Справа № 135/1915/25
Провадження № 1-кп/135/66/26
УХВАЛА

Іменем України

03.02.2026 Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Під час підготовчого засідання до суду надійшла угода про примирення, укладена між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Виходячи із змісту даної угоди, обвинувачений визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, погодився на призначення узгодженого покарання, отримав роз`яснення наслідків укладення та затвердження угоди, що передбачені ст. 473 КПК України, та наслідків невиконання угоди. Згідно угоди сторони погодилися на призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на один рік.

В судовому засіданні обвинувачений просив затвердити укладену між ним та потерпілим угоду про примирення. Потерпілий проти затвердження вказаної угоди судом не заперечував та просив її затвердити. Захисник просив затвердити угоду про примирення.

Прокурор в судовому засіданні просив відмовити у затвердженні угоди про примирення, оскільки узгоджене сторонами угоди покарання із застосуванням ст. 69 КК України не відповідає вимогам закону, вказав на м`якість передбаченого угодою покарання.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та всі обставини укладення угоди про примирення, суд приходить до такого висновку.

Пунктом 1 частини 1 статті 468 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно з ч. 3 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

У відповідності до ст. 474 КПК України після перевірки угоди на відповідність чинному законодавству, суд ухвалює рішення про затвердження угоди про примирення чи відмови у затвердженні угоди у разі встановлення підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд, призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч. 3 ст. 65 КК України підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтями 69 і 69-2 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

У постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 297/562/17 (провадження № 51-329км18) висловлено правову позицію за якою передбачені п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

Згідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, тобто в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Санкція ч.1 ст. 286-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

При цьому, угодою про примирення сторонами узгоджене покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25500 грн та позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Так, в угоді зазначено, що сторонами угоди було узгоджено застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання. У той же час, у змісті угоди зазначено, що обставинами, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також визнання винуватості.

Разом з тим, в тексті укладеної угоди відсутнє мотивування щодо кожної обставини та обґрунтування того, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, виходячи з вищенаведеного, є підстави стверджувати про відсутність чіткого зазначення в угоді декількох пом`якшуючих обставин, необхідних для можливості застосування ст. 69 КК України, і не просто пом`якшуючих, а які істотно знижують ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, і в чому вони визнаються саме істотними.

Так, положення ст. 66 КК України не містять такої пом`якшуючої обставини як визнання винуватості. Укладена угода не містить обґрунтування такої пом`якшуючої обставини як активне сприяння у розкриттю злочинів, оскільки не зазначено які саме дії обвинуваченого сприяли у розслідуванні та розкритті інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому обвинувальний акт, що надійшов до суду, не містить зазначення інших пом`якшуючих обставин, окрім щирого каяття. Відтак, не встановлено додаткових пом`якшуючих обставин і в судовому провадженні, оскільки угода винесена на розгляд суду в підготовчому судовому засідання, що виключає дослідження доказів необхідних для встановлення обставин, що пом`якшують покарання.

Крім того, в умовах угоди відсутнє умотивування необхідності та можливості при призначенні ОСОБА_4 покарання перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст. 286-1 КК України.

Також відсутнє обґрунтування чому із різноманіття видів покарань, визначених у ст. 51 КК України, обрано покарання у вигляді штрафу, яким чином обґрунтовано його розмір та його достатність для визначеної ч. 2 ст. 50 КК України мети покарання.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року в справі № 756/11661/17, при визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо двооб`єктних (багатооб`єктних) злочинів суд має не тільки керуватись вимогами статей 468, 469, 474 КПК України, а й встановити, чи не суперечить зміст такої угоди інтересам суспільства та чи забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення.

Суд вважає, що умови угоди не відповідають інтересам суспільства, тому що згідно пред`явленого обвинувачення, яке було визнане обвинуваченим в угоді, зазначено, що він керував транспортним засобом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Суд не вирішує питання доведеності чи недоведеності пред`явленого обвинувачення і виходить лише із змісту укладеної угоди про примирення.

Наведене свідчить, що згідно пред`явленого обвинувачення та викладеного тексту угоди видно, що обвинувачений поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, зокрема, потерпілого. При цьому, така небезпека була не гіпотетичною, а реальною.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Разом з тим, саме по собі керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння тягне за собою адміністративну відповідальність передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП, санкція якої передбачає безальтернативне покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Разом з тим, кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 має значно більшу суспільну небезпеку, ніж адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки згідно пред`явленого звинувачення зазначено також, що за наслідками дорожньо-транспортної події потерпілий отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Злочин передбачений ч. 1 ст. 286-1 КК України є більш суспільно небезпечним ніж злочин передбачений ч. 1 ст. 286 КК України. А визначене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України покарання передбачає можливість призначення покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, додані до угоди про примирення клопотання із висловленням позиції роботодавця обвинуваченого, зокрема, щодо строку додаткового покарання, не має істотного значення при вирішенні питання про можливість затвердження угоди та призначення покарання.

Крім того, суд звертає увагу, що санкція ч. 1 ст. 286-1 КК України передбачає додаткове покарання, а саме позбавлення права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

З аналізу частин 1 та 2 ст. 69 КК України видно, що можливість призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті застосовується лише до основного покарання, а згідно ч. 2 ст. 69 КК України додаткове покарання може судом не призначатися за наявності підстав, вказаних у ч. 1 ст. 69 КК України та за наявності умов, вказаних у ч. 2 ст. 69 КК України. Отже призначення судом додаткового покарання на підставі ч. 1 ст. 69 КК України, зокрема призначення додаткового покарання нижче нижчої межі, вказаної в санкції статті, не передбачено кримінальним законом.

Відтак, встановлено, що узгоджене покарання не відповідає інтересам суспільства та суперечать вимогам Кримінального кодексу України.

Згідно пункту першого частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування, в порядку, передбаченому ст.ст.468-475 КПК України.

Враховуючи викладене, проаналізувавши зміст угоди про примирення, та перевіривши відповідність угоди вимогам КПК України та КК України суд дійшов висновку, що наявні підстави передбачені п. 1, 2 ч. 7 ст. 474 КПК України для відмови в затвердженні угоди.

Згідно положень ч. 7 ст.474 КПК у випадку відмови у затвердженні угоди судове провадження продовжується в загальному порядку.

Керуючись ст.ст. 314, 468, 469, 474 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В затвердженні угоди про примирення від 07.01.2026, укладеної у даному кримінальному провадженні між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 - відмовити.

Судове провадження продовжувати в загальному порядку.

Ухвала суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя