Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

30 жовтня 2025 року м. Рівне

Справа № 570/3611/25

Провадження № 11-кп/4815/716/25

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2025 року в частині продовження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.3 ст.146, ч.2 ст.15, п.п.3, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000950 від 19.12.2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2025 року задоволено клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 та продовжено, зокрема, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 05 грудня 2025 року без визначення розміру застави.

Не погодившись з ухвалою суду захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що під час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу сторона обвинувачення не довела ні обґрунтованості причетності у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого п.п.3, 11,12 ч.2 ст.115 КК України, ні ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що, на його думку, мало стати підставою для відмови у задоволенні вказаного клопотання. Зазначає, що з 18.12.2023 року до повідомлення обвинуваченому про підозру 13.01.2025 року, він не переховувався від слідства та суду, не вчиняв будь-яких інших незаконних дій та не чинив тиск на свідків та потерпілих, що повністю спростовує ризики, на які покликається прокурор в клопотанні.

Наголошує, що проведені слідчі дії у даному кримінальному провадженні не підтверджують того, що ОСОБА_6 наносив потерпілій тілесні ушкодження чи намагався спричинити їй шкоду. Також в судовому засіданні потерпілі підтвердили, що ні ОСОБА_6 , ні його близькі на них чи членів їх родин не впливали та не погрожували. Зауважує, що на даний час обвинувачений повністю сприяє слідству, надає показання, з 24.02.2022 року постійно допомагає ЗСУ та окремо для військовослужбовців, проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого оператора, має міцні соціальні зв`язки, працював директором ТОВ «Газ Енерджі Юкрейн», тому вважає про відсутність підстав для продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Просить скасувати ухвалу суду від 07 жовтня 2025 року та постановити нову, якою обрати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід.

21.10.2025 року на адресу апеляційного суду через систему «Електронний суд» від потерпілої ОСОБА_9 надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга адвоката ОСОБА_5 не підлягає до задоволення. Зазначає, що твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не переховувався від слідства чи суду не відповідають дійсності, оскільки 25.12.2024 року слідчим ГСУ Національної поліції прийнято постанову про оголошення його в розшук, а 30.12.2024 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_6 з метою приводу до суду.

До початку апеляційного розгляду від прокурора офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак у зав`язку з відсутністю клопотань про розгляд справи з участю сторін, апеляційне провадження здійснюється в порядку ст.422-1 КПК України за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Рішення суду щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, не залежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений судом за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Вирішуючи подане клопотання, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та прийшов до вірних висновків про існування певних ризиків, вказаних в клопотанні.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого та замаху на особливо тяжкий злочин, за які, в разі доведення вини останнього, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того слідством встановлено, що ОСОБА_6 , перебуваючи в статусі свідка, неодноразово не з`являвся до органу досудового розслідування для надання показань, а в ході виконання приводу оперативними працівниками його місцезнаходження не було встановлено, у зв`язку з чим після оголошення йому підозри у вчиненні інкримінованих правопорушень він був оголошений у розшук.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим ризик впливу на потерпілих, свідків чи інших обвинувачених, оскільки такий ризик існує на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. При цьому з матеріалів справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 підтримував близькі стосунки з іншими співучасниками злочину, зокрема ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та іншими особами, які були свідками приховування злочинів, тому перебуваючи на волі він матиме можливість незаконно впливати на них з метою примушування їх відмовитися від дачі показань або дачі завідомо неправдивих показань задля уникнення кримінальної відповідальності.

Ці обставини свідчать про те, що на даному етапі кримінального провадження стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Доводи захисника про відсутність впливу обвинуваченого на потерпілих спростовується запереченням потерпілої ОСОБА_9 , яка вказала, що і під час перебування її в лікарні, і на даний час періодично надходять погрози з боку ОСОБА_6 ..

Так, колегія суддів не ігнорує інші аргументи, які наводяться стороною захисту в апеляційній скарзі на користь обвинуваченого, зокрема про допомогу ЗСУ, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі. Тому обставини, на які посилається апелянт, жодним чином не зменшують тих ризиків, які встановив місцевий суд та не можуть бути підставою для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, ухвала Рівненського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2025 року в оскаржуваній частині про продовження щодо ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованою і підстав для її скасування та обрання більш м`якого запобіжного заходу, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2025 року в частині продовження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.3 ст.146, ч.2 ст.15, п.п.3, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000950 від 19.12.2023 рокузалишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3