ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6587/22 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/283/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Київської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року стосовно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001990 від 24.09.2022, -

в с т а н о в и л а:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, який має повну середню освіту, неодруженого, непрацюючого, який раніше судимим не був, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 355 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1(один) рік.

Відповідно до статті 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного за даним вироком покарання з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до статті 76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно вироку, 23 вересня 2022 року у проміжок часу з 21 години до 22 години (більш точний час не встановлено) ОСОБА_8 перебував за адресою: м.Харків, вул. Шишківська, 20, де також знаходився ОСОБА_10 . В цей час під час розмови з останнім у ОСОБА_8 виник умисел на примушування ОСОБА_10 до виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у вигляді угоди про повернення ОСОБА_11 грошових коштів у розмірі 1500 гривень, та у наявності якого був впевнений ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на примушування до виконання грошового зобов`язання з метою надати допомогу ОСОБА_11 , з яким він перебував у дружніх стосунках, повернути грошові кошти, які зі слів ОСОБА_11 йому був винен ОСОБА_10 , ОСОБА_8 під приводом огляду інформації з телефону забрав з рук потерпілого ОСОБА_10 належний останньому мобільний телефон марки Iphone-XR, чорного кольору в резиновому чохлі темно-зеленого кольору, IMEI: НОМЕР_1 , вартістю 12 749,40 гривень, погрожуючи при цьому розбити зазначений телефон, який у подальшому передав ОСОБА_11 з метою примусити ОСОБА_10 передати в обмін на телефон грошові кошти ОСОБА_11 .

Не погодившись з оскаржуваним вироком прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить, вирок Київського районного суду м. Харкова від 06.06.2024 скасувати, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню - частини 4 статті 186 КК України, застосування закону, який не підлягає застосуванню - частини 1 статті 355, статті 75 КК України, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та, як наслідок, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Повторно дослідити письмові докази сторони обвинувачення, що приєднані до провадження судом, допитати у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та в якості потерпілого ОСОБА_10 ы ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину,ю передбаченого частиною 4 статті 186 КК України та призначити йому покарання за даною статтею у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних доводів, прокурор вказує, що судом першої інстанції зазначено у вироку про те, що потерпілий ОСОБА_10 у судовому засіданні повністю та категорично заперечував наявність боргових зобов`язань перед ОСОБА_11 .

Окрім того, факт заперечення боргу з боку потерпілого підтвердив допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_13 , проте, судом у вироку навпаки зазначено про підтвердження свідком наявності боргу, що не відповідає наданим ним показанням під час судового розгляду.

Свідок ОСОБА_12 також зазначив, що про борг потерпілого вказував лише сам ОСОБА_11 . Даний свідок, більше того, показав, що обвинувачений ОСОБА_8 з самого початку їхав до потерпілого з наміром забрати належний йому мобільний телефон.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що «вирішальним для кваліфікації дій обвинуваченого, важливим є не встановлення дійсності існування цивільно-правових зобов`язань між потерпілим та третьою особою ОСОБА_11 , а впевненість обвинуваченого в існуванні таких зобов`язань», оскільки відповідальність за статтею 355 КК України може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством (абзац 3 пункту 15 ППВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6 листопада 2009 року № 10).

Також, вважає повністю доведеним у судовому засіданні те, що обвинувачений використав факт, начебто, існуючого зобов`язання саме для протиправного, відкритого заволодіння майном потерпілого.

Прокурор звертає увагу на те, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, надано дослідженим доказам невірну оцінку, що призвело до безпідставної перекваліфікації дій з частини 4 статті 186 КК України на частину 1 статті 355 КК України та, відповідно, застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, у свою чергу, вплинуло на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення особі засудженого через м`якість.

В межах апеляційного розгляду вирішувалося клопотання прокурора про необхідність повторного дослідження доказів та допиту свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_10 .

В суді апеляційної інстанції прокурор просив допитати свідка ОСОБА_11 , вказав, що даного свідка не було допитано в суді першої інстанції у зв`язку з тим, що місце його перебування не встановлено, не встановлено воно і на теперішній час.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник -адвокат ОСОБА_7 заперечували проти задоволення клопотання, вважали його необґрунтованим та безпідставним.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вказане клопотання прокурора про повторне дослідження доказів в кримінальному провадженні та допиту потерпілого та свідків задоволенню не підлягає, оскільки, відповідно частини 3 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Клопотання прокурора не містить належного обґрунтування, не зазначено саме, які письмові докази необхідно дослідити суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, враховуючи вимоги частини 3 статті 404 КПК України, колегія суддів не вбачає правових підстав для його задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу, просив оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, думку обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали судового провадження та переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Відповідно до вимог частини 1 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із статті 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок, яка має здійснюватися судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, що за статтею 91 КПК України підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.

Перевіряючи вирок щодо ОСОБА_8 на предмет його відповідності зазначеним вище та іншим вимогам кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення не може бути визнане обгрунтованим та мотивованим, з огляду на наступне.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України.

Дослідивши докази, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_8 за частино 1 статті 355 КК України, а саме як примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, тобто вимога виконати угоду з погрозою знищення майна потерпілого за відсутності ознак вимагання.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 355 КК України, суд першої інстанції посилався на досліджені письмові докази та показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_10 , та вважав неправильною кваліфікацію дій ОСОБА_8 органом досудового розслідування за частиною 4 статті 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вчинене в умовах воєнного стану, оскільки надані сторонами кримінального провадження та дослідженні в ході судового розгляду докази свідчать про сутність направлення умислу обвинуваченого на примушування потерпілого повернути борг третій особі.

При цьому, на думку суду першої інстанції, вирішальним для кваліфікації дій обвинуваченого, важливим є не встановлення дійсності існування цивільно-правових зобов`язань між потерпілим та третьою особою - ОСОБА_11 , а впевненість обвинуваченого в існуванні таких зобов`язань.

Як зазначив суд першої інстанції, наявність впевненості обвинуваченого в існуванні грошового боргу потерпілого перед ОСОБА_11 повністю підтверджуються показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , з яких слідує, що всі зазначені особи були обізнані про те, що раніше ОСОБА_11 возив на своєму автомобілі потерпілого до іншого міста, за що останній мав повернути ОСОБА_11 витрати на поїздку. ОСОБА_11 впевнив всіх, у тому числі ОСОБА_8 про існування у потерпілого обов`язку повернути йому гроші, які він витратив під час поїздки з потерпілим до іншого міста. Крім того, обвинувачений пояснив, що під час розмови з потерпілим, останній підтвердив існування боргу, зазначена обставина повністю підтверджена показаннями свідка ОСОБА_13 , який чув, як потерпілий обіцяв ОСОБА_8 повернути борг після отримання заробітної плати.

Суд першої інстанції зазначив, що показання обвинуваченого та свідків в ході судового розгляду є стабільними та послідовними, повністю узгоджуються, як між собою так і з іншими доказами по справі, у тому числі, змістом протоколів огляду місця події.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції не допитувався свідок ОСОБА_11 , оскільки у зв`язку з неможливістю забезпечення його явки у судові засідання прокурор відмовився від допиту ОСОБА_11 , та суд прийняв таку відмову.

Відповідно обставини, які міг повідомити свідок ОСОБА_11 , а саме про наявність у потерпілого будь-яких грошових зобов`язань, а саме боргу за поїздку в інше місто, та самі обставини вчинення ОСОБА_8 злочину, оскільки ОСОБА_11 був присутній на місці скоєння ОСОБА_8 злочину, судом першої інстанції не з`ясовані та не перевірені в сукупності з іншими показаннями.

Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, надані під час судового розгляду показання потерпілого та обвинуваченого, саме в частині обставин скоєння кримінального правопорушення, містять невідповідності, про що було зазначено і судом першої інстанції в оскаржуваному вироку, та визнано їх не суттєвими, з чим не погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки потерпілий під час допиту заперечував наявність у нього боргу ОСОБА_11 .

На думку суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції недостатньо перевірено наявність грошового боргу у потерпілого перед ОСОБА_11 , що за певних обставин може підтвердити або спростувати мотив та умисел вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, вплинути на кваліфікацію діяння обвинуваченого та на призначення йому покарання.

Вказане свідчить про неповноту судового розгляду, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, що відповідно до статей 407, 409, 410 КПК України є підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

На думку колегії суддів, без допиту свідка ОСОБА_11 , усунути протиріччя між показаннями потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 , неможливо, а також спростувати чи підтвердити фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення. Які в подальшому підлягають ретельній перевірці, з метою проведення повного та неупередженого судового розгляду.

З метою надання правильної оцінки діям ОСОБА_8 , суду першої інстанції слід більш ретельно дослідити обставини щодо наявності чи відсутності будь-яких боргових зобов`язань між потерпілим та ОСОБА_11 , враховуючи, що допитані під час судового розгляду свідки, як і сам обвинувачений, обізнані про наявність боргу лише зі слів ОСОБА_11 , що зі слів обвинуваченого стало підставою для заволодіння ним телефоном потерпілого, з метою забезпечення повернення коштів ОСОБА_11 .

З`ясування вказаних обставин може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

У зв`язку із наведеним, судом апеляційної інстанції встановлені істотні порушення вимог КПК України, які можуть вплинути на остаточні висновки суду за результатами судового розгляду, які у своїй сукупності перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, що відповідає статті 412, пункту 6 частини 1 статті 407, пунктам 1, 3 частини 1 статті 409, статті 410 КПК України.

Колегія суддів уважає за необхідне скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, під час якого суду слід ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи щодо фактичних обставин інкримінованого злочину та спрямованості умислу та мотиву обвинуваченого, а кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, їх сукупність із точки зору достатності, а також взаємозв`язку, і з дотриманням вимог статей постановити законне й обґрунтоване судове рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що інші доводи сторони обвинувачення, які стосуються правильності кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності чи недоведеності обвинувачення в обсязі, висунутому органом досудового розслідування, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, мають бути враховані судом під час нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки апеляційний суд не має права вирішувати наперед ці питання, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції.

Враховуючи, що вирок суду першої інстанції скасовується з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, апеляційні доводи сторони обвинувачення щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого не перевіряються, чому слід надати оцінку суду першої інстанції при новому розгляді.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: