Справа №650/798/23
н/п 1-кп/766/4085/25
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні клопотання про

застосування запобіжного заходу

02.12.2025 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області колегіально в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участю секретаря: ОСОБА_4

прокурора: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисників: ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9

під час відкритого судового засідання в залі суду м. Херсона з розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 19.03.2023 за №0000968 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, -

в с т а н о в и в:

На розгляді Херсонського міського суду Херсонської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.03.2023 відносно ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у продовженні якого ухвалою суду від 17.05.2023 відмовлено, застосовано до останнього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 18.03.2024 змінено на особисте зобов`язання, строк якого сплинув 03.05.2025.

У подальшому питання щодо запобіжного заходу судом не вирішувалось.

І. Доводи клопотання сторони обвинувачення

Прокурор під час судового розгляду заявив клопотання щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , посилаючись на ту обставину, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, у зв`язку з чим, є підстави вважати, що останній з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин може переховуватись від суду. ОСОБА_6 усвідомлюючи, що у зв`язку із обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, у подальшому його може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, що тягне за собою певні негативні наслідки у вигляді санкції, передбаченої ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, може умисно ухилятися від явки до суду, чим може перешкоджати встановленню істини по справі, затягувати розгляд кримінального провадження. Крім того, обвинувачений, перебуваючи на волі, самостійно або через інших осіб може перешкоджати встановленню істини у справі, узгоджувати свої показання з показаннями інших осіб, які визнані свідками у справі, надавати цим особам поради з урахуванням відомих йому обставин справи, схиляти їх до дачі завідомо неправдивих показань в ході досудового розслідування, з метою створення собі «алібі» щодо його непричетності до вчинення інкримінованих йому правопорушень, тим самим перешкодити встановленню істини в кримінальному провадженні. На підставі вищевказаного, стороною обвинувачення обґрунтовано встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачений може: переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого та свідків у вказаному кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Відтак, необхідність обрання стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Так, обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого спрямоване на забезпечення посилення контролю за місцем перебування останнього, виконання ним процесуальних обов`язків, попередження та своєчасне припинення вчинення обвинуваченим незаконного впливу на свідків, потерпілого та вчинення інших кримінальних правопорушень. Застосуванням більш м`яких запобіжних заходів неможливо запобігти зазначеним ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Осіб, які можуть бути поручителями та забезпечать виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків згідно ст. 194 КПК України не встановлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування. Враховуючи викладене, наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а також ризиків передбачених ст. 177 КПК України, відносно обвинуваченого слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою без можливості внесення застави.

ІІ. Доводи сторони захисту

Захисник та обвинувачений заперечили проти клопотання прокурора, просили суд відмовити у його задоволенні.

Так захисник ОСОБА_10 заперечивши проти клопотання просила врахувати, що заявлені стороною обвинувачення ризики є безпідставними та необґрунтованими. Не зважаючи на ту обставину, що відносно обвинуваченого було застосовано запобіжний захід ц виді домашнього арешту, який в подальшому змінено на особисте зобов`язання, строк якого сплинув. Не зважаючи на відсутність жодного запобіжного заходу понад чотири місяці обвинувачений не вчиняє дій щодо переховування чи впливу на потерпілого, свідків та жодним чином не перешкоджає кримінальному провадженню.

Обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, являється депутатом міської ради.

Захисник ОСОБА_9 заперечив проти клопотання сторони обвинувачення поставивши під сумнів обґрунтованість обвинувачення та вказавши на відсутність доказів наявності ризиків, про які заявив прокурор. Крім того зауважив, що ризики заявлені прокурор обґрунтовані лише в контексті досудового розслідування. Також зазначив, що докази зібрані під час досудового розслідування є суперечливим і такими, що не доводять обставин інкримінованих обвинуваченому протиправних дій, тоді як жодним чином не обґрунтовано не можливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

Захисник ОСОБА_8 просив врахувати, що позиція сторони обвинувачення є неоднозначною, оскільки обвинувачений протягом всього строку судового розгляду під вартою не перебував, а це вже більше двох років, а тому виникає питання які ризики з`явились за цей час і чим обумовлена необхідність застосування найбільш суворого запобіжного заходу. Обвинувачений своє поведінкою довів, що не має наміру ухилятись від суду, навпаки жодне судове засідання з причини неявки ОСОБА_6 не відкладалось, тоді як сторона обвинувачення більше п`яти разів не могла забезпечити допит потерпілого та свідків, а до дослідження письмових доказів суд так і не перейшов.

ІІІ. Оцінка та висновки суду

Заслухавши сторони кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінальної справи, суд дійшов висновку, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Вирішуючи питання щодо наявності передбачених ст. 177 КПК України ризиків, суд враховує наступне.

Хоча ОСОБА_6 і підозрюється у вчиненні особливо тяжкого та тяжкого злочинів, за один з яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, проте раніше до кримінальної відповідальності жодного разу не притягувався, матеріали провадження не містять жодних доказів того, що обвинувачений характеризується негативно, тоді як стороною захисту надано матеріали про те, що ОСОБА_6 за місцем постійного проживання характеризується позитивно. Окрім наведеного обвинувачений має міцні соціальні зв`язки: дружину та двох повнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, а також матір, яка є інвалідом ІІІ групи, постійне місце проживання та роботи, є депутатом Бериславської міської ради VІІІ скликання, про що надав суду відповідні докази, від суду протягом всього часу судового розгляду не переховувався, не зважаючи на застосування більш м`яких запобіжних заходів, таких як домашній арешт та особисте зобов`язання, приймаючи участь у всіх призначених судових засіданнях. За час, що пройшов після закінчення строку дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, порушень не допускав, нового злочину не вчинив. Відомості про вчинення тиску на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні відсутні.

Оцінивши на підставі наданих матеріалів всі обставини в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав вважати, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України й наведені в клопотанні ризики об`єктивно існують.

Таким чином, судом хоча і встановлено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень, проте враховуючи процесуальну поведінку ОСОБА_6 після закінчення строку дії раніше застосованого запобіжного заходу, суд вважає, що на даному етапі відсутні підстави вважати, що обвинувачений схильний та має намір вчинити дії, заявлені як ризики у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім викладеного суд звертає увагу на таке. Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» ЄСПЛ зазначив, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається.

У справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ вказав, що ст. 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

При цьому висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв?язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв?язків).

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду суворим винятком. При цьому сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

З огляду на викладене, враховуючи дані про особу обвинуваченого, а саме: його вік, стан здоров?я, соціальні зв`язки, спосіб життя, зокрема те, що останній має зареєстроване місце проживання, де мешкає тривалий час, не ухиляється від судового розгляду та не чинить інших перешкод будь-якого характеру, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для тримання ОСОБА_6 під вартою, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у «тримання під вартою», враховуючи застосування протягом тривалого часу такого запобіжного заходу як домашній арешт та особисте зобов`язання.

Керуючись п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 176-178, 183, 194, 331, 350, 369, 372, 376 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді «тримання під вартою» щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_11

Судді:

ОСОБА_12