив заявлений розмір моральної шкоди з 200000 грн. до 40000 грн., досягаючи балансу між інтересами потерпілої та можливостями обвинуваченого.

Такий розмір, на переконання колегії суддів, не є надмірним, не веде до безпідставного збагачення потерпілої, відповідає принципам розумності, виваженості й справедливості та співмірний характеру й наслідкам завданої шкоди.

Аргументація захисника на користь подальшого зменшення розміру моральної шкоди до 8000 грн. фактично зводиться до абстрактних посилань на складне матеріальне становище обвинуваченого і не містить жодних нових обставин, які б свідчили про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права або про явну невідповідність присудженої суми характеру перенесених потерпілою тілесних ушкоджень, тривалості лікування та глибини її фізичних і душевних страждань.

Навпаки, з урахуванням тяжких наслідків ДТП, тривалого періоду реабілітації та повної відсутності добровільного відшкодування з боку засудженого, запропонована захисником сума 8000 грн. є очевидно диспропорційною та не здатна виконати компенсаторну функцію відшкодування моральної шкоди

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки та розстрочивши сплату штрафу на один рік, а також частково задовольняючи цивільний позов потерпілої і визначаючи розмір моральної шкоди у 40000 грн., повною мірою дотримався вимог національного закону.

Покарання є законним, обґрунтованим, індивідуалізоваим, співмірним тяжкості вчиненого та даним про особу засудженого, а розмір моральної шкоди розумним і справедливим.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до статті 409 КПК України могли б бути підставою для зміни або скасування вироку в оскарженій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для зміни вироку в частині призначення покарання та визначення розміру моральної шкоди.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2025 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4