ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.11.2025 слідчий суддя Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого Оболонського УП ГУНП у м. Києві, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0002283 від 11.07.2024, вилученого в ході проведення обшуку 12.06.2025,

в с т а н о в и в:

До провадження слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 надійшла вказана скарга.

В обґрунтування доводів та вимог скарги адвокат ОСОБА_3 зазначає, що 12.06.2025 на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 28.05.2025 було проведено обшук приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено, серед іншого, речі, дозвіл на вилучення яких не було надано ухвалою слідчого судді. В той же час, всупереч вимогам ч. 5 ст. 171 КПК України арешт на вказане майно накладено не було, а відтак тимчасово вилучене майно підлягає поверненню.

У судове засідання особа, яка звернулась зі скаргою не з`явилась, про дату час і місце розгляду скарги повідомлялась належним чином. До суду надійшла заява адвоката ОСОБА_3 , де останній просить розглядати скаргу за його відсутності, вимоги скарги підтримує та просить задовольнити.

Уповноважений слідчий у кримінальному провадженні в судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшла заява прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , де остання просить розглядати скаргу за її відсутності, у задоволенні скарги просить відмовити.

Крім того, 21.10.2025 на адресу суду надійшли матеріали кримінального провадження №0002283 від 11.07.2024 у обсязі, необхідному для вирішення поставлених у скарзі питань.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження №0002283 від 11.07.2024, надані стороною обвинувачення, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Завданнями кримінального провадження, серед іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Вказана норма знайшла своє втілення і в національному законодавстві, як на конституційному рівні, а саме в ст. 55 Конституції України, так і на рівні кримінального процесуального закону уст. 24 КПК України, згідно з якими кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України, пунктом 1 вказаної частини норми цього Кодексу передбачено, що на досудовому провадженні може бути оскаржено, серед іншого, бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст. 169 КПК України - володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Зі змісту скарги вбачається, що Оболонським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №№0002283 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 301 КК України.

Як зазначає у своїй скарзі ОСОБА_3 , 12.06.2025 в рамках цього кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 28.05.2025 було проведено обшук приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено, серед іншого, мобільний телефон iPhone 13 mini (IMEI НОМЕР_1 ), білого кольору, 128 GB, та системний комп?ютерний блок, дозвіл на вилучення яких не було надано ухвалою слідчого судді.

Таким чином, за своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна у ході проведеного обшуку через призму оскарження бездіяльності слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 28.05.2025 №756/7528/25 надано дозвіл на проведення обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , де фактично проживає ОСОБА_4 , з метою відшукання та вилучення нотаток, сім-карток, магнітних, електронних та цифрових носів інформації, банківських карток, що належать ОСОБА_4 , які містять інформацію щодо діяльності інтернет ресурсу ІНФОРМАЦІЯ_2, а також переказів на криптогаманці, пов`язані зі вказаним інтернет ресурсом.

Крім того, надано дозвіл на відшукання комп`ютерної техніки (планшети, ноутбуки, системні блоки, жорсткі диски) , а також мобільних телефонів, флеш-накопичувачів із можливістю копіювання з них інформації під час проведення обшуку та вилучення вказаних пристроїв лише в тому випадку, якщо ці пристрої матимуть системи логічного захисту, через які не можливо здійснити копіювання під час проведення обшуку.

Частина 2 ст. 168 цього Кодексу передбачає, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися, серед іншого, під час обшуку, огляду, оскільки відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

У разі необхідності слідчий чи прокурор виготовляє за допомогою технічних, програмно-технічних засобів, апаратно-програмних комплексів копії інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, електронних комунікаційних системах, інформаційно-комунікаційних системах, комп`ютерних системах, їх невід`ємних частинах. Копіювання такої інформації здійснюється із залученням спеціаліста.

Відповідно до протоколу обшуку від 12.06.2025 в ході його проведення, серед іншого, було вилучено мобільний телефон iPhone 13 mini (IMEI НОМЕР_1 ), білого кольору, 128 GB, та системний комп?ютерний блок. При цьому, протокол обшуку не містить зауважень про те, що ці пристрої мали системи логічного захисту, через які не можливо здійснити копіювання під час проведення обшуку, а також про те, що доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

За таких обставин, мобільний телефон iPhone 13 mini (IMEI НОМЕР_1 ), білого кольору, 128 GB, та системний комп?ютерний блок не підпадає під критерії майна, дозвіл на вилучення якого було надано ухвалою слідчого судді, але які були вилучені в ході вказаної слідчої (розшукової) дії.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 «надмірно широкі вирази, в яких було сформульовано постанову про проведення обшуку, надали співробітникам міліції необмежений розсуд при визначенні яке майно «представляло інтерес» для розслідування у кримінальній справі; в результаті був проведений обширний обшук і потім вилучення. А у коло вилучених матеріалів ввійшли і ті, що не пов`язані з цією кримінальною справою».

Вилучення майна та певних особистих речей, які не мали жодного відношення до справи замість вибору доказів суттєвих для розслідування з огляду на розпливчастість та надмірну узагальненість формулювань в рішення про дозвіл на проведення обшуку, що надавало органу влади, який проводив обшук, нічим не обґрунтовану свободу розсуду при встановленні необхідного обсягу обшуку неодноразово визнавалось ЄСПЛ порушенням Конвенції (серед іншого, рішення у справах «Багієва проти України» від 28.04.2016, «Пантелеєнко проти України» від 29.06.2006, «Юдицька та інші проти Росії» від 12.02.2015 та ін.). Стала практика ЄСПЛ наголошує на принципі, що орган досудового розслідування має право на вилучення лише тих речей/предметів, що прямо передбачені судовим рішенням.

Аналізуючи вказані вимоги національного законодавства та прецедентної практики ЄСПЛ, яка відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, слідчий суддя приходить до висновку, що вилучене в ході проведення обшуку у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , де фактично проживає ОСОБА_4 , майно не може відноситися до тих речей, дозвіл на відшукання яких був прямо наданий ухвалою слідчого судді від 28.05.2025 про надання дозволу на проведення обшуку, а тому вказане майно відноситься до тимчасово вилученого.

Сам по собі факт визнання вилученого майна речовим доказом у кримінальному провадженні не може бути визнаний законною підставою для утримання такого майна органом досудового розслідування, оскільки відповідно до сталої практики ЄСПЛ при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Згідно до ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий.

Відповідно ч. 1 ст. 100 цього Кодексу речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 КПК України.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Крім того, ст. 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, серед іншого: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Таким чином, можливість законного утримання тимчасово вилученого майна органом досудового розслідування можливе лише в разі накладення на нього арешту, з метою забезпечення збереження речових доказів. В даному випадку, сторона обвинувачення повинна звернутися з таким клопотанням про арешт у строк, передбачений КПК України.

Разом із тим, як встановлено в ході судового розгляду скарги, після вилучення 12.06.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , майна, бездіяльність щодо неповернення якого є предметом оскарження до слідчого судді, стороною обвинувачення, відповідно до вимог статей 100, 170-173 КПК України не було накладено на нього арешт з метою забезпечення його збереження як речового доказу в даному кримінальному провадженні, оскільки в силу принципу змагальності не надано доказів звернення слідчого до суду з клопотанням та накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно, що, на думку слідчого судді, суперечить вимогам КПК України.

Вказане підтверджується відповіддю на адвокатський запит, скерованим адвокатом ОСОБА_7 до Оболонського районного суду міста Києва, який долучено до матеріалів скарги, зі змісту якого вбачається, що до вказаного суду клопотання сторони обвинувачення про арешт майна у кримінальному провадженні №0002283 від 11.07.2024, яке належало ОСОБА_4 , не надходили.

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 цього Кодексу, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Частинами 1, 5 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтями 7, 16 КПК України передбачено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

В силу ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952, кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

Для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а має бути «пропорційним», тобто повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи на принципах «пропорційності», «справедливої рівноваги» (рішення у справах «АГОСІ проти Сполученого Королівства» від 24.10.1986, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 26.11.2009). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя приходить до висновку, що вилучене 12.06.2025 в ході проведення обшуку майно є тимчасово вилученим майном, оскільки арешт на вищевказані речі відповідно до вимог КПК України накладений не був, а тому органом досудового розслідування безпідставно утримується вилучене майно. Вказані дії органу досудового розслідування, на думку слідчого судді, не відповідають принципам пропорційності, «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства і основними правами людини та призвели до обмеження права власності ОСОБА_4 на безперешкодне користування своїм майном.

За таких обставин, подальше утримання майна, вилученого в ході проведення обшуку квартири за адресою АДРЕСА_1 , свідчить про бездіяльність сторони обвинувачення, яку необхідно усунути шляхом зобов`язання повернути вилучене майно власнику відповідно до п. 4 ст. 169 КПК України.

Керуючись статтями 28, 100, 169-173, 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в:

Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Зобов`язати уповноваженого слідчого Оболонського УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні №0002283 від 11.07.2024 повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ), майно тимчасово вилучене під час обшуку 12.06.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, мобільний телефон iPhone 13 mini (IMEI НОМЕР_1 ), білого кольору, 128 GB, та системний комп?ютерний блок.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1