Дата документу 20.01.2026 Справа № 335/6448/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/323/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/6448/25Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 15 жовтня 2025 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 12.06.2025 року приблизно о 17 год. 00 хв., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, достовірно знаючи, що в Україні введено воєнний стан, перебуваючи у ЦКП «Орбіта», що розташований у м.Запоріжжі (вуд.В`ячеслава Зайцева, 9), скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються ніким не поміченими, шляхом вільного доступу, з метою особистого збагачення, з роздягальні таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_7 майно вартістю 5 050 грн та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно в умовах воєнного стану.

Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, речові докази та процесуальні витрати.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок змінити та призначити ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст.75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням із покладенням на нього передбачених ст.76 КК обов`язків. Свої вимоги мотивувала тим, що призначене покарання є явно несправедливим та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок його суворості. На переконання захисника, судом першої інстанції під час призначення покарання не повною мірою враховано особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують покарання. Зокрема, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин. Не взято до уваги й повне визнання ОСОБА_10 вини, а також обставини спричинення потерпілій незначної матеріальної шкоди, яку ОСОБА_10 погодився відшкодувати, стан здоров`я обвинуваченого, наявність у нього постійного місця проживання та соціальних зв`язків. На переконання захисника, наведене у сукупності свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, тому наявні всі підстави для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

В запереченні на апеляційну скаргу представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; потерпілу, її представника та прокурора, які висловили свої заперечення проти апеляційної скарги та просили ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час розгляду кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення, ОСОБА_10 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, не оспорював обставин вчинення кримінального правопорушення та не заперечував проти розгляду провадження у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК.

З огляду на таку правову позицію обвинуваченого суд першої інстанції у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися.

Відтак судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В своїй апеляційній скарзі захисник вимагала призначити обвинуваченому покарання за ч.4 ст.185 КК із застосуванням положень ст.75 КК. Проте такі вимоги захисника не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Регламентовані ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час призначення покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК віднесено до тяжких злочинів. При цьому, всупереч протилежним аргументам захисника, виконуючи приписи ст.65 КК, суд зважив на обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття. Обставин протилежного змісту судом не встановлено.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про активне сприяння ОСОБА_10 розкриттю кримінального правопорушення є безпідставними. Адже під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи. При цьому таке сприяння має бути активним та певною мірою ініціативним. Між тим, матеріали провадження не містять у собі даних про вчинення обвинуваченим дій, направлених на активну та ініціативну допомогу слідству. У зв`язку з чим прокурором в обвинувальному акті також не зазначено про наявність такої пом`якшуючої покарання ОСОБА_10 обставини, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Доводи апелянта про вчинення обвинуваченим злочину внаслідок збігу тяжких особистих обставин також не знайшли свого підтвердження у матеріалах провадження, а тому вони не можуть бути враховані судом. Разом із тим, стороною захисту не конкретизовано, в чому саме проявлялися наведені тяжкі особисті обставини.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував дані про особу обвинуваченого, який не одружений, під наглядом лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебуває, однак знаходиться під клінічним наглядом на замісній терапії внаслідок синдрому залежності від вживання опіоїдів, офіційно не працевлаштований.

Суд звернув увагу і на наявність у обвинуваченого 8 судимостей за вчинення злочинів проти власності. Також слід відмітити, що до обвинуваченого раніше одноразово застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак це не потягло позитивних змін в особистості ОСОБА_10 та останній продовжив свою злочинну діяльність. У зв`язку з чим за попереднім вироком суду остаточне покарання ОСОБА_10 призначено за правилами ст.71 КК.

Колегія суддів зауважує, що за переважну більшість вчинених злочинів обвинувачений відбував покарання в місцях позбавлення волі. Проте, незважаючи на ці обставини обвинувачений ОСОБА_10 на шлях виправлення не став, до нормального життя не повернувся, і знову продовжив свою злочинну діяльність та вчинив тяжкий злочин у даній справі через пів року після останнього звільнення з місць позбавлення волі.

Така поведінка обвинуваченого свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на його очевидне небажання стати на шлях виправлення та перевиховання. Районним судом під час призначення ОСОБА_10 заходу примусу також взято до уваги позицію потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні обвинуваченого.

Крім того, з матеріалів провадження встановлено, що станом на момент апеляційного розгляду завдана внаслідок кримінального правопорушення матеріальна шкода обвинуваченим не відшкодована навіть частково.

В своїй апеляційній скарзі захисник вимагала призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК. Проте такі вимоги захисника не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону з огляду на наступне.

Аналізуючи зміст ст.75 КК, колегія суддів зауважує, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Разом з тим, колегія суддів з огляду на дані про особу обвинуваченого, які свідчать про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень, вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети.

Крім того, колегія суддів зважає і на ту обставину, що покарання обвинуваченому призначено в межах встановленої санкцією ч.4 ст.185 КК мінімальної межі.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а вимоги захисника про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК задоволенню не підлягають.

Правових підстав, які би доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_10 за вироком суду покарання, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення, не допущено, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 15 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4