ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1783/25 Номер провадження 11-сс/814/793/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 22 вересня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 квітня 2025 року за №0000047, відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Лохвицького віддлу Миргородської окружної пркуратури Полтавської області ОСОБА_8 про арешт майна.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що: прокурором не було доведено: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, те, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який зазначено у клопотанні, а також те, що може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звернувся з клопотанням. Також слідим суддею зазначено, що в клопотанні прокурора про арешт майна й доданих до нього матеріалах не міститься відомостей, які би вказували на те, що будь-якій особі, яка є законним володільцем або власником земельної ділянки, внаслідок кримінального правопорушення спричинено значну шкоду.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 22 вересня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на зернову культуру, що перебуває у власності Заводської територіальної громади в особі Заводської міської ради, вироблену в 2025 році на земельній ділянці Заводської територіальної громади, а саме на земельній ділянці з кадастровим номером: :51:009:0104, площею 4, 0852 га, на якій росте (вироблена) сільськогосподарська культура соя, покласти виконання ухвали на Заводську міську раду, якій доручити здійснити належне збереження зернової культури. Свої вимоги мотивує тим, що слідчий суддя не врахував необхідність накладення арешту на зазначену вище зернову культуру з метою її збереження як речового доказу (наслідку вчиненого кримінального праворушення) та незастосування цього заходу забезпечення кримінального провадження унеможливить відшкодування завданих збитків.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення представника Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області проти апеляційної скарги, перевірила матеріали провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Заходами процесуального примусу, пов`язаними із обмеженням особистих або майнових прав особи, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, до яких, зокрема, віднесено арешт майна (абз.1 п.7 ч.2 ст.131 КПК України).

За змістом приписів ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 3 ст.170 КПК України передбачено, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Слідчий суддя відмовляє в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України (ч.1 ст.173 КПК України).

На підставі ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні та спеціальної конфіскації майна ; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися й у клопотанні дізнавача/слідчого/прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що Підрозділом дізнання Відділення поліції №2 Миргородського РВП ГУНП у Полтавській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 квітня 2025 року за №0000047, за фактом самовільного зайняття земельної ділянки шляхом її розорювання, яка знаходиться на території Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області (а.п.5).

Диспозицією ч.1 ст.197-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

Предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, є земельна ділянка як об`єкт права власності. Земельна ділянка - це частина земельної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами суб`єктів власності. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки (ст.79 Земельного Кодексу України).

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, є право власності на землю (право володіння, користування та розпорядження землею).

Тобто предметом розслідуваного кримінального правопорушення в цьому кримінальному провадженні є саме земельна ділянка з кадастровим номером: :51:009:0104, площею 4, 0852 га.

На думку колегії суддів, у клопотанні про арешт майна та апеляційній скарзі не обґрунтовано та під час їх розгляду прокурором не доведено обставин необхідності застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження щодо виявленої на земельній ділянці зернової культури, в той час як тягар доведення існування зазначених обставин КПК України покладає на сторону обвинувачення.

Так, 05 вересня 2025 року дізнавачем було проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером: :51:009:0104, площею 4, 0852 га, розташованої в межах м. Заводське Миргородського р-ну Полтавської обл., яка, за версією слідства є самовільно зайнятою. У ході цієї слідчої дії у відповідному протоколі зафіксовано детальні характеристики цієї земельної ділянки (її місце розташування, межі, площу) й те, що на ній росте (вироблена) сільськогосподарська культура соя. Також складено фототаблицю з місця події, де також зафіксовано вказані обставини засобами об`єктивного контролю (а.п.19-23).

У той же час, із урахуванням того, що предметом розслідуваного кримінального правопорушення в цьому кримінальному провадженні є сама земельна ділянка, а в протоколі огляду з фототаблицею стороною обвинувачення було зафіксовано всі істотні й необхідні для кримінального провадження обставини, пов`язані із зерновою культурою, прокурором не доведено необхідність накладення арешту на цю зернову культуру та не обгрунтовано, для яких потреб досудового розслідування щодо неї необхідне вжиття заходу забезпечення кримінального провадження.

Згадана вище зернова культура не є знаряддям чи безпосереднім предметом кримінального правопорушення, а також прокурором не доведено, яким чином ця зернова культура, окрім зафіксованих у протоколі огляду з фототаблицею обставин, може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, зберегла на собі сліди кримінального правопорушення. Постанови про визнання зернової культури речовим доказом стороною обвинувачення не надано.

При цьому, прокурором не зазначено та не доведено, для встановлення яких саме обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, має значення соя, належним чином не мотивовано мету зберігання сої за критерієм речового доказу.

Аргументи ж апелянта про необхідність застосування арешту майна з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, є неспроможними, оскільки: по перше, в клопотанні прокурора не порушувалось питання про накладення арешту на майно з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення та відповідно слідчий суддя, суд позбавлені можливості в цьому випадку вийти за межі клопотання при вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження; перевіркою матеріалів провадження встановлено відсутність даних щодо повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення і таких відомостей не зазначено, не надано прокурором у суді апеляційної інстанції, що унеможливлює накладення арешту на майно з підстави, передбаченої п.4 ч.2 ст.170 КПК України (з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення).

Таким чином, прокурором не було доведено необхідність арешту майна, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання про застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Тому, колегія суддів не вбачає належних і виправданих підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а, отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 22 вересня 2025 року про арешт майна - без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4