Справа № 629/3945/23
провадження № 1-кп/632/30/25

У Х В А Л А

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

/про продовження запобіжного заходу /

18 вересня 2025 року Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , сторони кримінального провадження прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обраного під час досудового розслідування запобіжного заходу,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Златопільського міськрайонного суду Харківської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

15.09.2025 прокурор подав до суду клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обраного під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування клопотання зазначив, що обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ухвалами слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.05.2023 було обрано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, які неодноразово продовжували, востаннє ухвалою Златопільського міськрайонного суду Харківської області 24.07.2025.

Крім того, прокурор вказав, що підставою для продовження запобіжних заходів, з урахуванням характеризуючих обвинувачених особистих даних, є наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховування від суду, незаконного впливу на потерпілого і свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, які ґрунтуються на тому, що обвинувачені, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке може бути їм призначене у разі визнання винуватими, з метою уникнення кримінальної відповідальності, можуть переховуватися від суду, впливати на свідків, які ще не допитані судом, з метою зміни ними показань на їх користь, т.я. суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них. За таких обставин, ризик впливу на потерпілих та свідків існує на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків і потерпілих та дослідження їх під час судового розгляду. А також можутьвчинити інші кримінальні правопорушення з огляду на обставини та характер вчинених кримінальних протиправних дій пов`язаних з насильством, у яких вони обвинувачуються, з рахуванням того, що останні не мають джерел доходу.

Також прокурор зазначив, що на даний час ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування та продовження саме такого запобіжного заходу обвинуваченим, не зменшилися і продовжують існувати, хоча й додав, що свідки та потерпілі на даний час допитані судом.

Застосування щодо обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити запобігання наведеним вище ризикам та належне виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.

Внесення зазначеного клопотання обумовлено тим, що вказаний запобіжний захід щодо обвинувачених був застосований по 21.09.2025 включно.

Обвинувачений ОСОБА_4 проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою заперечував, просив змінити раніше обраний запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою - цілодобовий домашній арешт, додавши, що потребує лікування, якого в умовах слідчого ізолятору не отримує, надавши копії медичних довідок.

Клопотання свого підзахисного підтримала і його захисник ОСОБА_6 з наведених ним підстав, просила застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_5 також заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просив застосувати цілодобовий домашній арешт.

Клопотання свого підзахисного підтримала його захисник ОСОБА_7 , зазначивши про доцільність та достатність застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, в межах заявленого клопотання, дійшов наступного.

Так, згідно із частинами 1 - 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, поміж іншого, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років; до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки;

Положеннями ст. 199 КПК України передбачено, що при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, враховуються обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Як вбачається зі ст. 194 КПК України, під час розгляду вказаного питання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, визначені пунктами 1 - 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризують особу обвинуваченого та визначені у пунктах 1 - 12 частини 1 вказаної статті.

Вирішуючи в даному випадку питання про можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим, суд враховує, що статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачені випадки коли особу може бути позбавлено свободи відповідно до процедури, встановленої законом, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (пункт «с»).

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу в даному кримінальному провадженні є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У свою чергу, обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом на стадії судового розгляду шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися, або якими може спростовуватися обвинувачення, яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, ухвалюючи остаточне рішення у кримінальному провадженні.

В той же час, суд зазначає про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, т.я. на час розгляду клопотання ризик, передбачений п. 2 ч.1 ст. 177 КПК України, на який посилався прокурор, перестав існувати, т.я свідки та потерпілі допитані судом.

Відповідно до змісту обвинувального акта ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти власності, а саме: у скоєнні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, вчинений в умовах воєнного стану, за що законом передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Суд вважає, що з моменту взяття обвинувачених під варту, та до моменту вирішення зазначеного клопотання, хоч і зменшилися обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проте, продовжують існувати, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинувачених не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Під час вирішення клопотання про продовження строків тримання під вартою суд враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sinequanon) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи й судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами, а також, що окрім загальної складності справи, існують особливі обставини, пов`язані з конкретним становищем обвинуваченого, які виправдовують його тримання під вартою протягом такого строку (наприклад рішення у справі «Еререн проти Німеччини» (Ereren v. Germany), заява № 67522/09, пп. 64 та 65, від 6 листопада 2014 року).

Окрім цього, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 суд зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

Отже, суд вважає, що підстави для продовження строків тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час продовжують існувати.

Так, ризик переховування від суду знайшов своє підтвердження в тому, що обвинувачені офіційно не працевлаштовані, тобто не мають законних джерел для існування, а тому, знаходячись на волі, усвідомлюючи можливість отримання реального покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий термін, можуть покинути місце проживання. Окрім цього, судом враховується і воєнний стан, що діє в країні, і який суттєво збільшує ризик переховування.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення ґрунтується на тому, що ОСОБА_4 , вчинивши умисний особливо тяжкий злочин з корисливого мотиву із застосуванням насильства відносно потерпілого, не маючи офіційних джерел доходів для існування, будучи раніше притягнутим до кримінальної відповідальності за ч. ч. 2, 4 ст. 187 КК України, перебуваючи на свободі, може продовжити свою злочинну діяльність, пов`язану із вчиненням злочинів майнового характеру, у тому числі із застосуванням насильства;

ОСОБА_5 , вчинивши умисний особливо тяжкий злочин з корисливого мотиву із застосуванням насильства відносно потерпілого, не маючи офіційних джерел доходів для існування, будучи раніше притягнутим до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 189 КК України, перебуваючи на свободі, може продовжити свою злочинну діяльність, пов`язану із вчиненням злочинів майнового характеру, у тому числі із застосуванням насильства.

Оцінюючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим, суд враховує ступінь суспільної небезпечності злочину в конкретних умовах місця і часу та враховує, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, тримання під варту як запобіжний захід може бути застосовано за мотивом однієї лише небезпечності злочину, за який законом передбачено покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

Окрім цього судом враховано, що в рішенні Конституційного Суду України від 13.06.2019 зазначено, що на час, коли кримінальна справа знаходиться у провадженні суду першої інстанції, то суд має перебирати на себе як ризики можливої втечі обвинувачених, так і забезпечення їх участі в судових засіданнях.

З урахуванням наведеного, даних про особи обвинувачених: ОСОБА_4 , який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, одружений; ОСОБА_5 , який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, не одружений, отже не має тісних соціальних зв`язків, того, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати та, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, дійшов висновку, що обрані стосовно обвинувачених запобіжні заходи відповідають характеру та тяжкості діянь, що їм інкримінується, а також їх особам, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а тому вважає виправданою необхідність продовження строку тримання обвинувачених під вартою в межах встановлених статтею 197 КПК України, оскільки, на переконання суду, жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не зможе в повній мірі запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених під час судового розгляду даного кримінального провадження.

Суд не ігнорує ті аргументи, які наводяться обвинуваченими та їх захисниками, проте в даному конкретному випадку суд доходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 23, 177, 178, 183, 199, 331, 371 КПК

України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто по 16 листопада 2025 року, включно.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто по 16 листопада 2025 року, включно.

У задоволенні клопотання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про застосування альтернативних запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, їх захисникам та прокурору негайно після її проголошення та направити начальнику Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» для виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, що перебуває під вартою, протягом того-ж строку, з моменту отримання копії ухвали.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1