У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001696, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2025 року відносно

ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Жовті Води Дніпропетровської області, зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_7 ,

обвинувачена ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та їй призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків визначених ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 у відшкодування моральної шкоди, що була завдана пошкодженням майна 15 000 грн., а також в дохід держави процесуальні витрати за проведення експертиз на загальну суму 14 766,96 грн.

Ухвалено скасувати арешт з транспортних засобів марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 та «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2025 року скасувати в частині призначення ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, та застосувати до ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України з встановленням мінімального іспитового строку, та відповідно до ст. 69 КК України, не призначати додаткове покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник вказує на те, що суд при призначенні ОСОБА_5 покарання неповно враховано фактичні обставини кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, визнає провину, щиро кається у вчиненому, активно сприяла у розкритті кримінального правопорушення.

Вказані обставини, на думку апелянта, є підставою для призначення остаточного покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, без позбавлення права керування транспортним засобом.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

11.11.2024 р., приблизно о 09.20 год. (більш точного часу у ході досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_5 керувала технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та рухалась у світлий (денний) час доби, в похмуру погоду, по сухій, чистій, асфальтованій ділянці проїзної частини вул. Генерала Олекси Алмазова у м. Миколаєві Миколаївської області, яка призначена для руху в двох напрямках, зі сторони вул. Морехідної у напрямку до вул. Євгенія Логінова.

У цей же час, по проїзній частині вул. Генерала Олекси Алмазова, у зустрічному напрямку, рухався автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_9 та в салоні керованого ним транспортного засобу перебувала пасажир ОСОБА_8 , яка знаходилась на передньому пасажирському місці справа.

Під час руху в обраному напрямку, водій автомобілю марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_5 , ОСОБА_5 , порушила вимоги дорожньої розмітки 1.1 та пунктів 2.3 «б», 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., проявила неуважність, не врахувала дорожньої обстановки та її змін, хоча зобов`язана була постійно її контролювати і мала таку можливість, перед початком зміни напрямку свого руху ліворуч в сторону заїзду до прибудинкового подвір`я буднику № 55 по вул. Генерала Олекси Алмазова, не переконалася, що це буде безпечним, і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого не надала перевагу в русі зустрічному транспортному засобу автомобілю марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_6 , під керуванням водія ОСОБА_9 , що призвело до зіткнення передньою правою частиною автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з передньою правою частиною автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_7 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої третини обох кісток правого передпліччя без зміщення уламків, забою м`яких тканин лівої молочної залози, що по ступеню тяжкості відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_5 вимог дорожньої розмітки 1.1 та пунктів 2.3 «б», 10.1, 10.4 ПДР, які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував,ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, не працює, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії обвинуваченої кваліфіковані вірно за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_5 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. На підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, яке є наближеним до мінімального у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

При цьому, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд зважив на дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, ставлення до скоєного, поведінку після вчиненого злочину, та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинувачену від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, безпідставно не врахував такі пом`якшуючі покарання обставини, як щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки, як з матеріалів провадження, так і зі змісту вироку вбачається, що ОСОБА_5 свою провину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнала повністю, не заперечувала обставин дорожньо-транспортної пригоди та своєї провини у цьому, під час досудового розслідування приймала участь у проведенні слідчого експерименту під час з`ясування обставин дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, неврахування судом першої інстанції наведених пом`якшуючих обставин істотно не вплинуло на справедливість та індивідуалізований характер призначеного ОСОБА_5 покарання. З огляду на вид і розмір основного покарання, його наближеність до мінімальної межі санкції ч. 1 ст. 286 КК України, застосування ст. 75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, відсутність обтяжуючих обставин, а також характер і наслідки вчиненого кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає, що остаточне покарання, визначене ОСОБА_5 , є співмірним ступеню тяжкості діяння та даним про її особу, відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про можливість призначення обвинуваченій ОСОБА_5 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, апеляційний суд доходить наступного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від 3 000 до 5 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Разом з цим, у ч. 1 ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку, суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 69 КК України визначено, що на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Норма ч. 2 ст. 69 КК України є застосовною, якщо дотримані умови, передбачені ч. 1 ст. 69 КК України. Проте сама ж диспозиція ч. 2 ст. 69 КК України містить виняток щодо її застосування, а саме її положення не поширюються на випадки призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.03.2023 р. у справі № 185/1030/22, від 31.05.2023 р. у справі № 727/6826/22.

У справі що розглядається ОСОБА_10 визнано винуватою за ч. 1 ст. 286 КК України, санкція якої альтернативно передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Оскільки штраф у розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян визначений як одне з основних покарань у санкції ч. 1 ст. 286 КК України, то вказане виключає можливість застосування у такому кримінальному провадженні положень ч. 2 ст. 69 КК України при вирішенні питання щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, висновок місцевого суду про необхідність призначення ОСОБА_5 обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами правильним, при цьому, судом першої інстанції не порушено загальних засад призначення покарання, встановлених КК України.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для зміни судового рішення апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни не має.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2025 року відносно ОСОБА_5 , залишити без змін, апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_5 - ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2