Номер провадження 1-кп/243/1262/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 05 » грудня 2025 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області, у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

- секретаря судового засідання ОСОБА_2

- прокурора ОСОБА_3

- обвинуваченого ОСОБА_4

- захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує функціонування електронного судочинства в Україні в залі № 4 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області кримінальне провадження № 0000514, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 24 липня 2025 року з Обвинувальним актом та додатками, яке надійшло з Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону 17 листопада 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська Донецької області, РНОКПП: НОМЕР_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб не має, інвалідом не являється, військовослужбовця військової служби за мобілізацією водій-заправник автомобільного відділення підвозу пального та мастильних матеріалів автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «солдат», який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 263 частина 1 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Проходячи військову службу на посаді водія-заправника автомобільного відділення підвозу пального та мастильних матеріалів автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинні були свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 178 Цивільного кодексу України, п.п. 1-4, 9, 15 «Положення по дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, додатку №1, затвердженого п.1 Постанови Верховної Ради України від 07 червня 1992 року №2471-XII «Про право власності на окремі види майна», п.п. 2.3.2, 2.6, 8.1, 8.3, 8.8, 8.9, 12.1, 12.2, 12.17 «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів» (надалі Інструкції), затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України №622 від 21 серпня 1998 року, зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ), вибухові речовини й засоби вибуху не можуть перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України. Право носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача, чи збут вогнепальної зброї, бойових припасів здійснюється на підставі передбачених законом дозволів.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 був обізнаний з діючим законодавством щодо заборони зберігання, придбання чи збуту боєприпасів без передбаченого законом дозволу.

Незважаючи на викладене, солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, всупереч зазначених вимог законодавства, вчинив злочини проти громадської безпеки за наступних обставин:

У невстановлений при судовому розгляді кримінального провадження спосіб та час, але не пізніше 28 серпня 2025 року, ОСОБА_4 незаконно придбав бойові припаси. Вказані предмети він зберігав без передбаченого законом дозволу.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконний збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, з метою незаконного збагачення, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної зброї, а також бойових припасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, 28 серпня 2025 року в період часу з 10 год. 25 хв. по 11 год. 10 хв. перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем свого мешкання солдат ОСОБА_4 збув ОСОБА_7 який діяв під контролем правоохоронних органів корпуси оборонної осколкової ручної гранати типу Ф-1 (2 од.), виготовлені промисловим способом, які споряджено вибуховою речовиною, засоби підриву уніфіковані запали ручних гранат, модернізовані, дистанційної дії типу УЗРГМ та УЗРГМ-2 (2 од.), виготовлені промисловим способом, які споряджено вибуховою речовиною, які у конструктивному поєднанні являються оборонними осколковими ручними гранатами типу Ф-1 (2 од.), які відносяться до категорії бойових припасів, до вибуху придатні.

ОСОБА_4 отримав за передачу бойових припасів від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, які до того були вручені співробітниками правоохоронних органів в ході проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки.

Крім того, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, у невстановлений в ході судового розгляду кримінального провадження спосіб та час, але не пізніше 23 вересня 2025 року, незаконно придбав бойові припаси. Таким чином почав незаконно зберігати.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконний збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, з метою незаконного збагачення, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної зброї, а також бойових припасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, 23 вересня 2025 року приблизно о 11 годині 30 хвилин перебуваючи за своїм місцем мешкання: АДРЕСА_2 , збув ОСОБА_7 який діяв під контролем правоохоронних органів корпуси наступальної ручної осколкової гранати М-92 (4 од.) іноземного виробництва, виготовлені промисловим способом, які споряджено вибуховою речовиною та засоби підриву (засоби детонування) запали ручної гранати типу FGM-1 (4 од.) іноземного виробництва, виготовлені промисловим способом, які споряджено вибуховою речовиною, які у конструктивному поєднанні являються наступальними осколковими ручними гранатами типу М-92 (4 од.) та відносяться до бойових припасів, до вибуху придатні, за що отримав від останнього грошові кошти в сумі 11 000 (одинадцять тисяч) гривень, які до того були вручені співробітниками правоохоронних органів в ході проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки.

Крім того, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб та час, але не пізніше 23 вересня 2025 року, незаконно придбав бойові припаси. Таким чином почав незаконно зберігати.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, з метою незаконного збагачення, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної зброї, а також бойових припасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, переніс до свого місця мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де почав незаконно їх зберігати.

23 вересня 2025 року було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_4 . В ході обшуку виявлено та вилучено корпус оборонної осколкової ручної гранати типу Ф-1 (1 од.), виготовлений промисловим способом, який споряджений вибуховою речовиною та засіб підриву уніфікований запал ручної гранати модернізований дистанційної дії типу УЗРГМ (1 од.), виготовлений промисловим способом, споряджений вибуховою речовиною, які у конструктивному поєднанні являються оборонною осколковою ручною гранатою типу Ф-1 (1 од.), яка відноситься до бойових припасів, до вибуху придатна.

Після оголошення прокурором короткого викладу Обвинувального акта, судом було встановлено особу обвинуваченого та роз`яснено йому суть обвинувачення, поставлено питання обвинуваченому про те, чи зрозуміле йому обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

На зазначене питання обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суду, що обвинувачення йому зрозуміле, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 263 частина 1 КК України він визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.

У відповідності до положень ч.1 ст.349 КПК України судом було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови.

При цьому, прокурор, обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 від оголошення вступної промови відмовилися.

Судом було поставлено на обговорення питання щодо визначення обсягу доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження.

Прокурор зазначив, що враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, добровільності позиції обвинуваченого, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачений розуміє суть обвинувачення та не оспорює фактичні обставини справи, він вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 з запропонованим прокурором обсягом та порядком дослідження доказів погодилися.

Судом у відповідності до положень ч.3 ст. 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам процесу, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, прокурор, обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд заслухавши думку учасників процесу, з урахуванням положень частин 2 та 3 статті 349 КПК України на місці постановив Ухвалу про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів, а саме: допит обвинуваченого, дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений зазначив, що свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 263 частина 1 КК України він визнає в повному обсязі, кримінальне правопорушення ним було вчинено саме за тих обставин, які викладені у Обвинувальному акті.

У тому, що вчинив вказане кримінальне правопорушення, він щиро розкаявся.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Судовий розгляд провадження проводився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого обвинувачення. Зміни обвинувачення та визнання частини обвинувачення необґрунтованою судом не здійснювались, а підстав для цього не встановлено.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу.

При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Отже, з урахуванням викладеного вище, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_4 обвинувачення за статтею 263 частина 1 КК України знайшло своє підтвердження, суд приходить до переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, провину обвинуваченого повністю доведено, а вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за статтею 263 частина 1 КК України придбання, носіння, зберігання та збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Факт вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 263 частина 1 КК України, а саме: проходячи військову службу на посаді водія-заправника автомобільного відділення підвозу пального та мастильних матеріалів автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинні були свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 178 Цивільного кодексу України, п.п. 1-4, 9, 15 «Положення по дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, додатку №1, затвердженого п.1 Постанови Верховної Ради України від 07 червня 1992 року №2471-XII «Про право власності на окремі види майна», п.п. 2.3.2, 2.6, 8.1, 8.3, 8.8, 8.9, 12.1, 12.2, 12.17 «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів» (надалі Інструкції), затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України №622 від 21 серпня 1998 року, зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ), вибухові речовини й засоби вибуху не можуть перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України. Право носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача, чи збут вогнепальної зброї, бойових припасів здійснюється на підставі передбачених законом дозволів.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 був обізнаний з діючим законодавством щодо заборони зберігання, придбання чи збуту боєприпасів без передбаченого законом дозволу.

Незважаючи на викладене, солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, всупереч зазначених вимог законодавства, вчинив злочини проти громадської безпеки за наступних обставин:

У невстановлений при судовому розгляді кримінального провадження спосіб та час, але не пізніше 28 серпня 2025 року, ОСОБА_4 незаконно придбав бойові припаси. Вказані предмети він зберігав без передбаченого законом дозволу.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконний збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, з метою незаконного збагачення, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної зброї, а також бойових припасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, 28 серпня 2025 року в період часу з 10 год. 25 хв. по 11 год. 10 хв. перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем свого мешкання солдат ОСОБА_4 збув ОСОБА_7 який діяв під контролем правоохоронних органів корпуси оборонної осколкової ручної гранати типу Ф-1 (2 од.), виготовлені промисловим способом, які споряджено вибуховою речовиною, засоби підриву уніфіковані запали ручних гранат, модернізовані, дистанційної дії типу УЗРГМ та УЗРГМ-2 (2 од.), виготовлені промисловим способом, які споряджено вибуховою речовиною, які у конструктивному поєднанні являються оборонними осколковими ручними гранатами типу Ф-1 (2 од.), які відносяться до категорії бойових припасів, до вибуху придатні.

ОСОБА_4 отримав за передачу бойових припасів від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, які до того були вручені співробітниками правоохоронних органів в ході проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки.

Крім того, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, у невстановлений в ході судового розгляду кримінального провадження спосіб та час, але не пізніше 23 вересня 2025 року, незаконно придбав бойові припаси. Таким чином почав незаконно зберігати.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконний збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, з метою незаконного збагачення, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної зброї, а також бойових припасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, 23 вересня 2025 року приблизно о 11 годині 30 хвилин перебуваючи за своїм місцем мешкання: АДРЕСА_2 , збув ОСОБА_7 який діяв під контролем правоохоронних органів корпуси наступальної ручної осколкової гранати М-92 (4 од.) іноземного виробництва, виготовлені промисловим способом, які споряджено вибуховою речовиною та засоби підриву (засоби детонування) запали ручної гранати типу FGM-1 (4 од.) іноземного виробництва, виготовлені промисловим способом, які споряджено вибуховою речовиною, які у конструктивному поєднанні являються наступальними осколковими ручними гранатами типу М-92 (4 од.) та відносяться до бойових припасів, до вибуху придатні, за що отримав від останнього грошові кошти в сумі 11 000 (одинадцять тисяч) гривень, які до того були вручені співробітниками правоохоронних органів в ході проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки.

Крім того, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб та час, але не пізніше 23 вересня 2025 року, незаконно придбав бойові припаси. Таким чином почав незаконно зберігати.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, з метою незаконного збагачення, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної зброї, а також бойових припасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, переніс до свого місця мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де почав незаконно їх зберігати.

23 вересня 2025 року було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_4 . В ході обшуку виявлено та вилучено корпус оборонної осколкової ручної гранати типу Ф-1 (1 од.), виготовлений промисловим способом, який споряджений вибуховою речовиною та засіб підриву уніфікований запал ручної гранати модернізований дистанційної дії типу УЗРГМ (1 од.), виготовлений промисловим способом, споряджений вибуховою речовиною, які у конструктивному поєднанні являються оборонною осколковою ручною гранатою типу Ф-1 (1 од.), яка відноситься до бойових припасів, до вибуху придатна підтверджується показаннями обвинуваченого ОСОБА_4 та учасниками судового провадження не оспорюються.

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

У відповідності до вимог статті 50 КК України « Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.»

Цілі покарання запобігання і попередження вважаються характеристиками кримінально-правових санкцій (рішення ЄСПЛ «Езех і Коннорс проти Сполученого Королівства».

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні міри покарання обвинуваченому у відповідності до ст. 65 КК України, суд приймає до уваги конкретні обставини вчиненого обвинуваченим, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення: сукупність усіх характеризуючих його обставин, віднесення кримінального правопорушення законодавством до тяжких злочинів, характер, ступінь його суспільної небезпеки, наслідків для потерпілої юридичної особи, дані про особу обвинуваченого.

Судом досліджені характеризуючи данні обвинуваченого ОСОБА_4 .

Із Довідки КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» № 1245 від 22 вересня 2025 року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 за психіатричною допомогою в ДВ ОКПЛ м. Слов`янськ не звертався.

Із Довідки Комунального некомерційного підприємства «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Краматорськ» у м. Слов`янськ № 4/1245 від 22 вересня 2025 року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 на диспансерному обліку чи під профілактичним наглядом у лікаря нарколога лікувального закладу не перебуває.

Згідно роз`яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, «Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів».

п.п.2,3 «при призначенні покарання, суди повинні всебічно враховувати фактичні обставини кримінального провадження у їх сукупності та визначати тяжкість конкретних злочинів враховуючи їх індивідуальний ступінь. Визначаючи ступінь тяжкості злочину судам необхідно виходити з особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь наслідків. Отже, ступінь тяжкості злочину визначається характером того діяння, яке було вчинено у конкретному випадку. На неї впливають різні об`єктивні та суб`єктивні обставини, зокрема цінність тих суспільних відносин на які посягає винний, тяжкість наслідків (характер посягання), спосіб посягання форма й ступінь вини наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.»

Суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 Кримінального кодексу України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому відповідно до п.1 частини 1 ст. 66 КК України, суд визнає ті обставини, що ОСОБА_4 визнав себе винним та щиро розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення

Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалась ( Ухвала колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 16 жовтня 2007 року).

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. (Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18).

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним. ( Постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 07 жовтня 2020 року, справа № 347/1360/17).

В судовому засіданні ОСОБА_4 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 263 частина 1 КК України, докладно розповів про відомі йому події вчинення кримінального правопорушення. Критично поставився до вчиненого та пояснив, що дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до частини 1 статті 67 КК України судом не встановлено.

Висновок органу пробації не має для суду наперед встановленої сили, оскільки досудова доповідь органом пробації складається лише з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує особу обвинуваченого, а у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 така інформація відображена у достатньому обсязі.

Вказані обставини потребують додаткового врахування при призначенні покарання обвинуваченому, оскільки мають істотне значення щодо вивчення його особистості та відношення до скоєного ним.

Суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, приймає до уваги ті обставини, що ОСОБА_4 є осудним, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, задовільно характеризується за місцем служби.

Суд враховує також ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та визнає необхідним та достатнім для виправлення і попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, однак, в мінімальних межах санкції інкримініруємої статті Особливої частини Кримінального кодексу України.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання , призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

Правових підстав для застосування ст.75 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини в їх сукупності та дані про особу винного, суд не знаходить.

Системне тлумачення норм статті 75 КК України дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

При цьому, оскільки покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, застосування ст. 75 КК України при визначенні покарання за вчинення кримінальних правопорушень указаної категорії в теперішніх умовах є неприпустимим.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного ( обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Європейський суд уу справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року ( заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Конкретні обставини справи свідчать, що досягнення мети покарання, яка полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу, неможливе без його реального відбування. Отже суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, вибір заходу примусу та порядок його узгоджується із позицією сторони обвинувачення, висловленої у судових дебатах.

При цьому, суд вважає за неможливе застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 вимог ст. 69 КК України, виходячи з наступного.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18, провадження № 51-3479 км 20.

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Підстав для застосування норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дана правова норма має змогу бути застосована, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежить від обґрунтованості його призначення і реалізації.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» ( рішення від 09 квітня 2020 року) та в справі «Скачкова та Рижа проти України» ( рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу « законності» і воно не було свавільним».

У справі « Белане Надь проти Угорщини» ( рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» ( рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити « особистий надмірний тягар для особи».

23 вересня 2025 року ОСОБА_4 було затримано на підставі статті 208 КПК України і на підставі Ухвали слідчого судді Заводського районного суду міста Кам`янського від 24 вересня 2025 року відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дія якого судом продовжувалася. Судом встановлено, що ризики передбачені статтею 177 КПК України на даний час не відпали, враховуючи, що особа засуджується до реального покарання у виді позбавлення волі, з метою запобігти ризикам ухилитись від суду та відбування покарання, суд приходить до висновку, що до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 слід залишити без змін, оскільки існує ризик перешкоджання кримінальному провадженню шляхом ухилення від виконання судового рішення.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 118 КПК України витрати на залучення експертів є процесуальними витратами.

Відповідно до ч.2 ст. 122 КПК України «Залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

У відповідності з вимогами ч.2 ст. 124, п.2 ч.4 ст. 374 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, рішення про відшкодування процесуальних витрат у разі визнання особи винуватою зазначається у резолютивній частині вироку.

Згідно Довідки Донецького науково-дослідного експертно криміналістичного центру МВС України витрати на проведення судової вибухо -технічної експертизи за Висновком № СЕ-19/105-25/12800- ВТХ від 08 вересня 2025 року проведеної в кримінальному провадженні №0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року складають 7131 грн 20 коп.

Згідно Довідки Донецького науково-дослідного експертно криміналістичного центру МВС України витрати на проведення судової експертизи зброї за Висновком № СЕ-19/105-25/13931- БЛ від 28 жовтня 2025 року проведеної в кримінальному провадженні №0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року складають 4457 грн 00 коп.

Згідно Довідки Донецького науково-дослідного експертно криміналістичного центру МВС України витрати на проведення судової вибухо - технічної експертизи за Висновком № СЕ-19/105-25/14021- ВТХ від 08 жовтня 2025 року проведеної в кримінальному провадженні №0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року складають 8914 грн 00 коп.

У відповідності до вимог частини 4 статті 174 КПК України «Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові».

У відповідності до положення ч.4 ст.174 КПК України та для можливості вирішення питання по речовим доказам, скасувати арешт майна, накладений ухвалами слідчого судді.

Скасувати арешт майна, накладений Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Кам`янського від 29 вересня 2025 року на:

- грошові кошти в сумі 11000 грн ( за які ОСОБА_4 збув бойові припаси), упаковані до сейф пакету PSP1389944;

- смартфон « Redmi Note 10 imei НОМЕР_3 , з сім картами НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ;

- предмет схожий на корпус гранати Ф -1 упаковано до сейф -пакету CRI 1016876;

- предмет схожий на запал типу УЗРГМ упакований до сейф пакету CRI 1016878;

- предмети схожі на корпуси гранат типу GMO 1 упаковані до сейф пакету AB 1160680;

- предмети схожі на запали типу FGM 1 упаковані до сейф -пакету CRI 1017270.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Питання про речові докази слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-370, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 263 частина 1 КК України і призначити йому покарання за цією статтею кримінального закону у виді позбавлення волі на строк три роки з ізоляцією засудженого та поміщенням його до кримінально виконавчої установи закритого типу.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_8 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України, в редакції, чинній на теперішній час, зарахувати засудженому ОСОБА_8 у строк відбуття призначеного покарання строк тримання під вартою під час досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження з 23 вересня 2025 року до дня набрання вироком законної сили включно із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Захід забезпечення кримінального провадження ОСОБА_8 до набрання вироком чинності, залишити без змін тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 з дислокацією у АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська Донецької області, РНОКПП: НОМЕР_1 , інвалідом не являється, військовослужбовця військової служби за мобілізацією водій-заправник автомобільного відділення підвозу пального та мастильних матеріалів автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 на користь держави витрати на проведення судової вибухо -технічної експертизи за Висновком № СЕ-19/105-25/12800- ВТХ від 08 вересня 2025 року проведеної в кримінальному провадженні №0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року - 7131 грн 20 коп. ( сім тисяч сто тридцять одна грн. 20 коп).

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська Донецької області, РНОКПП: НОМЕР_1 , інвалідом не являється, військовослужбовця військової служби за мобілізацією водій-заправник автомобільного відділення підвозу пального та мастильних матеріалів автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 на користь держави витрати на проведення судової експертизи зброї за Висновком № СЕ-19/105-25/13931- БЛ від 28 жовтня 2025 року проведеної в кримінальному провадженні №0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року - 4457 грн 00 коп. ( чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім грн. 00 коп).

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська Донецької області, РНОКПП: НОМЕР_1 , інвалідом не являється, військовослужбовця військової служби за мобілізацією водій-заправник автомобільного відділення підвозу пального та мастильних матеріалів автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 на користь держави витрати на проведення судової вибухо - технічної експертизи за Висновком № СЕ-19/105-25/14021- ВТХ від 08 жовтня 2025 року проведеної в кримінальному провадженні №0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року - 8914 грн 00 коп. ( вісім тисяч дев`ятсот чотирнадцять грн. 00 коп)

Скасувати арешт майна, накладений Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Кам`янського від 29 вересня 2025 року на:

- грошові кошти в сумі 11000 грн ( за які ОСОБА_4 збув бойові припаси), упаковані до сейф пакету PSP1389944;

- смартфон « Redmi Note 10 imei НОМЕР_3 , з сім картами НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ;

- предмет схожий на корпус гранати Ф -1 упаковано до сейф -пакету CRI 1016876;

- предмет схожий на запал типу УЗРГМ упакований до сейф пакету CRI 1016878;

- предмети схожі на корпуси гранат типу GMO 1 упаковані до сейф пакету AB 1160680;

- предмети схожі на запали типу FGM 1 упаковані до сейф -пакету CRI 1017270.

Речові докази по справі:- залишки об`єктів дослідження, упаковані в одну з первинних упаковок, горловину якої перев`язано ниткою, вільні кінці якої скріплено паперовою биркою на поверхні якої є пояснювальні написи з зазначенням номера експертизи, назви експертної установи, назви об`єктів вміщених в пакунок, прізвище та підпису експерта, які залучено до матеріалів кримінального провадження № 0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року у якості речових доказів на підставі Постанови слідчого від 24 вересня 2025 року, що зберігається у Камері схову при ВП№4 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області за Квитанцією №1223 у відповідності до ч. 9 ст. 100 КПК України знищити.

Речові докази по справі:- залишки об`єктів дослідження, упаковані в одну з первинних упаковок, горловину якої перев`язано ниткою, вільні кінці якої скріплено паперовою биркою на поверхні якої є пояснювальні написи з зазначенням номера експертизи, назви експертної установи, назви об`єктів вміщених в пакунок, прізвище та підпису експерта, які залучено до матеріалів кримінального провадження № 0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року у якості речових доказів на підставі Постанови слідчого від 27 жовтня 2025 року, що зберігається у Камері схову при ВП№4 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області за Квитанцією №1268 у відповідності до ч. 9 ст. 100 КПК України знищити.

Речові докази по справі: грошові кошти в сумі 11000 грн ( за які ОСОБА_4 збув бойові припаси), упаковані до сейф пакету PSP1389944, які залучено до матеріалів кримінального провадження № 0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року у якості речових доказів на підставі Постанови слідчого від 30 жовтня 2025 року, що зберігається у АТ КБ «Приватбанк» на підставі Акту прийому передачі майна на зберігання від 06 листопада 2025 року у відповідності до ч. 9 ст. 100 КПК України повернути власнику Головному Управлінню Національної Поліції в Донецькій області.

Речові докази по справі: смартфон « Redmi Note 10 imei НОМЕР_3 , з сім картами НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , разом із первинною упаковкою, які упаковані до сейф пакету PSP 1417491, які залучено до матеріалів кримінального провадження № 0000514, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2025 року у якості речових доказів на підставі Постанови слідчого від 03 листопада 2025 року, що зберігається у Камері схову при ВП№4 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області за Квитанцією №1292 у відповідності до ч. 9 ст. 100 КПК України повернути власнику ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Дніпровського апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Вирок постановлено, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий: суддя

Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_9