ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 953/5793/23

провадження № 51-3924км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

виправданої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Богодухова Харківської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

виправданої за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 319 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за частинами 1, 2 ст. 319 КК та виправдано на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінальних правопорушень.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 досудовим розслідуванням обвинувачувалася в тому, що вона, перебуваючи на посаді лікаря - психіатра в ТОВ «Медичний центр Можливість» та ТОВ «Медичний центр Гармонія», діючи з корисливих мотивів, здійснила незаконну видачу спеціальних рецептурних бланків форми № 3 (ф3) для виписування наркотичних та психотропних засобів, а саме: рецепти на право одержання лікарського засобу, що містить наркотичний засіб чи психотропну речовину, який є документом суворої звітності, за таких обставин.

Так, 15 травня 2021 року більш точного часу встановити не виявилось за можливе, ОСОБА_6 , знаходячись на своєму робочому місці у приміщенні ТОВ «Медичний центр Гармонія», , розташованому за адресою: м. Харків, вул. Алчевських, 18, літ. А-2, цокольний поверх № 1-3, та 22 травня 2021 року більш точного часу встановити не виявилось за можливе, знаходячись на своєму робочому місці у приміщенні ТОВ «Медичний центр Можливість», , розташованому за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 17, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи корисливий мотив - отримання грошової винагороди у вигляді оплати її праці від недержавної установи за результатом виконання у якості лікаря виконавця платних договорів між пацієнтом та товариствами «Про надання медичних послуг», не маючи відповідних підстав та показів для видачі рецептів ОСОБА_9 без відповідних медичних показань, а саме не впевнившись в тому, що пацієнту дійсно за станом здоров`я дозволено вживати наркотичні засоби, а також не провівши відповідного огляду хворого, що лікар повинен обов`язково зробити згідно з покладеними на нього обов`язків, при наявності наступних порушень наказів та ЗУ: 1. Відсутність заяви пацієнта з проханням прийняти його на лікування, написаної власноруч (Наказ МОЗ України № 200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 7, чинний на теперішній час). 2. Прийняття рішення про призначення замісного препарату зроблено в різних медичних центрах одними і тими ж лікарями (Наказ МОЗ України № 200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 7, чинний на теперішній час. Закон України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» № 60/95-ВР від 15.02.1995 р., ч. 3 ст. 28). 3.Порядок встановлення клінічного діагнозу не відповідає загальноприйнятим нормам (Наказ МОЗ України № 2555 від 09.11.2020 р. «Про затвердження стандартів медичної допомоги «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів» (Розділ 2, додаток 4, Розділ 3, Додаток 3,5,6). 4. Відсутність інформованої згоди на участь у Замісній підтримувальній терапії (Наказ МОЗ України № 200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 7, чинний на теперішній час). 6. Відсутність заяви пацієнта на отримання наркотичних засобів (Постанова КМУ №333 від 13.06.2013 «Про затвердження Порядку придбання, перевезення, зберігання, відпуску, використання та знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у закладах охорони здоров`я», пункт 28, Додаток 3. Закон України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» № 60/95-ВР від 15.02.1995 р., ч.3 ст.28). 7. Порушення умов видачі наркотичних засобів на руки пацієнту для самостійного прийому в амбулаторних умовах (Наказ МОЗ України № 200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 11, пункт 20.6, чинний на теперішній час, Наказ МОЗ України № 2555 від 09.11.2020 р. «Про затвердження стандартів медичної допомоги «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів» (Додаток 14). 8. Формальна оцінка стану пацієнта під час призначення замісного препарату на планових оглядах (Наказ МОЗ України № 200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 20, чинний на теперішній час). 9. Порушення схеми призначення замісних препаратів (Наказ МОЗ України № 2555 від 09.11.2020 р. «Про затвердження стандартів медичної допомоги «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів» (Розділ 5, Додаток 10,12, Розділ 6 Додаток 15). 10. Відсутність етапу індукції та індивідуального титрування під час проведення ЗПТ (Наказ МОЗ України №2555 від 09.11.2020р. «Про затвердження стандартів медичної допомоги «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів» (Розділ 5, Додаток 12) Наказ МОЗ України №200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 20, чинний на теперішній час). 11. Порушення у заповненні листа призначень препаратів наркотичних засобів (Постанова КМУ №333 від 13.06.2013 «Про затвердження Порядку придбання, перевезення, зберігання, відпуску, використання та знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у закладах охорони здоров`я», пункт 30 Закон України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» №60/95-ВР від 15.02.1995 р., ч.3 ст.28).12. Відсутнє обґрунтування об`єктивної потреби для призначення інших сильнодіючих препаратів на тлі призначеної ЗПТ препаратом першого вибору (Наказ МОЗ України №2555 від 09.11.2020р. «Про затвердження стандартів медичної допомоги «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів» (Розділ 6, Додаток 16; Розділ 5, Додаток 12, Закон України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» №60/95-ВР від 15.02.1995 р., ч.3 ст.28).13. Відсутність планового уріноконтроля під час проведення ЗПТ (Наказ МОЗ України №200 від 27.03.2012р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 20, чинний на теперішній час). 14. Відсутність об`єктивного контроля залишків виданого на руки замісного препарату (Наказ МОЗ України №200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 13, чинний на теперішній час). 15. Відсутній індивідуальний план лікування, що розробляється в обов`язковому порядку для кожного пацієнта (Наказ МОЗ України №2555 від 09.11.2020р. «Про затвердження стандартів медичної допомоги «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів» (Розділ 5, пункт 5.2, Додаток 11). 16. Відсутній інформаційний лист про Замісну підтримувальну терапію із застосування препаратів бупренорфіну або метадону (Наказ МОЗ України №200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 1.2 «Інструкція щодо заповнення форми первинної облікової документації № 129-1/о «Інформована згода на участь у замісній підтримувальній терапії із застосуванням препарату» - пункт 2). 17. Відсутній інформаційний лист про Замісну підтримувальну терапію із застосування препаратів бупренорфіну або метадону (Наказ МОЗ України №200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 1.2 «Інструкція щодо заповнення форми первинної облікової документації № 129-1/о «Інформована згода на участь у замісній підтримувальній терапії із застосуванням препарату» - пункт 2), вирішила незаконно видати на ім`я ОСОБА_9 рецептурні бланки форми №3 (ф3) на право придбання наркотичного засобу «methadonе» 0,025 мг, у кількості 4 блістерів.

Далі, ОСОБА_6 реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконну видачу рецепту на право придбання наркотичного засобу, розуміючи незаконність своїх дій, переслідуючи корисливий мотив - отримання грошової винагороди у вигляді оплати її праці від недержавної установи за результатом виконання у якості лікаря виконавця платних договорів між пацієнтом та товариствами «Про надання медичних послуг», у порушенні Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними», в порушенні умов видачі рецептів на право придбання наркотичних засобів на руки пацієнту для самостійного прийому в амбулаторних умовах, що передбачені в положеннях Наказу МОЗ України №200 від 27.03.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів», пункт 11, пункт 20.6, Наказу МОЗ України №2555 від 09.11.2020р. «Про затвердження стандартів медичної допомоги «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів» (Додаток 14), заповнила своїм рукописним текстом спеціальні рецептурні бланки форми № 3 (ф-3) для виписування наркотичних та психотропних лікарських засобів, які є документом суворої звітності, серії ЯЮ №841728 від 15 травня 2021 року та серії ЯЮ № 843074 від 22 травня 2021 року, виписавши тим самим рецепти на право одержання «methadonе» 0,025 мг, у кількості 4 блістерів, за кожним рецептом, тобто наркотичного засобу на ім`я ОСОБА_9 після чого поставила на вказаних рецептурних бланках свій підпис, відбиток печатки «Лікар ОСОБА_6 » та штамп ТОВ «Медичний центр Гармонія» та ТОВ «Медичний центр Можливість», відповідно за що останній заплатив грошові кошти в розмірі 300 та 500 гривень відповідно.

За аналогічних обставин ОСОБА_6 в період з 15 травня по 06 червня 2021 року всупереч вимогам, передбачених відповідними наказами МОЗ та Законів України, які регламентують діяльність, пов'язану з проведенням замісної-підтримувальної терапії здійснила 21 факт незаконної видачі спеціальних рецептурних бланків форми №3 (фЗ) для виписування наркотичних та психотропних засобів 11 особам.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_6 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 319 КК, як незаконна видача рецепта на право придбання наркотичного засобу з корисливих мотивів та за ч. 2 ст. 319 КК, як незаконна видача рецепта на право придбання наркотичного засобу з корисливих мотивів, вчинене повторно.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 10 липня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду в зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у цьому суді.

Істотним порушенням кримінального процесуального закону, на думку касатора, є недотримання судом вимог статей 370, 404, 419 КПК, що призвело до прийняття апеляційним судом незаконного рішення.

Сторона обвинувачення покликається на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив прокурору в клопотанні про повторне дослідження доказів, чим не дотримався приписів ст. 404 КПК.

Окрім того, на думку касатора, апеляційний суд не проаналізував та не дав в повному обсязі відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора, обмежився лише покликанням на те, що в діях ОСОБА_6 відсутній корисливий мотив.

Не отримали перевірки доводи прокурора про те, що суд першої інстанції належним чином не проаналізував діюче законодавство у сфері обігу наркотичних засобів на час вчинення кримінального правопорушення, яким повинна була керуватися ОСОБА_6 , виписуючи та видаючи рецепти на придбання наркотичних засобів.

Не були перевірені твердження прокурора про те, що місцевий суд не відобразив у вироку результати досліджень карток амбулаторних хворих, що, на думку прокурора, виключає можливість суду робити висновки по кожному із пред`явлених епізодів стороною обвинувачення і свідчить про неповноту судового розгляду.

Крім того у зв`язку з не дослідженням всіх амбулаторних карток, суд ніяким чином не звернув увагу на аналогічність наповнення карток всіх хворих у порівнянні з картками свідка, що також не узгоджується з результатами його допиту під час судового засідання 27 серпня 2024 року в частині формальності його огляду, проведення тестування, підписання документів, отримання застережень та головне отримання рецепту у перший день звернення до закладу.

Також, не здійснено належної перевірки доводів прокурора про те, що висновки експертів за результатами почеркознавчої експертизи підписів обвинуваченої не мають жодного доказового значення при доведенні чи спростуванні факту незаконного виписування рецепту на наркотичні препарати, оскільки безпосереднє ведення медичної документації, виписування рецепту з одночасним наданням листків призначення прямо передбачено поняттям предмету злочину за ст. 319 КК та є підтвердженням наявності об`єктивної сторони вказаного злочину та стадії його закінчення.

Поряд з цим не отримали належної перевірки доводи прокурора про те, що місцевий суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема, показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Не перевірено доводи прокурора про те, що ТОВ «Медичний центр Гармонія» та ТОВ «Медичний центр Можливість» є недержавними медичними установами та ведуть свою діяльність на комерційній основі. На переконання прокурора саме

ОСОБА_6 була зацікавлена у видачі рецептів, оскільки такі її дії були направленні на отримання більшого прибутку для товариств і, як наслідок, вона сама отримає більше коштів для себе.

Не дано жодної оцінки доводам прокурора щодо порушень в частині перебування на лікуванні одного і того ж пацієнта у двох медичних закладах одночасно і отримання ними рецептів від засудженої в обох клініках.

Також не отримали належної перевіри доводи прокурора про те, що винагороджувалася і оплачувалася саме незаконна діяльність ОСОБА_6 , яка полягала у систематичній видачі рецептів.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу сторони обвинувачення надійшло письмове заперечення захисника виправданої - адвоката ОСОБА_7 , який, обґрунтовуючи свою позицію щодо безпідставності доводів прокурора, просить залишити без змін ухвалу апеляційного суду.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення, виправдана ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 заперечили проти її задоволення, просили оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Мотиви Суду

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є: істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК). Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.

Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційної скарги прокурора щодо неправильної, на його думку, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів.

Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку, колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Як регламентовано ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом (недопустимих доказах), а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках - на потерпілого.

Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності й виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Положеннями кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, який перевіряється в апеляційному порядку, воно повинно відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законним і обґрунтованим.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Із приписів статей 7, 404, 419 КПК у їх взаємозв`язку вбачається, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, а також аргументи, наведені сторонами під час апеляційного провадження, дати на них вичерпну відповідь.

Під час перегляду вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 апеляційний суд зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі та вказав, що ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, здійснив ґрунтовний аналіз доказів, наданих сторонами обвинувачення і захисту та згідно зі ст. 94 КПКоцінив їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку. Свій висновок про недоведення стороною обвинувачення того, що в діянні ОСОБА_6 є склад кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 319 КК, суд зробив на підставі показань обвинуваченої і свідків, аналізу фактичних даних, детально відображених у вироку.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за скаргою сторони обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку, що викладені в ній доводи про безпідставне виправдання ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень є необґрунтованими, а виправдувальний вирок - законним і мотивованим. Водночас суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження на що посилався прокурор в апеляційній скарзі.

З оскаржуваної ухвали слідує, що апеляційний суд, погоджуючись з мотивами прийнятого місцевим судом рішення, зазначив, що в діях ОСОБА_6 за фактичних обставин, запропонованих стороною обвинувачення і встановлених судом, відсутній склад злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 319 КК.

При цьому суд узяв до уваги, що згідно з диспозиціями частин 1, 2 ст. 319 КК відповідальність за вчинення вказаних кримінальних правопорушень, настає у разі незаконної видачі рецепта на право придбання наркотичних засобів або психотропних речовин з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах. Тобто мотивом вчинення вказаних кримінальний правопорушень, є саме користь або інший особистий інтерес.

Згідно з пред`явленим обвинувачення, ОСОБА_6 вчинила інкриміновані діяння, саме з корисливого мотиву.

Апеляційний суд, спростовуючи твердження прокурора про наявність корисливого мотиву в обвинуваченої, послався на те, що по жодному із епізодів пред`явленого обвинувачення, сторона обвинувачення, не довела фактів отримання грошових коштів за видачу рецептів на право придбання наркотичних засобів саме ОСОБА_6 .

Судовим розглядом цього кримінального провадження встановлено, що грошові кошти за надані ОСОБА_6 консультації, як лікаря психіатра, сплачувалися на рецепції адміністраторам медичних закладів.

Крім того, доказів про те, що в результаті видачі лікарем ОСОБА_6 рецептів на придбання наркотичних засобів, остання отримувала більшу заробітну плату чи премії або іншу матеріальну винагороду, матеріали кримінального провадження не містять.

Відповідно до відповіді начальника Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області, згідно з якою надано інформацію щодо страхувальників, які звітували за застрахованих осіб, зокрема ОСОБА_6 у період з 13 травня по 31 серпня 2021 року отримувала дохід в ТОВ «Медичний центр «Гармонія», ТОВ «Медичний центр «Можливість», у період з січень - вересень 2021 - в КНП ХОР «Міський психоневрологічний диспансер № 3», у період з 08 червня по 31 серпня 2021року - ТОВ «Медичний центр Шанс».

З копії наказу № 38-к від 31 серпня 2021 року «Про припинення трудового договору», вбачається, що 31 серпня 2021 року ОСОБА_6 звільнено з ТОВ «Медичний центр «Гармонія» на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

З копії наказу № 30-к від 31 серпня 2021 року «Про припинення трудового договору», вбачається, що 31 серпня 2021 року ОСОБА_6 звільнено з ТОВ «Медичний центр «Можливість» на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

В суді першої інстанції, під час допиту, ОСОБА_6 повідомила суду, що була офіційно оформлена в ТОВ «Медичний центр Гармонія» та в ТОВ «Медичний центр Можливість», але на 0, 25 ставки, заробітну платню отримувала на картку, будь-яких премій чи надбавок до заробітної платні не отримувала, розмір заробітної платні від кількості пацієнтів в жодній мірі не залежав.

Таким чином, фактичні дані довідок ТОВ «Медичний центр «Гармонія» та ТОВ «Медичний центр «Можливість» про нарахування заробітної плати ОСОБА_6 підтверджують факт отримання останньою у вказаних недержавних медичних закладах (клініках) щомісячної заробітної плати, водночас спростовує версію сторони обвинувачення про зацікавленість ОСОБА_6 у видачі рецептів на право придбання наркотичних засобів та залежність розміру її заробітної плати від кількості виданих рецептів на право придбання наркотичних засобів.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, що твердження сторони обвинувачення про вчинення ОСОБА_6 дій, направлених на незаконну видачу особі рецепту на право придбання наркотичного засобу, саме з корисливих мотивів є припущенням та не підтверджується жодними матеріалами кримінального провадження.

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_6 була зацікавлена у видачі рецептів на право придбання наркотичних засобів та розмір її заробітної плати залежав від кількості виданих рецептів на право придбання наркотичних засобів, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано їх відхилив, оскільки заробітну плату обвинувачена у медичних клініках в інкримінований період видачі рецептів, отримувала на картку не від пацієнтів, вони оплачували кошти на рецепції за звернення до медичного центру, оскільки послуги у центрі були платні, після чого отримували напрямок на прийом до лікаря.

Твердження прокурора на обізнаність ОСОБА_6 про перебування пацієнтів на програмі замісної підтримувальної терапії (далі - ЗПТ) у іншому закладі охорони здоров`я такого ж профілю є безпідставними та необґрунтованими.

Так, з відповіді ДУ «Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я» на запит захисника - адвоката ОСОБА_7 , вбачається, що проведення ЗПТ осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів регламентується Порядком проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів, затвердженого наказом N? 200 (далі - Порядок), пунктом 7 якого передбачено, що включення до ЗПТ здійснюється лікарем, а перед включенням особи до лікування із використанням препаратів ЗПТ необхідно переконатись, що пацієнт не отримує зазначене лікування в іншому закладі охорони здоров?я, що зазначається в медичній карті пацієнта, однак у період з 01 травня 01 вересня 2021 року на законодавчому рівні не встановлювалися шляхи та способи здійснення такої перевірки лікарем відносно не отримання пацієнтом зазначеного лікування в іншому закладі охорони здоров?я, та існування будь-яких реєстрів/баз даних пацієнтів, які отримують ЗПТ.

При цьому, свідок ОСОБА_11 пояснила, що переконатися лікарем про не перебування пацієнта в програмі ЗПТ в декількох клініках одночасно можливо лише через його повідомлення про це у заяві.

Разом з цим, у матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження повідомлення будь-якого пацієнта про те, що він вже приймає участь в програмі ЗПТ, а отже прокурором не доведено можливості встановлення факту в інший спосіб, ніж отримання обвинуваченою відповідної інформації від пацієнтів.

Між тим, Верховний Суд звертає увагу касатора, що в матеріалах кримінального провадження містяться висновки спеціалістів КЗОЗ ХОБСМЕ від 04 травня 2023 року, згідно з якими наявні відповідні медичні показання про видачу рецептів ОСОБА_12 , ОСОБА_9 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 на право придбання лікарських засобів, які містять наркотичні засоби або психотропні речовини, в рамках проведення замісної підтримувальної терапії - програми медикаментозного лікування людей із психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів були достатні для прийняття лікарем -психіатром ОСОБА_6 обґрунтованого рішення, оскільки пацієнтам було встановлено діагноз «F 11.30 - Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром відміни» та діагноз «F 11.22 - Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності», а тому з урахуванням наявних медичних показань, для видачі пацієнтам лікарем-психіатром ОСОБА_6 рецептів на право придбання лікарських препаратів, які містять у своєму складі наркотичні засоби або психотропні речовини, були підстави, що обумовлені клінічними проявами синдрому залежності та синдрому відміни.

Переконливих аргументів на спростування висновків апеляційного суду про відсутність у матеріалах кримінального провадження достатніх доказів для доведення поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 319 КК, представник публічного обвинувачення в касаційній скарзі не наводить. В будь-якому випадку обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Обставини кримінального провадження, які стосуються неналежної перевірки судом дій ОСОБА_6 щодо дотримання законодавства в сфері обігу наркотичних засобів на що вказує прокурор, не мають вирішального значення у цьому конкретному випадку, оскільки обвинуваченням не доведено, що ОСОБА_6 діяла з корисливим мотивом.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про безпідставне відхилення судом апеляційної інстанції клопотання прокурора про повторний допит учасників судового розгляду та дослідження інших письмових доказів Суд уважає за необхідне зазначити, що згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Водночас, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком апеляційного суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, як вказує прокурор у касаційній скарзі, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Повертаючись до матеріалів цього провадження варто зазначити, що з оскаржуваної ухвали апеляційного суду від 10 липня 2025 року вбачається, що таке клопотання прокурора колегія суддів відхилила, оскільки апелянтом не наведено, в чому саме полягала неповнота чи неправильність їх дослідження судом першої інстанції, зокрема під час допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також які саме порушення були допущені при дослідженні доказів чи при встановленні обставин кримінального провадження.

Поряд з цим апеляційний суд узяв до уваги, що прокурор у клопотанні про повторне дослідження доказів не зазначив, у чому виразилася неповнота та неправильність їх дослідження судом першої інстанції, а також не вказав, в чому саме виразилася неправильність викладених у вироку показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Не знайшли свого підтвердження доводи сторони обвинувачення про формальний розгляд кримінального провадження в апеляційному суді.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за скаргою прокурора, доводи якої є аналогічними його касаційній скарзі, ретельно перевірив зазначені в них аргументи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості доводів сторони захисту.

Суд уважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони обвинувачення про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставним.

Перевіривши доводи в касаційній скарзі та матеріали кримінального провадження, Верховний Суд погоджується з наведеними апеляційним судом висновками на спростування наведених вище доводів, вважає їх обґрунтованими та мотивованими.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.

Керуючись статтям 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3