ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3263/25 Справа № 205/8182/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровська, українця, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 28.06.2024 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч. 4 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу.

Задоволено клопотання прокурора ОСОБА_10 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Продовжено відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят діб, тобто до 29 листопада 2025 року.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років. Також вказав, що справа по суті ще не розглядалася, судом не було досліджено письмові докази, не допитані свідки, не досліджені речові докази. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 , усвідомлюючи можливість призначення йому покарання у виді позбавлення волі на тривалий термін, може переховуватись від суду, незаконно впливати на інших учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки сприймаючи тяжкість покарання може вдатися до спроб впливу на свідків з метою зміни останніми своїх показань для уникнення ним можливого покарання.

Крім того судом першої інстанції було розглянуто можливість застосування до ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу та вирішено, що наразі достатніми та належними підставами тримання обвинуваченого під вартою є необхідність дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб.

Зазначено, що питання можливості зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід розглядається повторно, нових обставин, які свідчили б про значний ступінь зниження ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суду надано не було.

Також судом першої інстанції вирішено не визначати розмір застави, оскільки, злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , пов`язаний із спричиненням загибелі людини.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 та задовольнити клопотання про зміну запобіжного заходу.

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, який може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, або визначити альтернативний запобіжний захід заставу, достатню для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК України. У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

- прибувати до слідчого, прокура та суду за першою вимогою;

- не відлучатися із Київської або Дніпропетровської області без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- заборонити спілкуватися зі свідками та учасниками кримінального провадження;

- носити електронний засіб контролю.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що оскаржена ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду; невідповідністю висновків суду фактичним обставинам; наявністю істотних порушень вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на висновки; не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Вказує, що судом першої інстанції в оскарженій ухвалі невірно зазначено статус як потерпілих - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та представників потерпілих адвокатів ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які фактично не є потерпілими та їх представниками відповідно, з огляду не те, що в обвинувальному акті не міститься інформація про те, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , отримали в результаті конкретного ДТП тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а також відсутні постанова слідчого або прокурора про визнання їх потерпілими. У зв`язку із цим вважає, що думка вказаних осіб, які не мають статусу потерпілих у справі, не може мати юридичну силу та бути врахованою під час ухвалення судового рішення.

Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза вагою доводи, викладені в клопотанні про зміну запобіжного заходу, та в запереченнях на клопотання про продовження запобіжного заходу. Посилається на те, що існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є припущенням прокурора, а судом першої інстанції не було враховано досудову доповідь, в якій вказано про відсутність підстав вважати ймовірними насильницькі дії, а ризик шкоди життю і здоров`ю є низьким.

Щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду вказує, що ОСОБА_7 завжди виконував свої процесуальні обов`язки, регулярно з`являвся на всі виклики. Зазначає, що відсутні докази впливу обвинуваченого ОСОБА_7 на потерпілих, свідків, експерта, спеціаліста. Також відсутні докази конкретних фактів вчинення ОСОБА_7 нових злочинів. У зв`язку із чим вважає, що лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, не є безумовною підставою для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Крім того, зазначає, що прокурором не надано доказів недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання не існуючим ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати оскаржену ухвалу та змінити запобіжний захід ОСОБА_7 на домашній арешт або встановити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в межах розміру, визначеного ч. 5 ст. 182 КПК України, який може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що ухвала суду є необгрунтованою, постановлена всупереч законним правам та інтересам обвинуваченого та з грубим порушенням засад кримінального провадження, а саме знехтуванням верховенством права та повагою до людської гідності.

Зазначає, що прокурором не наведено жодного доказу на підтвердження наявності вказаних ризиків та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Вказує, що в суді першої інстанції зазначалося, що ОСОБА_7 жодним чином не намагається переховуватися від суду, винним себе не визнає та бажає якомога швидше встановити істину по даній справі, тобто особисто зацікавлений в швидкому та об`єктивному її розгляді.

Посилається на відсутність обґрунтованої підозри як ключової підстави для продовження запобіжного заходу та зазначає, що з проведеної судової молекулярно генетичної експертизи від 05.12.2024 року неможливо безумовно визначити, що саме ОСОБА_7 був за кермом автомобіля. Вказує, що на боковій подушці безпеки зі сторони водія (ліва шторка) та подушці безпеки з керма автомобіля (фронтальна для водія) виявлені сліди ДНК двох і більше осіб, що доводить факт того, що за кермом перебували декілька осіб. Отже, виникають сумніви в тому, що за кермом автомобіля перебував саме ОСОБА_7 .

Також вказує, що ОСОБА_7 після ДТП не залишав місце події та вжив всіх можливих заходів з метою надання допомоги постраждалим, що підтверджується відповіддю КП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 25.12.2024 року, про те що з його номеру телефону поступив дзвінок про необхідність надання медичної допомоги. Вказує, що матеріали кримінального провадження містять докази того, що після ДТП свідки бачили третю особу чоловіка, який виходив з автомобіля та перебував поряд із ним. Розшукових заходів щодо встановлення останньої не проводилося, що вважає неповнотою досудового розслідування, яка породжує сумніви в пред`явленій підозрі ОСОБА_7 .

Крім того вказує, що стороною захисту долучено до матеріалів кримінального провадження висновок експерта № 11303 за результатами проведення судової автотехнічної експертизи від 06.08.2025 року проведеної ННЦ «ІНСТИТУТ СУДОВИХ ЕКСПЕРТИЗ ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса», відповідно до якого водій автомобіля Ford Transit Connect ОСОБА_13 суттєво порушив Правила дорожнього руху України та є також винним в даній ДТП.

Зазначає, що продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 є назмірно суворим, натомість запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілком забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого щодо виконання ним передбачених кримінально процесуальним законодавством обов`язків з`являтися до прокурора та суду за першим викликом.

Заслухавши суддю-доповідача; захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги з викладених у них підстав; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

?наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

?наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

?недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

?виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

?виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як вбачається з наданих матеріалів, у провадженні Новокодацького районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001459 від 01.12.2024 року, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Прокурором подано клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, в обґрунтування якого зазначено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене основне покарання від 3 років до 8 років позбавлення волі. Вказано на продовження існування ризиків у виді переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження, вчинення іншого кримінального правопорушення, і те, що підстави для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого на більш м`який не виникли.

Аналізуючи надані матеріали, колегія суддів дійшла висновку про доведеність викладених в клопотанні обставин, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора у контексті наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що вони є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно продовжують існувати і для запобігання ним необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про небезпідставність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки воно підтверджується зібраними доказами, які містяться в матеріалах провадження.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останнього до інкримінованого злочину, а отже обвинувачення не є очевидно безпідставним, а детальне дослідження його обґрунтованості є предметом судового розгляду справи по суті.

Необхідно зазначити, що при вирішенні питання про запобіжний захід суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час вирішення кримінального обвинувачення по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу.

З огляду на викладене не можуть бути прийняті до уваги доводи захисників в частині, що стосується недоведеності висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.

Крім того, колегія суддів акцентує увагу, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, за наслідками якої водій ОСОБА_13 та його пасажири отримали тілесні ушкодження різних ступенів тяжкості, а саме: ОСОБА_13 , ОСОБА_17 - середнього ступеня тяжкості за критерієм довготривалого розладу здоров`я; ОСОБА_14 , ОСОБА_18 - тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння; ОСОБА_19 - тілесні ушкодження тяжкого ступеню тяжкості, які перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням її смерті.

Також є правильним висновок суду щодо наявності відносно ОСОБА_7 ризику, з числа передбачених ст. 177 КПК України, у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останнього існує небезпідставне обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на тривалий строк, що може спонукати останнього до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

Враховуючи те, що справа по суті ще не розглядалася, судом не було досліджено письмові докази, не допитані свідки, не досліджені речові докази, обвинувачений ОСОБА_7 , усвідомлюючи можливість отримання покарання у виді позбавлення волі на тривалий термін, може переховуватись від суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у розрізі чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування обвинуваченого від суду, колегія суддів бере до уваги, що існує висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій. Про особливу вагомість цього ризику свідчить те, що ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення у період іспитового строку за попереднім вироком суду, яким його було засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, а відтак у випадку визнання його винуватим, останньому буде безальтернативно призначене покарання за сукупністю вироків за правилами ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на тривалий строк, з реальним його відбуванням.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо існування ризику незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, свідки та потерпілі на даний час судом ще не допитані, а отже не виключено, що обвинуваченим у разі обрання іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, можуть вчинятися дії щодо уникнення кримінальної відповідальності, шляхом вмовлянь, підкупу чи залякування спонукати свідків у цьому провадженні відмовитися від раніше наданих показань чи уникати явки до суду.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими, а вищенаведені обставини поза розумним сумнівом підтверджують продовження існування встановлених ризиків, і те, що запобігти їх реалізації можливо тільки шляхом продовження застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а більш м`які запобіжні заходи нездатні забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції досліджувалося питання щодо можливості зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу судом було відмовлено, про що постановлено ухвалу. Нових обставин, які ще не розглядалися судом та свідчили б про значний ступень зниження ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суду апеляційної інстанції представлено стороною захисту не було.

Також колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для встановлення розміру застави при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , пов`язаний із спричиненням загибелі людини.

Доводи захисників щодо недоведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає необгрунтованими у зв`язку із вищенаведеним та приходить до переконання, що наявність вказаних ризиків, які в своїй сукупності є виключно вагомими та запобігти їх реалізації можливо тільки шляхом продовження застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Посилання захисників на те, що прокурором не надано доказів неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу до ОСОБА_7 , колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що судом першої інстанції було досліджено питання щодо можливості зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу судом було відмовлено, з огляду на те, що відсутні достатні підстави вважати, що більш м`який запобіжний захід нездатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Доводи апеляційних скарг щодо неповноти досудового розслідування, а саме, те, що свідки бачили третю особу, чоловіка, який виходив з автомобіля та перебував поряд з автомобілем після ДТП та те, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 не мають статуси потерпілих, не є предметом апеляційного розгляду при продовженні строку запобіжного заходу обвинуваченому.

Доводи апеляційних скарг захисників у своїй сукупності не спростовують наявність і вагомість існуючих ризиків з переліку встановлених судом та є по суті особистими упередженими міркуваннями та оцінками апелянтів як осіб, зацікавлених у вирішенні порушеного питання на користь їх підзахисного, та не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з вищенаведеним. Належить додатково зазначити, що апеляційні доводи не містять нових істотних для справи відомостей, які не були предметом дослідження судом першої інстанції, та полягають у переоцінці тих відомостей, які були проаналізовані та, на переконання колегії суддів, дістали належну оцінку.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4