Справа № 408/1374/17
Провадження № 1-кп/0198/9/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника - адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого, розглянувши у підготовчому судовому засіданні в Юр`ївському районному суді Дніпропетровської області кримінальне провадження внесене до ЄРДР 15 вересня 2016 року за №0000376 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Локня, Кролевецького району, Сумської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції 2015 року),

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015, затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року №113-/Л1І, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , 03 серпня 2015 року на військову службу за мобілізацією призвано громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та для подальшого проходження військової служби скеровано до розташування Академії сухопутних військ ім. Петра Сагайдачного.

У подальшому, відповідно до наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 жовтня 2015 року №219, старшого лейтенанта ОСОБА_5 , який прибув із Академії сухопутних військ ім. Петра Сагайдачного, зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду командира 2 взводу 3 гаубичної самохідно - артилерійської батареї 1 гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону.

У відповідності до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015, затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року №1ІЗ-УІІІ з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб.

Згідно вимог ч. 10 ст. 1 Закону України «Про оборону України», ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації в Україні або в окремих її місцевостях настає особливим період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Старший лейтенант ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем (крім строкової служби) відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 16, 49, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю й гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від їх вчинення товаришів по службі.

Натомість старший лейтенант ОСОБА_5 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вимогам Статутів Збройних Сил України, став на шлях вчинення злочину проти встановленого порядку несення військової служби, за наступних обставин.

Так, 26 січня 2016 року вироком Новопсковського районного суду Луганської області, військовослужбовця військової частини пп НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України останнього звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до ст. 14 Кримінально-виконавчого кодексу України, військові частини, гауптвахти виконують покарання у виді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, службового обмеження для військовослужбовців, засуджених за злочини невеликої тяжкості, арешту з утриманням засуджених на гауптвахтах, а також здійснюють контроль за поведінкою засуджених військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням.

Окрім цього, відповідно до ч.І ст.163 цього ж кодексу, нагляд за поведінкою осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, протягом іспитового строку здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання засудженого, а стосовно військовослужбовців - командирами військових частин.

Однак, 27 січня 2016 року старший лейтенант ОСОБА_5 до розташування військової частини пп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) не прибув, натомість вибув за місцем постійного проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 .

18 листопада 2016 року о 15 годині ОСОБА_5 самостійно прибув до першого відділу військової прокуратури Луганського гарнізону.

Увесь період із 08 години 30 хвилин 27 січня 2016 року по 15 годину 18 листопада 2016 року, старший лейтенант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової частини пп НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині пп НОМЕР_1 , у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, умисно, без поважних причин та за відсутності дозволу відповідного командування військової частини пп НОМЕР_1 , не з`явившись у визначений строк до розташування військової частини пп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), службові обов`язки не виконував. При цьому, не вживаючи жодних заходів задля повернення в розташування військової частини, і не заявляючи про своє місцезнаходження до правоохоронних органів чи органів державного управління, маючи реальну змогу це зробити, проводив службовий час на власний розсуд за місцем постійного проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Умисні дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч.4 ст.407 КК України (в редакції 2015 року) як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в частині другій статті ст. 407 КК України.

30 жовтня 2025 року між прокурором та обвинуваченим укладено угоду про визнання винуватості, згідно яких, обвинувачений зобов`язується беззастережно визнати пред`явлене йому обвинувачення в повному обсязі.

В угоді сторони погодилися на призначення ОСОБА_5 покарання за ч.4 ст.407 КК України (в редакції 2015 року) у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст.ст.75,76 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Прокурор, обвинувачений, захисник просили суд затвердити угоду про визнання винуватості, оскільки порядок і умови її укладення відповідають вимогам кримінального процесуального Закону України та ухвалити обвинувальний вирок, яким затвердити угоду про визнання винуватості і призначити узгоджене сторонами покарання.

Вислухавши думку обвинуваченого, його захисника, прокурора, дослідивши відомості щодо особи обвинуваченого, ряд доказів та документів, які долучено до матеріалів кримінального провадження, допитавши обвинуваченого, перевіривши наявність повідомлення про підозру, котрі містяться в матеріалах кримінального провадження, суд приходить до висновку, що укладена між прокурором та обвинуваченим 30.10.2025 року угода про визнання винуватості підлягає затвердженню (частково) вироком з призначенням обвинуваченому узгодженого сторонами покарання, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або обвинуваченого; угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, а також особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, допускається лише у випадку надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди ; укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Правова кваліфікація дій обвинуваченого за ч.4 ст.407 КК України (в редакції 2015 року) як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в частині другій статті ст. 407 КК України відповідає суті обвинувачення, викладеному в обвинувальному акті і знайшла своє об`єктивне підтвердження під час засідання.

Зміст угод відповідає вимогам ст. 472 КПК України, при цьому прокурором при укладенні угоди про визнання винуватості враховані обставини, закріплені у ст. 470 КПК України.

Обвинувачений, розуміючи наслідки укладення та затвердження угод, зокрема, обмеження його процесуальних прав, у відповідності до ст. 473 КПК України, розмір та вид узгодженого покарання, діючи відповідно умов угоди, беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, не оспорюючи час, місце, мотив, характер та інші обставини злочину і погодився з призначенням узгоджених виду та міри покарання.

Укладення угоди для обвинуваченого, в чому суд переконався під час засідання, є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Щодо призначення покарання - узгоджене сторонами покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даним про особу обвинуваченого, наявні позитивна та посередня характеристика, раніше не судимий (судимість погашена), наявність пом`якшуючої його покарання обставини - щире каяття, відсутність обтяжуючої покарання обставини.

Крім цього, суд враховує вимоги ст. 50 ч. 2 КК України, відповідно до котрих, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Також, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Прокурор в засіданні, обгрунтовуючи можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком навів в засіданні ряд доводів, які суд оцінює критично, але все ж приймає до уваги і розглядає їх як такі, що сприяють прийняттю саме такого рішення.

Доводи прокурора і їх аналіз судом відповідно до правової позиції наведеної у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 лютого 2025 року по справі № 552/4770/19, законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який грунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом (ч. 1, 3 ст. 3 КК). Тобто, законодавство про кримінальну відповідальність складається виключно з Кримінального Кодексу.

Згідно ст. 78 ч. 3 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу. Однак, норми КК України не містять чіткого визначення моменту початку перебігу іспитового строку.

Згідно КВК України (ст. 165 ч. 1), іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Але, КВК України не є законодавством про кримінальну відповідальність (законодавство про кримінальну відповідальність складається виключно з КК України).

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», іспитовий строк…обчислюється з дня постановлення вироку незалежно від того, судом якої інстанції застосовано ст. 75 КК. Проте, дане є не більше ніж офіційною рекомендацією вищого судового органу (який давно припинив свою роботу).

На думку прокурора початок перебігу іспитового строку необхідно обраховувати не з дати проголошення вироку, а з дати набрання ним законної сили, оскільки судове рішення, яке ще не набрало законної сили не може породжувати обов`язки і обтяження для особи (крім випадків, про які прямо зазначається в самому судовому рішенні).

В продовження логічного ланцюга, прокурором висловлено довод оскільки діючий КК України (єдиний акт законодавства про кримінальну відповідальність) не містить чіткої вказівки про початок обрахування іспитового строку, то усі можливі сумніви та двозначності в трактуванні законодавства необхідно враховувати на користь особи, яка притягається до кримінальної відповідальності (згідно ст. 62 Конституції України).

Враховуючи доводи висловлені прокурором (які є послідовними і логічними, хоч і спірними з юридичної точки зору), суд приходить до переконання, що в даному випадку (в порядку виключення один випадок на тисячу) потрібно пристати на них.

На користь звільнення особи від відбування призначеного покарання вказують і такі обставини як вік обвинуваченого (62 роки), з часу вчинення злочину пройшло майже 9 років.

Щодо тривалості іспитового строку.

Угодою передбачено іспитовий строк тривалістю один рік.

Разом з цим, угодою може бути передбачено (узгоджено) лише саме покарання його вид та розмір (в даному випадку, тривалість). Тривалість іспитового строку не охоплюється поняттям «покарання», а тому визначення тривалості іспитового строку є компетенцією суду.

На переконання головуючого призначення (в даному конкретному випадку) іспитового строку мінімальної тривалості є невиправданим. За особою (її поведінкою) потрібен більш тривалий нагляд з боку працівників органу пробації (принаймні, більший ніж впродовж передбаченого мінімального строку).

Тому угоду слід затвердити частково.

Процесуальних витрат по справі не було.

Речових доказів немає.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373, 374, 468, 474, 475 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Затвердити частково укладену 30 жовтня 2025 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 угоду про визнання винуватості.

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції 2015 року) та призначити йому покарання узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю один рік три місяці.

У відповідності до ст.76 КК України, ОСОБА_5 , зобов`язати на протязі іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

На вирок суду з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду, через Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику.

Суддя ОСОБА_1