Суддя ОСОБА_1
Справа № 644/5833/25
Провадження № 1-кп/644/731/25
ВИРОК

Іменем України

18 грудня 2025 року м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань № 2а приміщення Індустріального районного суду м. Харкова обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000746 від 24.05.2025, стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, громадянина України, українець, з середньою спеціально освітою, неодружений, офіційно непрацевлаштований, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , засудженого вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025 за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 310 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, призначено покарання у виді пробаційного нагляду строком на 3 (три) роки із застосуванням, відповідно до ст. 59-1 КК України наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства з покладанням обов`язків згідно з ч. 2, п. 4, 5 ч. 3 ст. 59-1 КК України,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

I.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у травні 2025 року, більш точного часу в ході судового розгляду установити не вдалося, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, в порушення Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями, метальними снарядам несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої Наказом МВС України № 662 від 21.08.1998 і Положення «Про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992, знайшов біля смітника ручну гранату Ф-1 та приніс її за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , з метою подальшого зберігання.

У подальшому, 13.06.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , за місцем фактичного мешкання ОСОБА_4 , в період часу з 06 год 12 хв до 07 год 11 хв, ОСОБА_4 , продовжуючи свою злочинну діяльність, маючи злочинний умисел, спрямований на незаконне зберігання бойових припасів, незаконно зберігав за місцем фактичного мешкання ручну гранату Ф-1, яка складалась з корпусу ручної гранати Ф-1 з вкрученим підривачем типу УЗРГМ до ручних гранат (штатно з`єднані), які згідно висновку експерта №КСЕ-19/121-25/15957 від 26.06.2025, у своїй сукупності (штатному з`єднанні) відноситься до категорії бойових припасів.

Отже, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїв кримінальне правопорушення злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, зокрема: зберігання та придбання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.

1.1.Правова позиція сторони обвинувачення.

Правова позиція сторони обвинувачена відображена в обвинувальному акті, з огляду на який прокурор зазначив, що стороною обвинувачення надано та судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті фактичних обставин об`єктивній істині, як зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності дають підстави визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Також, прокурор вважав, з урахуванням повного визнання вини ОСОБА_4 за обставин визначених у обвинувальному акті, недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, а також вважав за можливе, з урахуванням щирого каяття, призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 263 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки із застосуванням положень ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 3 (три) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Заразом, просив вирок Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025 виконувати окремо.

1.2.Позиція обвинуваченого

1.2.1.Обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення злочину повністю визнав, з відповідною кримінально-правовою кваліфікацією його дій погодився, не оспорюючи фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті та висновку експертного дослідження. Свої дії ОСОБА_4 піддав критичній оцінці, у скоєному щиро розкаявся, активно сприяв у розкритті злочину, висловив сором та запевнив суд, що уразі виявлення подібних об`єктів/предметів, одразу буде викликати уповноважені органи та не допустить зі свого боку тотожних порушень закону. Крім цього, обвинувачений ОСОБА_4 , вважав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються, запевнив суд, що правильно розуміє зміст цих обставин, погоджується з кваліфікацією його діянь, визнає обставини встановлені стороною обвинувачення, також розуміє, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України. Також, обвинувачений просив суд призначення йому покарання мінімальне покарання передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, з урахуванням його щирого каяття.

II.Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

За наведених вище обставин, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїми умисними діями скоїв кримінальне правопорушення, яке суд кваліфікує за ч. 1 ст. 263 КК України як зберігання та придбання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.

III. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів .

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 16.09.2024 (справа 444/870/22, провадження № 51- 2989 кмо 23) зазначила, що суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позиції немає, останньому роз`яснено, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку

Беручи до уваги те, що обвинувачений винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі, не піддавав сумніву обставини, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, що у суду не викликало сумнівів у добровільності його позиції, тому суд, за згодою ОСОБА_4 , з`ясувавши думку прокурора, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Заразом, суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений ОСОБА_4 зміст цих обставин, чи не оспорює їх, і не наполягає на дослідженні всіх доказів у справі, роз`яснив обвинуваченому, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 349 КПК України у зв`язку із надходженням відповідного клопотання від сторони обвинувачення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються у кримінальному провадженні, яке беззастережно підтримано учасниками кримінального провадження, керуючись імперативною вимогою щодо дотримання принципів змагальності та диспозитивності, суд дійшов висновку, що незважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї вини за ч. 1 ст. 263 КК України, з урахуванням тяжкості інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, санкція частини статті якої передбачає від трьох до семи років позбавлення волі, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, та установив такий порядок дослідження доказів, відповідно до якого у судовому засіданні допитано обвинуваченого, оголошено та досліджено надані стороною обвинувачення письмові докази, що характеризують особу обвинуваченого; заходи забезпечення кримінального провадження та процесуальні витрати, надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю визнав та надав суду такі покази.

Обвинувачений пояснив, що у травні 2025, більш точної дати не пам`ятає, знайшов біля смітника ручну гранату Ф-1, яка мала металевий овальної форми з ребристою поверхнею, розділений на квадратики, зеленого кольору корпус з вкрученим підривачем, на кінці якого знаходилось кільце, обмотане ізоляційною стрічкою, та приніс її за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , де незаконно її зберігав.

Обвинувачений визнав, що розумів, що його дії направлені на незаконне зберігання та придбання бойового припасу ручної гранати, без передбаченого законом дозволу,але не врахував можливі наслідки та відповідальність за вказані злочинні дії.

Суд дійшов переконання, що показання обвинуваченого не викликають сумніву у правильності розуміння змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, розповідь якого характеризується структурованістю, хронологією та не викликає сумнівів про відповідність дійсності.

Крім показань обвинуваченого, суд брав до уваги зокрема й документи, що характеризують особу обвинуваченого, забезпечення кримінального провадження та процесуальні витрати, надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, що підтверджується такими дослідженими письмовими доказами:

1. протоколом обшуку від 13.06.2025 за адресою: АДРЕСА_3 , у ході якого виявлено ручну гранату Ф-1, яка складається з корпусу та підривача типу УЗРГМ до ручних гранат (штатно з`єднані) (а.с. 47-49) та долученим до протоколу обшуку флеш-носія «AGI 32b5» (а.с. 46);

2. протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 27.06.2025, у якому ОСОБА_4 добровільно повідомив, що зберігає у ванній кімнаті ручну гранату Ф-1 (а.с. 50-51);

3. протоколом проведення слідчого експерименту від 27.06.2025, яким встановлено, що підозрюваний ОСОБА_4 відтворив всі події викладені ним (а.с. 52-54), та фототаблицею слідчого експерименту від 27.06.2025 (а.с. 55-59);

4. довідкою № 4802 від 17.06.2025 КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» з якої вбачається, що ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога не перебуває (а.с. 60);

5. довідкою № 3190 від 23.06.2025 КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР, згідно з якою ОСОБА_4 на обліку у лікаря психіатра не перебуває (а.с. 61);

6. довідкою про витрати на проведення судової вибухово-технічної експертизи № КСЕ-19/121-25/15957 від 26.06.2025 (а.с. 62);

7. талоном квитанції № 76/25, щодо зберігання речових доказів (а.с. 63);

8. копією паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № НОМЕР_1 , виданого 28.03.2024, органом 6340 (а.с. 64);

9. довідкою № 6388/3107 від 23.05.2025, згідно якої місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 9а.с. 65);

10. вимогою щодо відомостей про судимості № 746/119-66/15 від 13.06.2025, згідно з якою вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимий (а.с. 66);

11. постановою старшого слідчого ВП № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_5 про визнання і приєднання до провадження речових доказів від 13.06.2025 корпус ручної гранатиФ-1 та підривач типу УЗРГМ до ручних гранат визнано речовим доказом у по матеріалами кримінального провадження №0000746 від 24.05.2025 (а.с. 67);

12. вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025, який набрав законної сили 30.10.2025, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень - проступків, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 310, ч. 1 ст. 70 КК України, та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 3 (три) роки із застосуванням, відповідно до ст. 59-1 КК України наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства (а.с.79-82);

13. висновок судової вибухово-технічної експертизи № КСЕ-19/121-25/15957 від 26.06.2025, згідно до якого корпус ручної гранати Ф-1 в окремому стані (без засобу підриву) не відноситься до вибухових пристроїв та бойових припасів, а є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини. Підривач типу УЗРГМ до ручних гранат є вибуховим пристроєм та до бойових припасів не відноситься. У своїй сукупності (штатному з`єднанні) корпус ручної гранати Ф-1 з підривачем типу УЗРГМ до ручних гранат утворюють ручну гранату Ф-1, яка відноситься до категорії ручних приписів, разом ці предмети промислового способу виготовлення (а.с.83-89).

Будь-яких інших доказів у ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та підсудного, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, зважаючи на позицію учасників судового провадження щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, надано та досліджено не було.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню у справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Суд визнає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його вини, зокрема, як і досліджені докази, що характеризують особу обвинуваченого.

Порушень вимог ст.87 КПК України не установлено, отже зазначені вище докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості у суду не викликають.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998, де Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь - яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Отже, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення злочину, не оспорює фактичні обставини справи та правильно розуміє зміст цих обставин, у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєні злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 263 КК України.

Суд дійшов переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, а вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки ОСОБА_4 усвідомлював, що знайшовши та принісши ручну гранату Ф-1 з вкрученим підривачем типу УЗРГМ (у штатному з`єднанні) за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_3 , що є бойовим припасом відповідно до висновку експерта № КСЕ-19/121-25/15957 від 26.06.2025, та згідно з п. 5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», згідно якої бойовими припасами визнаються патрони до нарізної вогнепальної зброї різних калібрів, артилерійські снаряди, бомби, міни, гранати, бойові частини ракет і торпед та інші вироби в зібраному вигляді, споряджені вибуховою речовиною і призначені для стрільби з вогнепальної зброї чи для вчинення вибуху. Отже, тим самим ОСОБА_4 умисно та протиправно придбав ручну гранату Ф-1 та зберігав її, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне зберігання та придбання бойового припасу, без передбаченого законом дозволу.

Враховуючи викладене вище, суд вважає винним обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за яке до нього необхідно застосувати покарання передбачене санкцією відповідної статті КК України.

IV.Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, мотиви призначення покарання

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у зазначеній статті КК України міститься лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Судом враховано, що ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого злочину відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, зокрема: зберігання, придбання, бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.

Крім наведеного, суд бере до уваги, що підсудним скоєно одне з тяжких умисних кримінальних правопорушень спрямоване проти громадської безпеки, що виразилось у незаконному зберіганні та придбанні бойового припасу без передбаченого законом дозволу, в період військовою агресії Російської Федерації проти України, коли Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, а на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч. 2 ст. 102, п. 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, в країні Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України 24 лютого 2022 року № 2102-IX оголошено проведення загальної мобілізації та особливий правовий режим, із запровадженням заходів правового режиму воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших формувань, що тривають і нині, а ст. 17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу, а оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на ЗС України.

Суд зважає, що у рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Вивченням особи обвинуваченого, судом установлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Ізюм Харківської області, є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.). Обвинувачений на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не має, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 60, 61).

Крім цього, судом установлено, що ОСОБА_4 вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025 визнано винним за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 310, ч. 1 ст. 70 КК України та призначено покарання у виді пробаційного нагляду без ізоляції від суспільства строком на 3 (три) роки із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів відповідно до ст. 59-1 КК України (а.с. 79-82).

Суд зауважує, що на момент ухвалення вироку в межах кримінального провадження № 0000746 від 24.05.2025 за обвинувальним актом від 30.06.2025 стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення-проступку, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, вирок Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025 за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 310 КК України, стосовно ОСОБА_4 набрав законної сили 30.10.2025 (а.с. 79-82), заразом згідно із системним аналізом ч. 4 ст. 70 КК України початковим моментом періоду вчинення злочину, протягом якого суд призначає покарання за сукупністю вироків, є саме момент постановлення вироку, а не набрання ним законної сили. Так, закон про кримінальну відповідальність визначає загальний критерій для відмежування випадків призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів та сукупністю вироків і пов`язує його саме з моментом між діяннями, які вчинені до прийняття судового рішення про винуватість особи та після прийняття такого рішення. Отже, при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст.70 КК (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків), що повністю відповідає правовій позиції висвітленій у постанові ККС ВС від 01.06.2020 № 766/39/17 (51-8867кмо18).

Відповідно до висновків Об`єднаної палати ККС ВС викладеної у постанові від 22.01.2024 справа № 236/4167/20, якщо після постановлення вироків буде встановлено, що засуджений винен в кримінальних правопорушеннях, частина яких вчинена до постановлення першого вироку, а інша між першим і другим вироками, то призначення покарання має складатися з наступних етапів:

1) Призначення покарання за кримінальне правопорушення, вчинене до постановлення попереднього вироку, або, якщо вчинено кілька кримінальних правопорушень, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК України, призначення покарання за кожне кримінальне правопорушення та призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України;

2) Призначення покарання відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного або часткового складання покарань, призначених за цим та попереднім вироками, або шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим;

3) Якщо в діях особи має місце повторність тотожних кримінальних правопорушень, частина з яких вчинені до, а інша частина після ухвалення попереднього вироку, то правила ч. 4 ст. 70 КК України не застосовуються і суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК України та призначає покарання, передбачене її санкцією;

4) Призначення покарання за кримінальне правопорушення, вчинене після постановлення першого вироку, або, якщо вчинено кілька кримінальних правопорушень, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК України, то призначення покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо та призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України;

5) На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за кримінальне/кримінальні правопорушення, вчинене після постановлення першого вироку, необхідно повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного в порядку ч. 4 ст. 70 КК України за цим вироком;

6) Визначити остаточне покарання відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного або часткового складання покарання, призначеного в порядку ст. 71 КК України за цим вироком, та покарання за другим вироком, або шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим;

7) При призначенні покарання за ч. 4 ст. 70 КК України в строк покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, суд бере до уваги вирок Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025, який набрав законної сили 30.10.2025, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким його винним у скоєнні кримінальних правопорушень - проступків, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 310, ч. 1 ст. 70 КК України, та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 3 (три) роки без ізоляції від суспільства із застосуванням, наглядових та соціально-виховних заходів відповідно до ст. 59-1 КК України (а.с.79-82).

Окрім цього, під час призначення покарання суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема в справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також, у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.

Суд враховує, що під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень ст. 66, 67 КК України, що відповідає правовій позиції викладеній у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», з якої вбачається, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до обвинувального акту від 30.06.2025, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , є щире каяття (а.с. 2), під час судового засідання прокурор зазначив ще одну обставину, яка пом`якшує покарання як активне сприяння у розкритті злочину, що підтверджується викривальними показами під час допиту ОСОБА_4 як підозрюваного (а.с. 50-51), добровільній видачі ручної гранати Ф-1 (а.с. 46-49), протоколі проведення слідчого експерименту (а.с. 52-59). Так, ч. 6 ст. 368 КПК України визначено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.04.2021 в справі № 457/529/20 вбачається, що щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 кримінальне провадження № 629/847/15-к).

Судом враховано вимоги постанови Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №559/1037/16-к, де надано роз`яснення, що активне сприяння розкриття злочину і щире каяття є окремими обставинами, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим суд розцінює щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину альтернативними, незалежними, окремо існуючими обставинами, що пом`якшують покарання.

Під час судових слухань справи ОСОБА_4 беззаперечно та дійсно визнав свою вину за тих обставин, які ставляться йому в провину, усвідомлюючи усю тяжкість скоєного, вільно та без утаювання розкривав суду усі відомі йому обставини вчиненого діяння, неодноразово засуджував свою поведінку, надаючи їй відверту негативну оцінку, неодноразово виражав щирий сором з приводу цього та осуд своєї поведінки.

Суд зауважує, що безпосередньо сприймаючи під час судових засідань пояснення, показання, поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 , дійшов переконання, що підсудний дійсно виражає глибокі переживання щодо того, що сталося, соромлячись діяння, яке скоїв, неохоче, але розкриває деталі скоєного задля забезпечення сприяння установлення усіх обставин що мають значення для справи, щиро засуджує свою кримінально карану поведінку, що може свідчити про позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь соціальної небезпечності підсудного, який виражає повну готовність нести кримінальну відповідальність та прийняте будь-яке покарання призначене судом.

Отже, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, а також за клопотанням та поясненням прокурора, суд бере до уваги активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, що підтверджується наданими до суду викривальними показами обвинуваченого на досудовому слідстві під час допиту ОСОБА_4 як підозрюваного (а.с. 50-51), добровільній видачі ручної гранати Ф-1 (а.с. 46-49), протоколі проведення слідчого експерименту (а.с. 52-59), та відповідною поведінкою під час судового розгляду справи по суті, що відповідає правовому висновку Верховного Суду у постанові від 30.10.2018 у справі №559/1037/16-к та від 20.04.2021 у справі № 457/529/20.

Відповідно до обвинувального акта від 30.06.2025, обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 у ході досудового розслідування не встановлено. (а.с. 2).

Крім того, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, має бути відповідним до скоєного, тобто необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

Під час визначення судом виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер і ступінь тяжкості вчинення ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його поведінку під час та після вчиненого, загальні засади призначення покарання, аналізуючи матеріали кримінального провадження в сукупності, з урахуванням позицій сторони обвинувачення прокурора, та підсудного, відсутність цивільного позову, обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та спосіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, суд дійшов переконання, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням до ОСОБА_4 звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, оскільки вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільствата буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч.1 п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України.

Суд врахував та бере до уваги, що положення ст. 75 КК підлягають застосуванню з урахуванням можливості досягнення цілей, визначених в ст. 50 вказаного Кодексу, зокрема, виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Виправлення засудженого, яке виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності і поваги до положень закону, в тому числі і кримінального, досягається таким впливом на свідомість особи, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення.

Отже, саме це покарання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, з урахуванням позицій учасників справи та обмежень визначених ч. 3 ст. 349 КПК України, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Верховний Суд у своїй постанові від 02.11.2021 (справа № 750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд наголошує, що повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві. Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Беручи до уваги викладене вище, а також із врахуванням вироку Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025, який набрав законної сили 30.10.2025 (а.с. 79-82), суд установив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальне правопорушення злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, за кримінальним провадженням № 0000746 від 24.05.2025 до ухвалення вироку Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025, який набрав законної сили 30.10.2025, тому суд вважає за необхідне, призначити остаточне покарання ОСОБА_4 за правилами ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Отже, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується остаточне покарання за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025 у виді пробаційного нагляду строком на 3 (три) роки без ізоляції від суспільства із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів відповідно до ч. 2, п. 4, 5 ч. 3 ст. 59-1 КК України (а.с. 19-20) за правилами, передбаченими в ст. 72 КПК України.

Відповідно до п.п. а? п. 1 ч.1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: два дні пробаційного нагляду відповідають одному дню позбавлення волі.

Отже, тобто призначене покарання у виді пробаційного нагляду строком на 3 (три) роки за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025 дорівнює одному року шести місяцям позбавлення волі, тобто суд дійшов переконання про остаточне призначення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання у виді пробаційного нагляду строком на 3 (три) роки, більш суворим призначеним за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 18.12.2025, у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки, із застосуванням ст.75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання ОСОБА_4 з випробуванням на іспитовий строк 3 (три) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст.76 КК України.

V.Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Цивільний позов під час досудового розслідування у кримінальному провадженні потерпілим заявлено не було (а.с. 2).

VI.Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Підстави застосування до юридичної особи заходів кримінально-правового характеру відсутні (а.с. 2).

Викривач у кримінальному провадженні відсутній, винагорода викривачу не пропонувалась (а.с. 2).

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у межах кримінального провадження № 0000746 від 24.05.2025 не обирався, а суд не вбачає підстав для його застосування.

На вимогу положень ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, наданих суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, а майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення в тому числі й умисного кримінального правопорушення, за яке передбачено основне покарання у виді позбавлення волі. Згідно з п.3 ч.1 ст.96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, що триває і нині.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 186-р від 26.02.2022 із змінами, внесеними згідно з Розпорядженням КМУ №225-р від 16.03.2022 року, № 851-р від 27.09.2022 року, вирішено передати необхідне для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та цивільного захисту населення в умовах воєнного стану конфісковане майно, майно, визнане безхазяйним, майно, за яким не звернувся власник до кінця строку зберігання (у тому числі майно, визначене у статті 184 Митного кодексу України), що за правом успадкування чи на інших законних підставах перейшло у власність держави, до сфери управління Державної служби з надзвичайних ситуацій, Міністерства оборони, інших центральних органів виконавчої влади та державних органів, які здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до закону, та правоохоронними органами. У разі коли майно, визначене в абзаці першому цього пункту, не було передано в установленому порядку, таке майно передається відповідній обласній військовій адміністрації за місцем його знаходження після погодження із зазначеними в цьому пункті державними органами.

Отже, враховуючи введення з 24.02.2022 воєнного стану на території України, необхідність забезпечення потреб оборони держави, забезпечення національної безпеки, відсічі збройної агресії російської федерації проти України, усунення загрози небезпеки, державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також, що чинним законодавством передбачено можливість передачі конфіскованого майна, що перейшло у власність держави, Збройним Силам України, суд вважає, що речові докази, а саме: корпус ручної гранати Ф-1 з підривачем типу УЗРГМ до ручних гранат, підлягає спеціальній конфіскації на підставі ст. 96-1, 96-2 КК України, ч. 9 ст. 100 КПК України у власність держави та може бути використаний для потреб Збройних Сил України задля подальшого використання у протистоянні збройній агресії рф.

За приписами п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що по справі понесені процесуальні витрати за проведення судової вибухово-технічної експертизи № КСЕ-19/121-25/15957 від 26.06.2025 у сумі, що становить 7 131 грн 20 коп та підтверджується довідкою (а.с. 62),що підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ч.2 ст.122 та ч.1, 2 ст.124 КПК України.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. 100, 122, 124, 174, 331, 337, 342-351, 358, 368-371, 373, 374, 376, 395, 532, 615 КПК України, ст. 59-1, 75, 76 КК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 29.09.2025 у виді пробаційного нагляду строком на 3 (три) роки, що відповідно до п.п. а1 п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України відповідає 1 (одному) року 6 (шість) місяців позбавлення волі, більш суворим призначеним за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 18.12.2025, остаточно призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 3 (три) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені судом на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати за проведення судової вибухово-технічної експертизи № КСЕ-19/121-25/15957 від 26.06.2025, у сумі, що становить 7 131 (сім тисяч сто двадцять одна) грн 20 коп.

Речові докази у кримінальному провадженні № 0000746 від 24.05.2025, що знаходяться у камері схову речових доказів ВП № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області, після набрання вироком законної сили:

1. Конфіскувати у власність держави (для потреб Збройних Сил України): корпус ручної гранати Ф-1 з підривачем типу УЗРГМ до ручних гранат.

Надані суду матеріали кримінального провадження № 0000746 від 24.05.2025 залишити при обвинувальному акті з подальшим зберіганням у справі № 644/5833/25.

Прокурору та обвинуваченому копію вироку вручити негайно після його проголошення, учасники судового провадження мають право отримати у суді копію вироку. Учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку суду - направити його копію.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Індустріальний районний м. Харкова, протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 у той же строк з моменту вручення йому копії, з підстав, передбачених ст. 394 КПК України. Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано не доцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. В іншому разі вирок набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційного суду, якщо його не буде скасовано.

Прокурору та обвинуваченому повний текст вироку вручається в день проголошення його резолютивної частини в умовах дії воєнного стану згідно ч.15 ст. 615 КПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки: http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/.

Суддя ОСОБА_1