УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 189/2665/24

провадження № 51-3776 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну засудженого ОСОБА_4 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року,

встановив:

Як вбачається із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2025 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Олександрівка Покровського району Дніпропетровської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винним в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, вчиненого за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 , 26 жовтня 2024 року (більш точного часу не встановлено), будучи військовозобов`язаним, придатним до військової служби, та заздалегідь попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, не маючи права на відстрочку, з метою ухилення від призову у зв`язку з оголошенням загальної мобілізації на військову службу у Збройні Сили України по мобілізації, без поважних на це причин, не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 для вибуття у військову частину НОМЕР_1 , тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

26 жовтня 2024 року (більш точного часу не встановлено) ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним і придатним до військової служби, не маючи права на відстрочку, будучи заздалегідь попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, з метою ухилення від призову у зв`язку з оголошенням загальної мобілізації на військову службу у Збройні Сили України по мобілізації, без поважних на це причин, пославшись на те, що є православним християнином, а також відповідно до власних психологічних та юридичних переконань, відмовився від проходження служби та вибуття у військову частину, про що власноручно написав відповідну заяву, яку поштовим зв`язком надіслав до ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати вирок районного суду та ухвалу апеляційного суду як незаконні та закрити кримінальне провадження. Водночас зазначає, що диспозиція ст. 336 КК України порушує норми Конституції України, Кримінального кодексу України та міжнародного права. Вказує, що він перебував на обліку, будучи школярем, та був визнаний непридатним до військової служби відповідно до висновку обласної ВЛК, проте працівники РТЦК та СП не надали відповідні документи та щодо нього були погрози та спроби примусу. Крім того, його дії по відмові від мобілізації не містять складу злочину, передбаченого ст. 336 КК України, у зв'язку із відсутністю суспільної небезпеки діяння через його малозначність та відсутністю заподіяної шкоди. Також засуджений вказує на суворість призначеного йому покарання та просить його пом'якшити. Винний стверджує, що активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, сумлінно ставиться до праці, проживає з хворою матір`ю- пенсіонеркою та має сестру, яка є ВПО. Також звертає увагу, що він є віруючим християнином, тому не може проходити військову службу. Водночас стверджує, що апеляційний суд належним чином своїх висновків не мотивував. Тому вважає ухвалу такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Клопотання засудженого ОСОБА_4 про передачу даного кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частина 5 ст. 434-1 КПК України надає право Суду, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Засуджений у своєму клопотанні не обґрунтовує наявності у даному провадженні виключної правової проблеми й того, що передача вказаного провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Тобто змісту і характеру виключної правової проблеми у клопотанні не сформульовано.

За таких обставин клопотання засудженого ОСОБА_4 про передачу кримінального провадження за його касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє додержання, передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання.

З копій судових рішень видно, що судами ці вимоги закону було дотримано повною мірою, враховуючи наступне.

Так, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у кримінальному провадженні та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.

Як видно з копії вироку районного суду, засуджений ОСОБА_4 , будучи допитаним у судовому засіданні, не визнав своєї вини у пред`явленому обвинуваченні за ст. 336 КК Українита безпосередньо суду показав, що статтю 336 КК України вважає такою, що суперечить Конституції України, її виконання примушує людину виконувати явно злочинні накази, спрямовані на позбавлення життя інших людей. Держава, намагаючись його мобілізувати, порушує статті 3-50 Конституції, а саме його права людини в частині права на життя, свободу, честь і гідність, свободу віросповідання, свободу слова, права на здоров`я, навчання, працю, відпочинок, безпечне довкілля та інші права, визначені цими нормами Конституції. Зазначив, що держава жодним чином йому не сприяла у навчанні, лікуванні, працевлаштуванні, тому він не вважає себе зобов`язаним захищати державу. Обвинувачений також заявив, що не розуміє, яку шкоду спричинив своїми діями і вважає, що його дії у відмові від мобілізації не містять у собі складу злочину, оскільки шкода не спричинена. Вважає також, що дії військових, які розміщуються в населених пунктах і наражають на небезпеку мирне населення, такими, що суперечать праву Женеви. Наголосив, що є православним християнином і в силу своїх релігійних переконань не може брати в руки зброю. Також пояснив, що у віці 21 рік був визнаний непридатним до військової служби і знятий з обліку як призовник. При цьому фактичні обставини справи не заперечував, пояснив, що дійсно пройшов ВЛК, був викликаний у військкомат, де під розпис ознайомився із змістом ст. 336 КК України, отримав так звану «бойову повістку», однак у військоматі одразу сказав, що на відправлення до військової частини не з`явиться і не з`явився 26 жовтня 2024 року, про що написав листа. Зазначив, що повістку йому видав представник військомата - особа на прізвище ОСОБА_5 , тоді як у ній містився підпис ОСОБА_6 , на підставі чого робить висновок, що повістку підписала неуповноважена посадова особа.

Незважаючи на таку позицію засудженого, районний суд належним чином проаналізував й оцінив показання свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що 25 жовтня 2024 року його, як офіцера відділу викликали до начальника цього відділу, щоб засвідчити відмову ОСОБА_4 від проходження служби та вибуття у військову частину. Останній пояснив працівникам ТЦК, що він не має бажання проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями, однак будь- яких документів до ТЦК на підтвердження своїх доводів не надавав, при цьому винному було роз`яснено, що він не може проходити альтернативну не військову службу, оскільки її проходження можливе лише у мирний час. Після чого ОСОБА_4 були вручені: бойова повістка, пам`ятка та попередження про кримінальну відповідальність за ухилення від військової служби. На наступний день ОСОБА_4 не з`явився по повістці до пункту мобілізації, тим самим ухилився від призову на військову службу. Крім того, свідок ОСОБА_7 зазначив, що згідно висновку ВЛК ОСОБА_4 був визнаний придатним до проходження військової служби у воєнний час. Наголосив, що обвинувачений будь-яких медичних або інших документів, які б могли підтвердити неможливість проходження ним військової служби, в тому числі документів, які підтверджували його право на відстрочку, до ТЦК не надавав.

Крім того, судами досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що обіймає посаду начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 до ВП №5 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. Останній пояснив, що ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, пройшов медичний огляд, за результатами якого був визнаний придатним до військової служби, отримав повістку на відправлення до військової частини, але в день відправки до визначеного місця не з`явився, не повідомивши нікому про причини неявки. Також підтвердив, що повістку на відправку підписав саме він, зазначаючи, що в силу своїх посадових обов`язків має на це повне право.

Також судом взято до уваги показання свідка ОСОБА_9 , який пояснив що працює лікарем-терапевтом в Покровській ЦРЛ ДОР та за сумісництвом є головою ВЛК. Пояснив суду, що ОСОБА_4 зі скаргами за його спеціалізацією як лікаря-терапевта не звертався, за результатами ВЛК був визнаний придатним до військової служби.

Окрім того, судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що обіймає посаду лікаря-невропатолога в Покровській ЦРЛ ДОР, є членом ВЛК. Вона зазначила, що здійснювала медичний огляд ОСОБА_4 під час проходження огляду ВЛК, під час якого якихось вад та відхилень по своїй спеціальності свідок не виявила. Свідок також пояснила суду, що у разі наявності підстав для проведення додаткового обстеження особа направляється для дообстеження в обласну лікарню ім. Мечнікова (м. Дніпро), однак у даному випадку підстави для дообстеження виявлені нею не були.

Водночас судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_11 , яка пояснила, що обіймає посаду лікаря-офтальмолога в Покровській ЦРЛ ДОР та є членом ВЛК. Свідок пояснила, що вона здійснювала медичний огляд ОСОБА_4 , а саме, перевірила його зір, який відповідав ступеню «придатний до військової служби», скарги від ОСОБА_4 на зір не надходило.

Крім того, судом першої інстанції досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_12 , який показав, що обіймає посаду лікаря-психіатра в Покровській ЦРЛ ДОР і є членом ВЛК. Пояснив, що ОСОБА_4 за медичною допомогою до нього не звертався та на обліку не перебуває.

Судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_13 , яка обіймає посаду лікаря-ЛОР в Покровській ЦРЛ ДОР, та свідка ОСОБА_14 , який обіймає посаду лікаря-невролога в Покровській ЦРЛ ДОР, та які є членами ВЛК, які пояснили, що скарг від ОСОБА_4 під час огляду не надходило.

Також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що обіймає посаду лікаря-хірурга, травматолога та уролога в Покровській ЦРЛ ДОР та входить до складу ВЛК як хірург. Пояснив, що коли до нього приходить людина з обхідним листом з ТЦК, він вивчає скарги по хірургії, травматології, урології, а також вивчає амбулаторну карту особи, яка проходить ВЛК. У разі якщо особа не має скарг на здоров`я та бажає проходити військову службу, йому ставляться відповідні відмітки, але якщо в людини є скарги на стан здоров`я, проводиться відповідний медичний огляд з дослідження амбулаторної карти хворого та фіксується відповідний діагноз. У даному випадку таких скарг від ОСОБА_4 не надходило.

Окрім того, всі допитані працівники лікарні в суді першої інстанції підтвердили, що у картці обстеження та медичного огляду ОСОБА_4 від 25 жовтня 2024 року містяться саме їх підписи та печатки.

Водночас суди першої та апеляційної інстанцій обгрунтовано послалися та правильно врахували:

- повідомлення від начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 до ВП №5 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 29 жовтня 2024 року, в якому був викладений факт ухилення ОСОБА_4 від призову на військову службу;

- картку обстеження та медичного огляду від 25 жовтня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_4 на підставі статті графи ІІ Розкладу хвороб визнаний придатним до військової служби;

- довідку військово-лікарської комісії №1781 від 25 жовтня 2024 року, відповідно до якої на підставі графи ІІ Розкладу хвороб ОСОБА_4 є придатним до військової служби;

- розписку від 25 жовтня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_4 особисто під підпис отримав повістку про явку о 07:00 год. 26 жовтня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправлення у військову частину у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації;

- пам`ятку від 25 жовтня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_4 особисто під підпис ознайомлений про кримінальну відповідальність за ухилення від військової служби, передбачену ст. 336 КК України;

- дані списку військовозобов`заних, які призвані і відправлені у складі команди №13/1/6099/1 від 26 жовтня 2024 року, з якого слідує, що ОСОБА_4 не з`явився на відправку 26 жовтня 2024 року у військову частину НОМЕР_1 ;

- письмову заяву ОСОБА_4 від 26 жовтня 2024 року, у якій останній відмовився від призову за мобілізацією до лав ЗСУ у зв`язку з тим, що він є православним християнином, а також відповідно до власних психологічних та юридичних переконань.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_4 та правильно кваліфікував його дії за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені в суді першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що факт ухилення ОСОБА_4 від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, підтверджується дослідженими районним судом доказами та показаннями як самого обвинуваченого, так і допитаних свідків, зі змісту яких видно, що ОСОБА_4 була вручена повістка про необхідність прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 о 07 год. 26 жовтня 2024 року, він розписався про її отримання. При цьому обвинувачений не з`явився до центру укомплектування без поважних причин.

Водночас апеляційний суд зауважив, що жодним чином не спростовує обставин вчинення кримінального правопорушення та не впливає на кваліфікацію дій винного його твердження, що він був визнаний непридатним до військової служби відповідно до висновку обласної ВЛК, оскільки на даний час в Україні введений і діє воєнний стан, із змісту картки обстеження та медичного огляду 25 жовтня 2024 та довідки ВЛК №1781 від 25 жовтня 2024 року вбачається, що ОСОБА_4 придатний до військової служби за станом здоров`я. Доказів, які б стверджували протилежне, обвинуваченим не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.

При цьому апеляційним судом встановлено, що поважних причин неявки до ІНФОРМАЦІЯ_2 для вибуття у військову частину НОМЕР_1 ОСОБА_4 не наведено та будь яких доказів, які б підтверджували поважність, обвинуваченим не додано.

Також апеляційний суд також дійшов висновку, що в даному провадженні не встановлено жодного належного, переконливого та об`єктивного доказу щодо того, що обвинувачений був доставлений до РТЦК та СП під вигаданим приводом та не було здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду. При цьому вказаний суд встановив, що в матеріалах провадження відсутні докази про те, що ОСОБА_4 звертався із будь-якими заявами та скаргами до відповідних органів з приводу незаконних дій працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тому апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що це обумовлено позицією захисту засудженого, з чим погоджується і колегія суддів.

Водночас апеляційний суд слушно зазначив, що згідно зі ст. 65 Конституції України та ст. 1 ч. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Тому суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що у ОСОБА_4 , як у громадянина України, наявний такий обов`язок, для виконання якого його і було зобов`язано з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 для вибуття у військову частину НОМЕР_1 , однак обвинувачений цього не зробив, ухилившись від призову на військову службу під час мобілізації, тобто вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення.

Крім того, доводи касаційної скарги засудженого про те, що він є віруючим християнином, тому не може проходити військову службу, також не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Так, відповідно до положень ст. 1 Закону України від 12 грудня 1991 року № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

За змістом ч. 4 вищевказаного Закону України на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

При цьому у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду (справа № 573/838/24; провадження № 51-603 кмо25) сформульовано висновок щодо того, чи має право громадянин на сумлінну відмову від військової служби з релігійних переконань під час мобілізації у період воєнного стану.

Зокрема, об`єднана палатазазначила, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. При цьому об`єднана палатаконстатувала, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Враховуючи вищенаведене, об'єднана палата дійшла висновку про те, що законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні статті 336 КК України.

Тому суди дійшли вірного висновку про те, що жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Що стосується доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про суворість призначеного йому покарання, то вони також є необгрунтованними, з таких міркувань.

З копій судових рішень слідує, що при призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно не працює, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має. При цьому обставин, які згідно зі статей 66, 67 КК України пом`якшують або обтяжують покарання винному, судом не встановлено.

Водночас судами взято до уваги, що засуджений вину не визнав і не розкаявся у вчиненому та розуміє, що ухиляється від служби, однак не усвідомлює злочинності свого діяння, спричиненої шкоди обороноздатності держави, не бажає виконувати свій конституційний обов`язок, перекладаючи такий обов`язок на інших громадян України, які зі зброєю в руках боронять, у тому числі, його життя, здоров`я, майно, права і свободи.

Крім того, при призначенні покарання суди врахували ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому застосування ст. 75 КК України не сприятиме його меті - виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Враховуючи вищенаведене, районний суд, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про те, зазначені обставини унеможливлюють виправлення ОСОБА_4 без реального відбуття покарання в умовах ізоляції від суспільства, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ст. 336 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Зважаючи на зазначене, покарання засудженому ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог закону та за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Враховуючи вищенаведене, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.

Інші доводи касаційної скарги засудженого не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі засудженого та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3